Ухвала
Іменем України
19 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 182/2953/16-к
провадження № 51-4004 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 травня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , непрацевлаштованого, уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, на утриманні в якого знаходиться неповнолітня дитина, 2009 року народження, раніше не судимого в силу ст.89 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.289 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених положеннями ст. 76 КК.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 8 травня 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він 13 листопада 2015 року у вечірній час проходив повз будинку АДРЕСА_3 , де побачив автомобіль марки ВАЗ-210700-20, в якому знаходився ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. У цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на заволодіння вищевказаним транспортним засобом.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 , переконавшись, що ОСОБА_6 знаходиться в стані сильного алкогольного сп`яніння після вживання разом із останнім алкогольних напоїв, у зв`язку з чим ОСОБА_6 не міг чинити опору, та що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись безпорадним станом потерпілого, перемістив його на пасажирське сидіння, а сам сів за кермо автомобіля.
Продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи умисно, таємно, з метою заволодіння транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за допомогою ключа, який знаходився в замку запалення, запустив двигун автомобіля та незаконно заволодів автомобілем марки ВАЗ-210700-20, на якому проїхав до гаражного кооперативу «Текстильник» на вул. Електрометалургів у м. Нікополі Дніпропетровської області, де залишив потерпілого у несвідомому стані. Із місця події зник, викраденим транспортним засобом розпорядився на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_5 незаконно заволодів транспортним засобом ВАЗ-210700-20, який належить потерпілому ОСОБА_6 , вартість якого на момент незаконного заволодіння ним згідно з висновком автотоварознавчої експертизи № 4/12.2-275 від 5 травня 2016 року складає 56 тис.147 грн 21 коп.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК, недоведена достатніми і допустимими доказами.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону захисник посилається на те, що:
- судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог статей 84, 91, 94, 370, ч.3 ст.373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК);
- матеріали кримінального провадження в порушення вимог ст. 84 КПК не містять будь-яких показань, речових доказів, документів, висновків експертів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_5 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК;
- судами не встановлено під час розгляду провадження в судах першої і апеляційної інстанцій достовірних, належних і допустимих доказів вини обвинуваченого у незаконному заволодінні транспортним засобом, чим порушено положення ч.4 ст. 17 КПК, оскільки достовірних відомостей причетності обвинуваченого до вчинення правопорушення не здобуто, а винуватість його ґрунтується у вироку на припущеннях, чим порушено ч.3 ст.373 КПК;

- із показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не вбачається будь-яких фактичних даних, які б підтвердили незаконне заволодіння обвинуваченим автомобілем потерпілого ОСОБА_6 , оскільки їхні пояснення мають суттєві розбіжності, які не усунуто судами першої й апеляційної інстанцій;
- пояснення ОСОБА_9 не можуть вважатися достовірними доказами вини обвинуваченого, оскільки він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і є залежною особою від працівників поліції, та суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про витребування інформації щодо особи свідка ОСОБА_9 ;
- на порушення вимог ст. 91 КПК у провадженні не встановлено достовірно часу вчинення правопорушення, яке вчинено 13 листопада 2015 року, а заява потерпілого про злочин зареєстрована лише 31 грудня 2015 року;
- в суду не було підстав вважати, що обвинувачений незаконно заволодів транспортним засобом потерпілого.
Мотиви Суду
Доводи захисника, викладені в касаційній скарзі:
- що показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не містять фактичних даних, які б підтвердили вчинення обвинуваченим правопорушення та їхні пояснення мають суттєві розбіжності;
- пояснення ОСОБА_9 не є достовірними доказами вини обвинуваченого, оскільки він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і є залежною особою від працівників поліції, та на думку Суду, не є предметом перегляду в касаційному порядку оскільки, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги в частині оцінки доказів щодо розбіжностей в показаннях свідків та потерпілого, також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд вважає необгрунтованими доводи захисника у скарзі про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 4 ст. 17, ч.3 ст. 373 КПК, що судами не встановлено під час розгляду провадження в судах першої і апеляційної інстанцій достовірних, належних і допустимих доказів вини обвинуваченого у незаконному заволодінні транспортним засобом, не здобуто відомостей причетності обвинуваченого до вчинення правопорушення, а винуватість його ґрунтується у вироку на припущеннях, та що матеріали кримінального провадження в порушення вимог ст. 84 КПК не містять будь-яких показань, речових доказів, документів, висновків експертів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_5 правопорушення.
На думку Суду, вказані доводи у скарзі спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.
Як убачається із наданої копії вироку, проаналізувавши сукупність усіх установлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, зібраних та оцінених доказів та врахувавши:
- показання потерпілого ОСОБА_6 про обставини заволодіння обвинуваченим його автомобілем 13 листопада 2015 року на вул. Газопровідній в м. Нікополі, де вони разом вживали горілку на пропозицію ОСОБА_5 , через що він швидко оп`янів та заснув, після чого ОСОБА_5 перетягнув його на переднє пасажирське сидіння з водійського місця, сам сів за кермо і поїхав з ним, при цьому потерпілий не просив цього робити, потім обвинувачений викинув його з костилями в районі газостанції з одним черевиком;
- показання свідка ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні пояснила, що її син ОСОБА_6 в ніч з 13 на 14 листопада 2015 року не ночував в дома, що він повернувся до дому без автомобіля та що автомобіль знаходиться у ОСОБА_10 , який мешкає в садовому товаристві;
- показання свідка ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 дійсно перебували в автомобілі останнього біля двору її будинку, а на наступний день їй зателефонував потерпілий з проханням подивитися відеозапис, потім повідомив, що ОСОБА_5 викинув його у яру;
- досліджений в судовому засіданні в суді першої інстанції відеозапис з камери зовнішнього відеоспостереження будинку АДРЕСА_3 (а.п. 59), з якого слідує, що ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 дійсно вживали разом алкогольні напої в його автомобілі, при цьому потерпілий перебував на водійському місці, а обвинувачений - на пасажирському, і згодом ОСОБА_5 протягом тривалого часу намагався перетягнути потерпілого з водійського місця на пасажирське сидіння, при цьому потерпілий жодним чином не допомагав йому в цьому, а, навпаки, перебував в такому безпорадному стані, що об`єктивно ставить під сумнів, що він дійсно міг попросити обвинуваченого це робити або надати дозвіл на користування його автомобілем;
- пояснення свідка ОСОБА_9 про те, що в листопаді 2015 року ввечері він працював таксистом і біля кафе "Експрес" на автовокзалі до нього під`їхав обвинувачений на автомобілі червоного кольору, можливо, ВАЗ-2105 чи 07, представився ОСОБА_10 та запропонував йому купити автомобіль або запасні деталі від нього, на що останній відмовився; що він також згодом впізнав обвинуваченого за фотографіями, які були надані співробітниками поліції; що обвинувачений, дізнавшись номер телефону потерпілого, дзвонив йому, погрожував і просив не давати показання,
суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане вище свідчить про незаконне заволодіння обвинуваченим транспортним засобом потерпілого.
Відповідно до ч.2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Суд першої інстанції зазначив у вироку, що не має підстав не довіряти потерпілому ОСОБА_6 і свідкам ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , показання яких повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин заволодіння обвинуваченим автомобілем потерпілого, і їх показання в силу ст. 84 КПК є джерелом доказу, які можуть бути покладені в основу вироку.
Крім того, суд у вироку зазначив, що враховує також: протокол прийняття заявипотерпілого ОСОБА_6 про вчинене кримінальне правопорушення від 14 листопада 2015 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 2 січня 2016року, в ході якого свідок ОСОБА_8 впізнала за формою та рисами обличчя ОСОБА_5 , як чоловіка на ім`я ОСОБА_10 (а.п. 46-48);протокол огляду від 4 січня 2016 року - дискового накопичувача відеоспостереження з камер зовнішнього спостереження, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , за період часу з 14 листопада 2015 року, який добровільно надала для огляду та вилучення свідок ОСОБА_8 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 1 січня 2016 року, в ході якого свідок ОСОБА_11 впізнав за рисами обличчя ОСОБА_5 як чоловіка на ім`я ОСОБА_10 , який 15 листопада 2015 року приїздив на автомобілі марки ВАЗ-2107 червоного кольору до СТ «Дружба-2» (а.п. 56-58); протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 березня 2016 року, в ході якого свідок ОСОБА_9 впізнав за сукупними рисами обличчя ОСОБА_5 як чоловіка, який пропонував придбати автомобіль марки ВАЗ-2107 червоного кольору або запчастини до нього (а.п. 64-66).
Таким чином, проаналізувавши всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що винуватість обвинуваченого повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом у судовому засіданні, які були отримані у рамках діючого законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд зазначив, що вважає досліджені докази взаємозв`язаними між собою та достатніми для визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, за яким він обвинувачується.

Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд належним чином перевірив і спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними за змістом касаційної скарги.
Так, апеляційний суд визнав безпідставними доводи сторони захисту про те, що судом не встановлено достовірно часу незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілого, оскільки його заява до правоохоронних органів зареєстрована лише 31 грудня 2015 року, в той час як злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , вчинений 13 листопада 2015 року. При цьому суд зазначив в ухвалі, що згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 листопада 2015 року, о 17 год.10 хв. слідчим прийнято усну заяву ОСОБА_6 про те, що в ніч на 14 листопада 2015 року зник його автомобіль, ця заява зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення 14 листопада 2015 року за № 426, тобто потерпілий звернувся до правоохоронних органів одразу після виникнення події (а.с.9).
Крім того, апеляційний суд погодився з вищезазначеними висновками суду першої інстанції та зазначив в ухвалі, що суд дотримався вимог ст. 94 КПК в повному обсязі, встановивши правильно фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК.
Апеляційний суд також вказав, що наведена версія подій у показаннях обвинуваченого спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, тому доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_5 складу правопорушення є неспроможними. При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду, зазначивши про те, що показання обвинуваченого про залишення потерпілого у належному йому автомобілі та що він діяв виключно за згодою і проханням потерпілого, обгрунтовано визнані судом як спроба уникнути обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинене.
Водночас апеляційний суд визнав показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і потерпілого ОСОБА_6 незмінними, послідовними, які повністю узгоджуються між собою і матеріалами провадження. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Відповідно до положень 412 КПК істотними порушеннями вимог криімнального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
Враховуючи зазначені положення закону та установлені судом обставини провадження, доводи у скарзі захисника про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про витребування інформації щодо особи свідка ОСОБА_9 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки, посилаючись у своїй касаційній скарзі на зазначене порушення, захисник не вказав переконливих обґрунтувань, яким чином, за встановлених судом обставин з урахуванням інших доказів, це могло вплинути або вплинуло на доведеність вини обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій та призначення покарання. На думку Суду, вказані доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.
З урахуванням вищезазначеного, Суд не знаходить підстав вважати, що постановлені в даному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог статей 370, ч.3 ст.373 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 травня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_12 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3