У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Так, в судовому засіданні судом було поставлено на обговорення питання доцільності продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки такий строк закінчується 20.09.2019 року

Прокурор просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , виходячи з тяжкості злочину, у вчиненні якого він обвинувачуються, та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Захисник та обвинувачений заперечували проти продовження запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді тримання під вартою та просили його змінити на особисте зобов`язання.

Захисник ОСОБА_5 вказала, що у обвинуваченого проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим для обвинуваченого працівники конвойної служби викликали швидку медичну допомогу. Також вказала на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім того, захисник в судовому засіданні вказала на те, що судові засідання відбуваються вже майже рік, однак з вини сторони обвинувачення провадження не знаходить вирішення, так як сторона обвинувачення не вживає жодних заходів з метою забезпечення свідків обвинувачення та не відмовляється від їх допиту.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що він не буде переховуватися від суду та буде з`являтися за першим викликом, а також вказав, що він буде проживати у своєї знайомої в м. Києві. Крім того вказав, що протягом останніх п`яти місяців перебуває у медичній частині слідчого ізолятора у зв`язку з тяжким станом здоров`я, однак в умовах СІЗО належного лікування не отримує.

Вислухавши думку учасників, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за який передбачено покарання до 10 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 177 КПК України, метою і підставами застосування запобіжних заходів є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

В судовому засіданні прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може бути застосовано до ОСОБА_3 .

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Тримання під вартою не повинно бути продовжене лише через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі (Leteliier v. France (Летельєр проти Франції), §51; LA, v. France (LA. проти Франції), § 104; Prencipe v. Monaco (Прансип проти Монако), §79; Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії), §§ 41-42).
Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (Becciev v. Moldova (Бекчієв проти Молдови), § 59).
Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Jarzynski V. Poland (Яжинський проти Польщі) § 43).
Однак зі плином часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (Clooth v. Belgiu (Клоот проти Бельгії), § 44).
ЄСПЛ вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою (W v Switzerland, 14379/88, 26 січня 1993 року).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Коймайетер проти Австрії), § 10).
Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від O4.04.2013 р. N Ss i-550/0/4-13, Суд повинен вживати заходів щодо усунення підстави для надходження до ЄСПЛ заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в ЄСПЛ та сумлінно виконувати обов`язки щодо загального захисту прав людини у порядку ст. 206 КПК України
Цим же листом рекомендується при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Таким чином, враховуючи наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному провадженні та відсутність даних про не можливість застосувати більш м`який запобіжний захід, а також з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 та стан його здоров`я, суд вважає необхідним змінити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання та покласти на нього обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 176-178, 183, 193-196, 331, 369 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнивши його з-під варти в залі суду.
Покласти на ОСОБА_3 обов`язки:

-прибувати за кожною вимогою до суду;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або роботи.

Виконання зазначених обов`язків покласти на ОСОБА_3 на час розгляду справи в суді.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: