Справа №295/6426/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. житомира
в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_3 про приведення вироку у відповідність до вимог ч.3 ст. 5 КК України, -

з участю:

прокурора ОСОБА_4

представника

установи ОСОБА_5

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про приведення вироку Київського міського суду від 26.01.2001 року у відповідність до вимог ч.3 ст. 5 КК України.

Засуджений в судове засідання не з`явився, просить проводити у його відсутність. Суд, за погодженням з учасниками судового провадження, проводить розгляд клопотання у відсутність засудженого.

Представник Житомирської установи виконання покарань (№8) покладається на розсуд суду.

Прокурор висловив думку про відмову в задоволенні клопотання.

Заслухавши представника участанови, думку прокурора та дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з матеріалів особової справи ОСОБА_3 засуджений 26.01.2001 року Київським міським судом за ст.ст. 93 п.п. "ж","з", 117 ч.4, 118 ч.2, 140 ч.2, 42, 42 ч.3 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 17.05.2001 року вирок суду від 26.01.2001 року залишено без змін.

Відповідно до п.п.1,2 Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і втратили чинність з дня ухвалення цього Рішення. Пунктом 3 цього ж Рішення було постановлено, що Верховна Рада України повинна привести Кримінальний кодекс України 1960 року у відповідність з цим Рішенням.

На виконання Рішення Конституційного Суду України Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ були внесені відповідні зміни.

Стаття 4 ч.2 КК України 2001 року в редакції Закону України від 15 квітня 2008 року передбачила, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Статтею 5 ч.4 КК України 2001 року в редакції цього ж Закону передбачено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Крім того, відповідно до п.п.1,2 Рішення Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 58 Конституції України, ст. ст. 6,81 Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі): положення ст. 58 Конституції України з урахуванням вимог п.22 ч.1 ст.92 Конституції України треба розуміти так, що виключно законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється кримінальна відповідальність за їх вчинення. Такі закони мають зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують кримінальну відповідальність особи; положення ч.2 ст.6 КК України треба розуміти так, що зворотну дію в часі мають лише закони, які скасовують або пом`якшують кримінальну відповідальність особи.

Приймаючи дане рішення Конституційний Суд України у мотивувальній частині зазначив, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (ст. 15), Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст. 7).

Згідно з ч.2 ст.58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавались законом як правопорушення. З цього конституційного припису випливає, що діяння як певне правопорушення може визнаватись тільки законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом. Такий висновок підтверджується положеннями п.22 ч.1 ст.92 Конституції України про те, що виключно законами визначаються «засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями та відповідальність за них».

Відповідно до положення ч.1 ст.6 КК України злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв на час його вчинення. За змістом ч.2 зазначеної статті закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну дію в часі. Приписи цих норм Кодексу кореспондуються з положеннями ст. 58 Конституції України. Зворотна дія кримінального закону означає поширення його на осіб, які вчинили діяння до набрання чинності таким законом. Зіставлення положень ст. ст. 8,58,92,152, п.1 ХУ «Перехідні положення» та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність.

Кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання; виключено із складу злочину якісь альтернативні суспільно-небезпечні наслідки; обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину; звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо.
Таким чином, Кримінальній кодекс України 1960 року після його приведення у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 передбачав максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі, а Кримінальний кодекс України 2001 року передбачає таке покарання і на даний час.

Крім того, як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів особової справи засуджений двічі звертався до суду з аналогічним клопотаннями, в задоволенні яких відмовлено ухвалами Богунського районного суду м. Житомира від 05.02.2016 року та 09.06.2016 року.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 537,539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
В задоволення клопотання засудженого ОСОБА_3 відмовити у зв`язку з відсутністю підстав у приведенні у відповідність вироку Київського міського суду від 26.01.2001 року щодо засудження ОСОБА_3 за ст. ст. 93 п. п. "ж" "з", 117 ч.4, 118 ч.2, 140 ч.2, 42, 42 ч.3 КК України ( в редакції 1960 року) в частині пом`якшення виду покарання заміни довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1