ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2445/19 Справа № 185/687/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001428 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , представника цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року, щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
За участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_10 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_13 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ПАТ Національна акціонерна страхова компанія Оранта про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 27074,58 гривень та моральної шкоди у розмірі 200000 гривень, завданих кримінальним правопорушенням, та до ТОВ Автотранспортне підприємство Кортеж про відшкодування моральної шкоди у розмірі 300000 гривень, завданої кримінальним правопорушенням, - задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ Національна акціонерна страхова компанія Оранта» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 27074 гривень 58 копійок, та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 200 000 гривень, на користь потерпілої ОСОБА_9 .
Стягнуто з ТОВ Автотранспортне підприємство Кортеж в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 50000 гривень, на користь потерпілої ОСОБА_9 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, за таких обставин.
18 грудня 2017 року приблизно о 16 годині 20 хвилин обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи за кермом технічно справного автобуса «Рута 41», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Кортеж» на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , здійснюючи перевезення пасажирів по маршруту № 8, знаходився на зупинці громадського транспорту «Ровесник» по вулиці Заводській у місті Павлограді Дніпропетровської області, де здійснював висадку-посадку пасажирів. У цей же час проїзну частину вулиці Заводської міста Павлоград перетинала пішохід ОСОБА_14 , яка рухалася зліва направо відносно положення автобусу «Рута 41» реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед його передньою частиною.
Після висадки-посадки пасажирів обвинувачений ОСОБА_8 перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, маючи необмежену оглядовість та об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_14 , керуючи автобусом «Рута 41», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, поновив рух від зупинки «Ровесник» в напрямку вулиці Братської.
У ході руху о 16 годині 20 хвилин обвинувачений ОСОБА_8 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, на зупинці громадського транспорту «Ровесник», навпроти будинку № 23 по вулиці Заводській у місті Павлоград, і після поновлення руху допустив наїзд правою передньою частиною керованого ним автобуса «Рута 41», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_14 .
Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху, в яких вказано:
п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими».
п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків».
п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі».
п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
Порушення п. 10.1. Правил дорожнього руху, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого ОСОБА_14 1953 року народження заподіяно тілесні ушкодження у вигляді:
- зовнішні садна в області правої верхньої кінцівки, синця та гематоми лівого плеча, саден в області правого променево-зап`ясного суглобу та тильної поверхні правої кисті, садна в області правої половини живота, закритого перелому верхньої третини правого плеча, верхньої третини правого передпліччя та правого променево-зап`ястного суглобу.
- внутрішні поперечний перелом грудини (на рівні 4,5-го ребер), поперечний перелом грудного відділу хребта з частковим пошкодженням спинного мозку на рівні 6,7-го грудних хребців, множинні переломи ребер зліва по білягрудинній та лопаточній лінії, переломи ребер справа по середньо-ключичній та передньо-підпахвинній лініям, відшарування м`яких тканин (у вигляді кишені) на рівні 5-10го ребер зліва; відрив верхньої долі лівої легені; крововиливи у судинного пучка серця; розрив правої долі печінки, селезінки; гемоторакс зліва 500 мл, справа 200мл; гемоперитоніум 250мл.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 була смертельно травмована.
Тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітини та живота, які супроводжувались множинними переломами кісток скелета та пошкодженням внутрішніх органів, оцінюються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в час спричинення. Смерть ОСОБА_14 настала внаслідок сумісної тупої травми грудної клітини, живота, верхньої правої кінцівки, які супроводжувались переломами кісток скелету, пошкодженням внутрішніх органів та ускладнилася комбінованим шоком, що і обумовило безпосередню причину смерті. Ці тілесні ушкодження перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Пошкодження утворилися в наслідок наїзду з послідуючим переїздом потерпілої в області грудної клітини та живота.

В апеляційних скаргах на вирок:
- захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , з урахуванням доповнень до апеляційної скарги, внесених під час апеляційного розгляду просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не пов`язане з позбавленням волі та з правом керування транспортним засобом.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник зазначає, що ОСОБА_8 56 років, раніше жодного разу не був судимий, шкідливих звичок не має, не конфліктний. Обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує той факт, що саме ним було здійснено наїзд на пішохода. При відновленні руху із зупинки перед передньою частиною транспортного засобу нікого не було, він у цьому чітко переконався. Має стаж близько 40 років, і жодного разу ним не було порушено Правила дорожнього руху України в частині керування транспортним засобом. Обвинувачений зробив усе можливе для примирення з потерпілими та намагався неодноразово відшкодувати шкоду потерпілим, пропонував їм 100000 гривень, проте потерпілі відмовлялися.
Захисник також просить врахувати, що ОСОБА_8 після наїзду на потерпілу з місця події не втік, а навпаки викликав швидку допомогу, поліцію та працівника підприємства, на якому він працює. На думку захисника, у даному випадку було б достатнім призначення ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням волі та права керування транспортним засобом, а саме із застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України, яке було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання.

- потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги потерпіла зазначає, що судом першої інстанції не враховано ступінь суспільної небезпеки вчиненого, невизнання обвинуваченим вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а також той факт, що обвинувачений не відшкодував будь-яку шкоду. Вказує, що жодних слів каяття чи вибачення вона не почула від обвинуваченого.

- представник цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду в частині вирішення цивільного позову та відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Вказує, що до відносин, які виникли між сторонами по справі, судом першої інстанції застосовано норми Цивільного кодексу України, у той час як до цих правовідносин підлягають застосуванню норми спеціального Закону № 1661-ХV. У вироку лише перелічено номери статей Закону № 1661-ХV, однак не розкрито їх зміст, як наслідок, судом першої інстанції під час ухвалення вироку повністю проігноровано норми спеціального Закону № 1661-ХV, якими регламентовано порядок визначення розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, та процедуру отримання виплати.
Представник цивільного відповідача посилається на те, що станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, тобто на 18.12.2017 року, загальний розмір відшкодування моральної шкоди за даним вироком не може перевищувати 38400 грн. та має бути виплачений рівними частинами чоловіку та дітям померлої ОСОБА_14 , якщо ОСОБА_9 є єдиною особою з переліку, передбаченого в п. 27.3 ст. 27 Закону № 1661-ХV, то вона повинна була підтвердити це документально.
Вказує, що витрати на поминальний обід у розмірі 5504 грн. не підлягають стягненню, оскільки вказані витрати не відносяться до витрат на поховання, а витрати на спорудження пам`ятника не підтверджені документально.
Представник зазначає, що Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія Оранта в жодному разі не уникає виконання обов`язку здійснити страхове відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілої ОСОБА_14 , проте страховик наполягає на дотриманні вимог Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів під час визначення розміру страхового відшкодування та при реалізації процедури виплати.
Крім того вказує, що позивачем порушено встановлений законодавством порядок отримання страхового відшкодування, оскільки ОСОБА_9 взагалі не зверталась до них зі заявою про страхове відшкодування та не надала документи, що підтверджують її майнові вимоги.
Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_15 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, від потерпілої ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи без її участі, у зв`язку з чим, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за відсутності потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_15 , відповідно до вимог ст. 405 КПК України.
При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги своєї доповненої апеляційної скарги та просили вирок суду змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`яке покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Представник цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , просила їх задовольнити.
Представник цивільного відповідача ТОВ Автотранспортне підприємство Кортеж ОСОБА_13 підтримала апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та просила призначити обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`яке покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Прокурор ОСОБА_12 під час апеляційного розгляду заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши учасників кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим, судом апеляційної інстанції не переглядаються.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості та особі обвинуваченого, а також доводи захисника ОСОБА_7 , викладені у доповненні до апеляційної скарги щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_8 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, ступінь негативних наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем реєстрації та роботи характеризується позитивно, має на утриманні непрацездатну матір, на обліку в психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, думку потерпілої щодо призначення суворого покарання, а також вину пішохода ОСОБА_14 , зокрема порушення нею вимог п.4.14 Правил дорожнього руху України та призначив покарання в мінімальній межі санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь - яких підстав для призначення як більш суворого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі потерпілої, так і більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок м`якості чи суворості, немає. Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів. При цьому, доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які посилаються апелянти, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Надаючи оцінку Протоколу № 2 загальних зборів ТОВ Автотранспортне товариство Кортеж від 16.09.2019 року, а також тим обставинам, що обвинуваченому ОСОБА_8 виповнилось 56 років, він раніше жодного разу не був судимий, шкідливих звичок не має, не конфліктний, має стаж близько 40 років, і жодного разу не порушував Правила дорожнього руху України в частині керування транспортним засобом, колегія суддів вважає їх такими, що не дають підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж визначеного судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України в разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин та посткримінальну поведінку, на відомостях про особу, її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності реального відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та про відсутність підстав для ухвалення рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_8 розміру покарання, суд першої інстанції узяв до уваги відомості про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, а також думку потерпілої, яка просила призначити суворе покарання.
Оскаржуваний вирок містить переконливе обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання у мінімальному розмірі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, проте не є достатніми підставами для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання. Дійшовши висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без реального відбування покарання, суд першої інстанції належним чином його обґрунтував, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заподіяних наслідків, та положень статей 65, 75, 76 КК України. При цьому, колегія суддів відзначає, що позицію потерпілої стосовно призначення покарання обвинуваченому, судом першої інстанції враховано в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і вона не мала над ними пріоритету.
Враховуючи викладене, підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів не вбачає, так як призначене судом першої інстанції покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого.
Щодо обґрунтованості вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , то колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Частиною 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Як вбачається з вироку, вказані вимоги закону судом першої інстанції також були дотримані в повному обсязі.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 щодо неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, з`ясувавши всі вимоги цивільного позивача ОСОБА_9 обґрунтовано дійшов до висновку, що ці вимоги є законними та підтвердженими належними доказами.
Так, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , 18 грудня 2017 року, керуючи технічно справним автобусом Рута 41, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи перевезення пасажирів по маршруту, внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , в результаті чого остання була смертельно травмована.
На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 18.12.2017 року обвинувачений ОСОБА_8 перебував у трудових відносинах з ТОВ АТП Кортеж та працював водієм, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу (т. 1, а.кп. 116), та копією трудової книжки обвинуваченого (т. 1, а.кп. 118).
Автобус Рута 41, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить на праві приватної власності ТОВ АТП Кортеж (т. 1 а.кп. 106).
Транспортний засіб автобус Рута 41 забезпечений обов`язковим страхуванням цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № 9642771 серії АК, відповідно до якого, між ТОВ АТП Кортеж та ПАТ НАСК Оранта 13.10.2017 року укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу Рута 41, державний номерний знак НОМЕР_1 . Строк дії договору до 13.10.2018 року, включно (т. 1 а.кп. 107).
Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
Відповідно до договору (поліса) обов`язкового страхування, останній укладений із лімітом відповідальності на одного потерпілого у розмірі грошової виплати на суму 200 000 гривень (за немайнову шкоду - шкоду, заподіяну життю і здоров`ю), та у розмірі грошової виплати на суму 100 000 гривень (за шкоду заподіяну майну), із нульовою франшизою. Страховим відшкодуванням у даному випадку покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю та здоров`ю потерпілої ОСОБА_14 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_8 у дорожньо-транспортній пригоді визнана судом, і вказане беззаперечно породжує обов`язок відшкодування завданої потерпілій особі шкоди, і про те, що дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком, що покладає на страховика обов`язок здійснити відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі забезпеченого автомобіля третій особі (потерпілій) шкоди.
Так, судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні на підставі ст. 128 КПК України було задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 та стягнуто з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням 27074 гривень 58 копійок, та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням 200 000 гривень.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі та вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши всі вимоги потерпілої ОСОБА_9 , обґрунтовано дійшов до висновку про їх задоволення в повному обсязі, оскільки вони є законними та підтвердженими належними доказами.
Так, що стосується вимог цивільного позову ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта, то суд визнав їх доведеними відповідними документами, долученими до матеріалів кримінального провадження (т. 1, а.кп. 34-35). Зазначені суми суд першої інстанції обґрунтовано вирішив стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, транспортний засіб автобус Рута 41, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 9642771 серії АК від 13.07.2017 року, застраховано в Публічному акціонерному товаристві Національна акціонерна страхова компанія Оранта.
Разом з цим, суд першої інстанції визнав доведеним, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_9 заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 зазнала фізичних та душевних страждань, викликаних непоправною втратою близької людини, а тому, враховуючи принцип розумності і справедливості, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції і вважає, що розмір моральної шкоди вказаний судом було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілої і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає.
При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 про те, що станом на 18.12.2017 року загальний розмір моральної шкоди за даним вироком не може перевищувати 38400 грн., оскільки як вбачається з договору (поліса) обов`язкового страхування, останній укладений із лімітом відповідальності на одного потерпілого у розмірі грошової виплати на суму 200 000 гривень (за немайнову шкоду - шкоду, заподіяну життю і здоров`ю).
З огляду на вищевикладене, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта зводяться до однобічного, невірного трактування законодавства, з метою уникнення виконання відповідних зобов`язань.
Враховуючи викладене, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції згідно вимог ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом відповідно до норм матеріального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними в ньому доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом згідно визначених ст. 94 цього Кодексу правил, що ґрунтуються на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх дійсних обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний зібраний доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення даного вироку, який за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України щодо вступної, мотивувальної та резолютивної його частини. При цьому, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, так само як і неповноти судового розгляду, переглядом кримінального провадження в апеляційному порядку, не виявлено.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , представника цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 без задоволення, а вироку суду першої інстанції, без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , представника цивільного відповідача Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія Оранта ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: