Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7930/19
У Х В А Л А

15 жовтня 2019 року слідчий суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , особи, яка подала клопотання ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси клопотання ОСОБА_4 про встановлення процесуального строку досудового розслідування,-

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про встановлення процесуального строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року.

Клопотання обґрунтовує тим, що слідчими СВ прокуратури Черкаської області під процесуальним керівництвом Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 (у редакції Закону зі змінами, внесеними згідно із Законом від 15 квітня 2008 року № 270-VІ), ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч 1 ст. 366 у редакції Закону від 7 травня 2008 року), ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1,2 ст. 197-1, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 197-1, ч.3 ст. 358 (у редакції Закону від 7 травня 2008 року), ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 (у редакції Закону від 16 січня 2002 року №430-ІV зі змінами, внесеними згідно із Законом від 18 травня 2010 року № 2258-VІ), ч.2 ст. 209 (у редакції Закону від 16 січня 2003 року № 430-ІV зі змінами, внесеними згідно із Законами від 18 травня 2010 року № 2258-VI, від 15 листопада 2011 року № 4025-VI) КК України.

12 жовтня 2017 року заступник Генерального прокурора ОСОБА_6 склав та підписав письмове повідомлення про підозру у вчинення названих злочинів у цьому провадженні ОСОБА_4 . Це повідомлення не було йому вручено через порушення стороною обвинувачення порядку його виклику до слідчого, прокурора, а також порядку вручення самого повідомлення про підозру. Ці обставини встановлені слідчим суддею ОСОБА_7 і відображені у його ухвалах від 25 жовтня 2018 року (судова справа № 711/8665/18) і від 5 березня 2019 року (судова справа № 711/928/19). Проте сторона обвинувачення поводиться з ним, як з підозрюваним, а відтак саме його права та інтереси обмежуються під час досудового розслідування.

Розслідування зазначеного кримінального провадження здійснюється з грубим порушенням основаних засад кримінального провадження, його основоположних, конституційних та процесуальних прав, а також з порушенням розумного строку.

Крім того, після внесення у жовтні 2017 року змін до ст. 219 КПК У країни єдиним граничним строком, яким фактично обмежено «необмежений» строк досудового розслідування у цьому провадженні є строк давності притягнення до кримінальної відповідальності. Саме тому, у вказаному кримінальному провадженні остаточне рішення не приймається майже чотири роки.

Так, його права, свободи та законні інтереси як учасника кримінального провадження порушуються, він піддається необгрунтованому процесуальному примусу та застосуванню неналежних правових процедур. Швидке, повне та неупереджене розслідування кримінального провадження № 0001998 не забезпечено, адже замість прийняття остаточного рішення за результатами слідства сторона обвинувачення всіляко затягує розслідування, зловживаючи процесуальними правами та приймаючи численні незаконні рішення про зупинення слідства.

Всупереч ст.ст. 7,8,9 КПК України зміст та форма кримінального провадження № 0001998 не відповідають засадам кримінального провадження, оскільки прокурори та слідчі систематично порушують як принцип верховенства трава (ст. 8 КПК), так і вимоги чинного законодавства, внаслідок чого не забезпечують прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. В подальшому ці незаконні та упереджені процесуальні рішення за скаргами сторони захисту скасовуються з одночасним встановленням фактів незаконності дій прокурора та слідчого ( судові рішення від 25 жовтня 2018 року, 22 січня 2019 року, 05 березня 2019 року, 9 квітня 2019 року, 10 травня 2019 року, 13 квітня 2019 року, 8 серпня 2019 року).

Згідно зі ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними дія виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Розумний строк досудового слідства у кримінальному провадженні № 0001998 порушено.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 КПК України, критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором своїх повноважень.

Процесуальна поведінка сторони обвинувачення та спосіб здійснення слідчим і прокурором своїх повноважень (поводження з ним як з підозрюваним попри ненабуття ним такого статусу; незаконне оголошення розшуку, ініціювання надання слідчими суддями безпідставних дозволів на його затримання; невирішення питання про застосування до нього заходів безпеки; систематичне незаконне зупинення досудового розслідування, невідновлення розслідування навіть за наявності до того передбачених законом підстав) яскраво демонструють намагання сторони обвинувачення всіляко ухилитись від завершення досудового слідства та прийняття законного рішення за його результатами. Кримінальне провадження № 0001998 намагаються штучно утримувати у стані «вічного досудового розслідування» з тим, щоб мати важелі протиправного процесуального впливу на нього та засоби притягнути завідомо невинувату особу до кримінальної відповідальності.

За ч. 5 ст. 28 КПК України, кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. Так само ч. 1 ст. 283 КПК України визначено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.

Строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001998 заступник ОСОБА_8 22 листопада 2018 року продовжив одразу до 8 місяців, а 20 червня 2019 року - одразу до 12 місяців, хоча ч. 2 ст. 296 КПК України (в редакції станом на 3 серпня 2017 року) передбачено, що, задовольняючи клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування, прокурор зобов`язаний визначити найкоротший строк, достатній для потреб досудового розслідування. Натомість прокурор ОСОБА_9 визначив для потреб слідства ще додаткових шість місяців. Тим самим наведені дії прокурора свідчать про його упередженість.

З визначеного прокурором 12-місячного строку досудового розслідування вичерпано 6 місяців 28 днів, упродовж яких слідчі дії фактично не здійснювались.

Свою упередженість та бездіяльність сторона обвинувачення намагається виправдати його процесуальною поведінкою - нібито він переховуються від слідства, тому оголошено його розшук, а відтак нібито є підстави для численних зупинень досудового слідства. Між тим, 30 серпня 2019 року заступник ОСОБА_8 своєю постановою припинив мій розшук, фактично визнавши, що його місце перебування встановлено. До того ж, у зв`язку з обранням його народним депутатом України він регулярно виконує свої обов`язки у Парламенті.

Загалом сторона обвинувачення сім разів зупиняла досудове слідство на підставі того, що він нібито переховуюсь від слідства, а тому оголошено його розшук. Між тим, судовими рішеннями, які набрали законної сили, визнано беззаперечним той факт, що його розшук 13 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні № 0001998 заступник Генпрокурора ОСОБА_10 виніс незаконно, за відсутності визначених законом підстав, тобто усупереч нормам КПК України.

Після припинення 30 серпня 2019 року його розшуку досудове розслідування того ж дня зупинено на підставі п. З ч. 1 ст. 280 КПК України, що явно порушує норми ч.ч. 1, 2 ст. 280 КПК України, згідно з якою до зупинення досудового розслідування слідчий зобов`язаний виконати всі слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії, проведення яких необхідне та можливе.

Досудове розслідування може бути зупинене після повідомлення особі про підозру у разі, якщо наявна необхідність виконання процесуальних дій у межах міжнародного співробітництва. Проте до зупинення досудового розслідування слідчий зобов`язаний виконати всі слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії, проведення яких необхідне та можливе.

Отже, для прийняття законного і обґрунтованого рішення про зупинення досудового розслідування прокурор зобов`язаний додержатись сукупності двох умов: повідомлення (а не підписання документу з відповідною назвою) особі про підозру; виконання всіх слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, проведення яких необхідне та можливе.

Жодної з цих умов сторона обвинувачення у кримінальному провадженні не додержала: його досі у встановленому законом порядку не повідомлено про підозру; з урахуванням набутого ним статусу народного депутата України сторона обвинувачення дотепер не звернулась до Парламенту стосовно надання дозволу на його притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, два звернення до іноземних компетентних органів про надання правової допомоги (виконання процесуальних дій у межах міжнародного співробітництва) направлені на встановлення його місцеперебування, що у світлі скасування мого розшуку не має подальшого сенсу та не може слугувати законною підставою для зупинення досудового розслідування.

Така процесуальна поведінка сторони обвинувачення суперечить практиці ЄСПЛ. Як зазначено у рішенні у справі Coeme and Others у. Belgium (18.10.2000) п. 102, «принцип законності кримінально-процесуального права є загальним принципом права. Він становить пару законності кримінального права і освітлений висловлюванням: «nullum judicium sine lege». Цей принцип передбачає наявність певних вимог щодо руху процесу, з метою забезпечення справедливого судового розгляду, який передбачає додержання принципу рівності сторін. Регламентація процесу має на меті передусім захист переслідуваної особи від можливих зловживань владою, і що, відповідно, саме захист у найбільшому ступені може постраждати від пробілів та неточностей такої регламентації».

Вказує на те, що предметом дослідження у кримінальному провадженні № 0001998 є суто цивільно-правові відносини - укладення та виконання цивільно-правової угоди щодо інвестування будівництва. Натомість кримінальне провадження розпочато за фактами нібито самовільного заняття державної земельної ділянки, самовільного будівництва та зловживання службовим становищем. Формальною підставою для початку розслідування стала виконана більше 10 років тому цивільно-правова угода, законність якої ніхто не оскаржив.

Фактично кримінальне провадження проти нього зведено до юридичної класифікації конкретних фактів, які не оскаржуються - укладення і виконання інвестиційної угоди № 8, що практика ЄСПЛ вважає неприпустимим (див. рішення ЄСПЛ у справах Makarenko v. Ukraine (30.01.2018), п.п. 88-89; Korniychukv. Ukraine (30.01.2018), п.п. 60-64). До того ж, сторона обвинувачення навмисно перекручує загальновідомі факти та свідомо ігнорує обставини, які свідчать про відсутність події злочину та вчинення сторонами правочину дій, які ні в момент їх проведення, ні після цього не становили і не становлять будь-якого злочину.

З огляду на викладене, єдина мета кримінального провадження № 0001998 - здійснення на нього політичного тиску з метою гарантування моєї лояльності при прийнятті рішень у Парламенті, або взагалі усунення від участі у політичному житті держави (що стає дедалі актуальнішим у світлі обрання мене народним депутатом України).

На це вказують і наступні процесуальні порушення КПК України: доручення досудового розслідування слідчим прокуратури Черкаської області з 10 жовтня 2017 року усупереч правилам територіальної підслідності. При цьому процесуальне керівництво досудовим розслідуванням Генеральна прокуратура України всупереч ст.ст. 36-37 КПК України залишила за собою. У свою чергу, зміна органу досудового розслідування потягла свавільну, заміну слідчих суддів, до юрисдикції яких входить судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні; умисна не передача кримінального провадження для подальшого розслідування до НАБУ (під процесуальним керівництвом САП), що є порушенням ст.ст. 36, 216 КПК України).

В результаті досудове розслідування у кримінальному провадженні проти нього здійснюється неуповноваженими слідчими, а неуповноваженими прокурорами приймаються усі ключові процесуальні рішення; порушення порядку повідомлення про підозру, внаслідок чого він не набув статусу підозрюваного; незаконне оголошення його розшуку; неодноразове ініціювання надання судом дозволів на його затримання; систематичне незаконне зупинення досудового розслідування усупереч ст. 280 КПК України; затягування розгляду мого клопотання про застосування заходів забезпечення безпеки у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 6 ст. 28 КПК України, підозрюваний, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до слідчого судді з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом. Ч. 1 ст. 114 КПК України наділяє слідчого суддю правом встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження, для забезпечення виконання сторонами.

На підставі наведеного, уточнившись з вимогами просив зобов`язати процесуального керівника у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року відновити досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року та встановити процесуальний строк досудового розслідування у кримінальному провадженні у межах одного місяця з дня винесення слідчим суддею відповідної ухвали, упродовж якого сторона обвинувачення має завершити досудове розслідування та здійснити одну з дій, передбачених ст. 283 КПК України

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали, просили задовольнити його повністю.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечував, але просив встановити більш тривалий строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття рішення відповідно до вимог ст. 283 КПК України, у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що слідчими СВ прокуратури Черкаської області під процесуальним керівництвом Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 (у редакції Закону зі змінами, внесеними згідно із Законом від 15 квітня 2008 року № 270-VІ), ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч 1 ст. 366 у редакції Закону від 7 травня 2008 року), ч. 2 ст. 28, ч.ч. 1,2 ст. 197-1, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 197-1, ч.3 ст. 358 (у редакції Закону від 7 травня 2008 року), ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 (у редакції Закону від 16 січня 2002 року №430-ІV зі змінами, внесеними згідно із Законом від 18 травня 2010 року № 2258-VІ), ч.2 ст. 209 (у редакції Закону від 16 січня 2003 року № 430-ІV зі змінами, внесеними згідно із Законами від 18 травня 2010 року № 2258-VI, від 15 листопада 2011 року № 4025-VI) КК України.

12 жовтня 2017 року заступник Генерального прокурора ОСОБА_6 склав та підписав письмове повідомлення про підозру у вчинення названих злочинів у цьому провадженні ОСОБА_4 .

Положення ст. 55 Конституції України визначають, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Нормами ст.ст. 3, 8, 55, 64 Конституції України встановлено засади верховенства права - що надає можливість безпосередньо, на підставі Конституції, негайно оскаржувати будь-які дії чи бездіяльність посадових осіб до суду, без жодних умов і обмежень. Тому, що забезпечення прав громадян, відповідно до 3-ї стаття Основного закону - є головним обов`язком держави.

Стаття 64 Конституції України визначає заборону обмежувати права, що їх надано Основним законом, крім випадків, установлених самою Конституцією. В самій Конституції не зазначено про можливість відмови, або про якесь обмеження у судовому захисті порушеного права.

Відповідно до ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Якщо інше не передбачено КПК України, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу до будь-яких засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 зазначив, що права на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина, та відповідно до ч. 2 ст. 64 Конституції не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, абзац четвертий п.3 мотивувальної частини: а недоторканість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади. - абзац 6 підпункту 4.2 4-го пункту мотивувальної частини.

Пріоритет положень Конституції над законами та підзаконними актами є очевидним для кожного громадянина, і не підлягає доведенню. Окрім іншого, це підтверджено роз`ясненнями пленуму Верховного Суду №9 від 01 листопада 1996 року, №1 від 19 січня 2001 року.

Про це йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» та інших справах.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», завданням суду є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд, та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Оскільки ст. 220 КПК України не врегульовано питання звернення з клопотанням під час досудового розслідування про виконання будь-яких процесуальних дій до слідчого, прокурора іншою особою, права якої були порушені, суд, вирішуючи питання захисту порушених прав такої особи, повинен звертатися до загальних норм кримінального процесуального закону.

У положеннях ч. 6 ст. 9 КПК України зазначено: якщо положення кримінально процесуального закону не однозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження - такі, як верховенство права, законність, повага до людської гідності, визначені ст. 7 КПК України.

Статтею 7 КПК України передбачені загальні засади кримінального провадження, до яких відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України 30 червня 2009 року у справі №1-17/2009 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за дотриманням законності в діяльності правоохоронних органів в період проведення дізнання та досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини і громадянина. Зазначені доводи безперечно доводять можливість та необхідність оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора в період досудового провадження до суду без будь-якого винятку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», вся діяльність суддів повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина, шляхом розгляду судових справ у повній відповідності з Конституцією та законами України суди зобов`язані забезпечити рівність громадян перед законом і судом. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди не вправі з часу введення Конституції в дію відмовляти фізичним чи юридичним особам у прийнятті до судового розгляду заяв і звернень. Суди не вправі відмовити у судовому захисту прав та свобод людини і громадянина, у прийнятті скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб з підстав, не передбачених Конституцією чи законом. При цьому слід мати на увазі, що коло прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією, не є вичерпним.

Конституція України, яка має найвищу юридичну силу, гарантує реалізацію права на оскарження у більш широкому розумінні, ніж у главі 31 КПК України, кореспондується із положеннями статті 24 КПК України й розширює коло осіб, яким забезпечується конституційне право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, учасником кримінального провадження є «інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування».

Відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів звернення з клопотанням під час досудового розслідування, передбаченому ст. 220 КПК України, за умови, що процесуальні дії у кримінальному провадженні стосуються їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора в порядку, передбаченого цим кодексом, що передбачено ч. 1 ст. 24 КПК України.

Відповідно до цієї норми закону кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини в справах «Девер проти Бельгії», «Гіні та Мак-Гіннес проти Ірландії», «Квінн проти Ірландії», «Салов проти України», «Салов проти України», «Девееєр проти Бельгії», «Вемхов проти ФРН», «Ноймастер проти Австрії», «Рингейзен проти Австрії», зважаючи на те, що подані суб`єктом звернення докази підтверджують проведення органом досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року кримінального переслідування ОСОБА_4 , починаючи 12 жовтня 2017 року, слідчий суддя вважає, що у вказаному кримінальному провадженні останній може звертатися до слідчого судді з вказаним клопотанням.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 13 Конвенції встановлює, що кожен, чиї права та свободи порушені, має право на ефективних засіб правового захисту. Ефективний, в цьому контексті, означає - в найкоротший терміна, а не будь-який час, та без умов, як це встановлено КПК України.

Так, відповідно до положень ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Частиною 6 цієї статті передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Згідно п.16-1 ч.1 ст. 3 КПК України, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, - це особа, стосовно якої (в тому числі щодо її майна) здійснюються процесуальні дії, визначені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження.

Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.

Тобто відповідно до змісту вказаних положень КПК України слідчий суддя вправі встановлювати строки в межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом.

Так, згідно ст. 219 КПК України (в ред. Закону від 3 жовтня 2017 року) строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить:

1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку;

2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Так, згідно ч. 2 ст. 1 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Стаття 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, практика Європейського суду з прав людини тлумачить норму ст. 6 Конвенції достатньо поширювальною і «розумні строки» розгляду справи починають відліковуватись від дати обвинувачення чи моменту, коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційного повідомлення про підозру не було.

Поняття «обвинувачення» також трактується достатньо широко: як «офіційне повідомлення, виходить від компетентного державного органу та містить вказівку на вчинення кримінально-караного правопорушення». Це може бути і арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування.

Крім того, «у ряді випадків воно може приймати форму інших заходів, що передбачають таке твердження і що таким чином впливають на положення підозрюваного» (рішення ЄСПЛ від 27.02.1980 по справі Deweer, Series A: Judgements and Decisions, Volume 35 (1980), P.24; рішення ЄСПЛ по справі Eckle v. Germany, 1982).

У справі «Меріт проти України» (див. п.70, рішення від 30.03.2004), ЄСПЛ зазначив, що обгрунтування, надане Урядом в оцінці тривалості провадження, не відповідає прецедентній практиці Суду. Він нагадує, що у кримінальних справах «розумний строк», передбачений статтею 6 § 1 Конвенції, починається з того часу, коли особі було пред`явлено обвинувачення; це може статись як до моменту розгляду справи в суді (Deweer v. Belgium, judgemnt, p. 22, § 42), так і з дня арешту, дня, коли відповідна особа була офіційно повідомлена, що проти неї висунуте обвинувачення у справі, або з дня, коли було розпочато попереднє слідство (досудове розслідування) (рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 по справі Wemhoff, P. 26; рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 по справі Neumeiser, Р 41; рішення ЄСПЛ від 16.07.1974 по справі Ringesein, P.45).

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства").

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У справі «Антоненков проти України» Європейський суд наголосив, що «розумність тривалості провадження має бути оцінена в світлі конкретних обставин справи з врахуванням критеріїв, напрацьованих Європейським судом, зокрема складності справи та поведінки заявника і відповідних державних органів. Крім того, також має прийматись до уваги характер процесу та значення, яке він мав для заявника (рішення у справі «Антоненков та інші про України» від 22 листопада 2005 року, остаточне).

Враховуючи наведене, варто визнати, що положення ст. 219 КПК України (в редакції закону від 3 жовтня 2017 року), які містять граничні строки досудового розслідування для будь-якого кримінального провадження без урахування наявності або відсутності підозрюваних у кримінальному провадження, є такими, що більшою мірою відповідають європейським стандартам у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, сприяють дотриманню принципу верховенства права у кримінальному провадженні, спрямовані на удосконалення кримінального процесу.

А тому, обмеження розгляду питання про можливість встановлення розумних строків для завершення досудового розслідування лише щодо тих кримінальних проваджень, відомості про які внесено до ЄРДР після 15 березня 2018 року, тобто з дня набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, буде свідчити про формальне дотримання положень вказаного Закону, та суперечитиме наведеним вище засадам кримінального провадження, а отже таке судове рішення не може бути визнано справедливим.З огляду на наведене, не розумним буде відкидати такі положення і не враховувати їх як орієнтир для органів досудового розслідування, якого вони мають прагнути задля досягнення мети кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав для розгляду клопотання про встановлення більш коротких строків для здійснення кримінального провадження № 0001998 від 25 вересня 2015 року.

Розглядаючи питання доцільності здійснення кримінального провадження у більш короткі строки, тобто питання необхідності встановлення менших строків для здійснення слідчих дій та прийняття процесуальних рішень у вказаному кримінальному проваджені.

При цьому, слідчий суддя враховує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 триває загалом з 25 вересня 2015 року.

У вказаному кримінальному провадженні у 12 жовтня 2017 року було складено та підписано повідомлення про підозру ОСОБА_4 .

Постановою заступника Генерального прокурора України ОСОБА_10 від 20 червня 2019 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року продовжено до дванадцяти місяців.

Постановою заступника Генерального прокурора України ОСОБА_10 від 30 серпня 2019 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року зупинено на підставі п.3 ч.1 ст. 280 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Разом з тим, згідно ч.3 ст. 28 КПК України критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

2) поведінка учасників кримінального провадження;

3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Варто зазначити, що в судовому засіданні прокурором не надано матеріалів кримінального провадження № 0001998 від 25 вересня 2015 року, які б обґрунтували тривалість досудового розслідування, необхідність проведення слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, давали уявлення щодо кількості свідків, яких необхідно допитати, або призначення експертиз, стану їх проведення, а також інших питань, які можуть вплинути на прийняття рішення за наслідками розгляду порушеного заявником клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором не доведено, що кримінальне провадження можливо є складним, або здійснюється щодо великої кількості кримінальних правопорушень, або з огляду на обсяг та специфіку процесуальних дій, потребує значного часу для завершення досудового розслідування. Також прокурором не наведено обставини, які перешкоджали здійснити необхідні процесуальні дії раніше, а також інші відомості, які б обґрунтовували необхідність здійснення подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Отже, слід дійти висновку про те, що здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року не відповідає критеріям розумних строків, чим суттєво порушені права ОСОБА_4 .

Враховуючи, що таке порушення прав особи триває, це зобов`язує слідчого суддю здійснити передбачені КПК України заходи для контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів зазначеної особи у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України заявник має право вільно на свій розсуд обирати спосіб захисту свого порушеного права.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для відмови заявнику у задоволенні клопотання про встановлення розумних строків кримінального провадження виключно з підстав того, що він має право звернутись за захистом свого порушеного права в іншому альтернативному порядку, передбаченому КПК України.
Окрім того, слідчий суддя звертає увагу на ту обставину, що сторона захисту неодноразово зверталось до слідчого, прокурора у кримінальному провадженні з метою захисту порушених прав ОСОБА_4 . Проте такий спосіб юридичного захисту не був ефективним.

Статтею 13 Конвенції передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту. Так, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/96), Суд наголосив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність у національній правовій системі засобів правового захисту, що забезпечують на національному рівні захист конвенційних прав і свобод в будь-якій формі. Таким чином стаття 13 Конвенції вимагає надання внутрішньодержавного засобу правового захисту, що дозволяє розглянути по суті "обґрунтовану скаргу" на порушення Конвенції та надати відповідну компенсацію (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кайя проти Туреччини»). Засіб правового захисту, який вимагається за статтею 13 Конвенції, має бути "ефективним" як на практиці, так і на законодавчому рівні.

Суд заявив, що метою статті 13 «є забезпечення механізму, завдяки якому особи можуть скористатися засобами судового захисту на національному рівні від порушення конвенційних прав, перед тим як вдатися до міжнародного механізму оскарження в Суді».

Окрім того, у справі «Кабулов проти України» (заява № 41015/04) суд повторює, що метою Конвенції є захист не теоретичних та ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Метьюз проти Сполученого Королівства» (Matthews v. the United Kingdom) [ВП], заява № 24833/94, п. 34). Крім того, Уряд, стверджуючи, що національні засоби юридичного захисту не були вичерпані, повинен переконати Суд у тому, що засіб юридичного захисту був на той час ефективним та доступним не тільки теоретично, а й практично. Іншими словами, що він був доступний, був здатним забезпечити у відношенні скарг заявника відповідну сатисфакцію та мав розумні шанси на успіх (див. рішення від 28 листопада 1997 року у справі «Ментеш та інші проти Туреччини» (Mentes and Others v. Turkey), п. 57, Reports of Judgments та Decisions 1997-VIII).

Відповідно до ч.6 ст. 28 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 283 КПК України особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.
Відповідно до ч.2 ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
За викладених обставин, слідчий суддя, здійснюючи у порядку, передбаченому КПК України, судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, з урахуванням тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, відсутності даних про те, що у цьому провадженні здійснюються які-небудь слідчі або процесуальні дії, спрямовані на встановлення обставин у кримінальному провадженні; не доведеність того, що кримінальне провадження є складним, або здійснюється щодо великої кількості кримінальних правопорушень, або з огляду на обсяг та специфіку процесуальних дій, потребує значного часу для завершення досудового розслідування, дійшов висновку про те, що здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року не відповідає критеріям розумних строків.

З огляду на наведене, слідчий суддя приходить до висновку про часткове задоволення клопотання та встановлення строку на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року.

Однак, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку, що строк, зазначений заявником, є недостатнім для вчинення процесуальних дій, які імовірно необхідно виконати слідчому та прокурором у даному кримінальному провадженні, а тому приходить до висновку встановити уповноваженій особі процесуальному керівнику у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття рішення відповідно до вимог ст. 283 КПК України, у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, який не може перевищувати 2 (двох) місяців, з моменту набрання законної сили ухвали слідчого судді, тобто з 15 жовтня 2019 року.

Слідчий суддя не знаходить підстав для задоволення вимоги ОСОБА_4 зобов`язати процесуального керівника у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року відновити досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, оскільки постановою заступника Генерального прокурора України ОСОБА_10 від 30 серпня 2019 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року зупинено на підставі п.3 ч.1 ст. 280 КПК України,а вирішення питання щодо відновлення досудового розслідування не входить до кола судового контролю, покладеного на слідчого суддю, згідно ст. 303 КПК України, а тому підстави для задоволення клопотання в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 13 Європейської конвенції з прав людини, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 3, 8, 55, 64 Конституції України, ст.ст. 1-35, 113, 114, 116, 219, 303-309, 369-371 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

Клопотання ОСОБА_4 про встановлення процесуального строку досудового розслідування задовольнити частково.

Встановити уповноваженій особі процесуальному керівнику у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття рішення відповідно до вимог ст. 283 КПК України, у кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, який не може перевищувати 2 (двох) місяців.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1

Повний текст ухвали слідчого судді проголошено 21 жовтня 2019 року о 17.15 год.

Слідчий суддя: ОСОБА_1