ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1899/19 Справа № 202/782/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003 від 02 січня 2019 року, щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпро, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року,
за участю:
секретаря ОСОБА_8 ,
прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання за ч.1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік. У відповідності до ст.ст.75, 104 КК України від призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнено, якщо протягом 1 року іспитового строку він не вчинить нового злочину. Згідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_5 обов`язки: - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Окрім того, судом вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні та питання про стягнення процесуальних витрат.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, за таких обставин.
Так, 01 січня 2019 року приблизно о 16:00 годині, неповнолітній ОСОБА_5 , перебуваючи біля буд. №34-а по пр. Петра Калнишевського у м. Дніпро, побачив раніше невідомого йому чоловіка ОСОБА_11 , який стояв біля вказаного будинку та тримав у своїй руці мобільний телефон марки «Samsung Galaxy Grand Prime Duos SM G531 H» у корпусі білого кольору. Після цього, ОСОБА_5 , з метою здійснення телефонного дзвінка попросив у ОСОБА_11 вказаний мобільний телефон, на що отримав згоду останнього та після здійснення дзвінка, тримаючи у своїх руках вищевказаний телефон, визначив його об`єктом свого злочинного посягання.
В цей же день, приблизно о 16:00 годині, ОСОБА_5 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи умисно, відкрито, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілого та оточуючих, з метою незаконного збагачення, передбачаючи спричинення майнової шкоди та бажаючи її настання, тримаючи у своїх руках мобільний телефон марки «Samsung Galaxy Grand Prime Duos SM G531 H» у корпусі білого кольору, вартість якого становить 1300 грн., який знаходився у силіконовому чохлі чорного кольору, вартістю 55,30 грн., побіг у сторону вул. Батумської у м. Дніпро, та не зважаючи на прохання ОСОБА_11 щодо повернення його майна, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, отримавши при цьому можливість розпорядитися ним у подальшому на власний розсуд.
Злочинними діями ОСОБА_5 заподіяно потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 1355,30 грн.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати, звільнити ОСОБА_5 від покарання на підставі п.3 ч.2 ст. 105 КК України, передати неповнолітнього ОСОБА_5 під нагляд батьків.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник вважає вирок суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. При цьому звертає увагу, що судом першої інстанції не було залучено представників служби у справах дітей до участі у судовому розгляді. Також вважає, що судом при призначенні покарання обвинуваченому неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме мало місце неправильне тлумачення закону, та незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок змінити в частині призначеного покарання, звільнити ОСОБА_5 на підставі ст. 105 КК України від покарання без визначення його виду і розміру із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд матері - ОСОБА_12 , строком на 1 рік.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор, не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєні злочину, не оскаржуючи фактичних обставин злочинів, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин, дослідження яких було визнано недоцільним, вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання. Вважає, що суд першої інстанції мотивувавши неможливість звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності у порядку передбаченому ч.1 ст. 97 КК України та ч.3 ст. 497 КПК України, та посилаючись на те, що вчинений ним злочин є умисним злочином середньої тяжкості, не навів доводів, за яких неповнолітній обвинувачений не може бути звільнений за вироком суду від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру на підставі ст. 105 КК України. Окрім того, звертає увагу, що судом першої інстанції без належної правової оцінки залишились наявні у справі дані про особу, яка є неповнолітньою, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину середньої тяжкості, щиро розкаявся, повністю відшкодував завдані ним збитки, у лікарів психіатра та нарколога на обліку не перебуває, проявив бездоганну поведінку, характеризується позитивно, виховується у повній сім`ї, є учнем 10 класу, в школі навчається добре.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, захисника, обвинуваченого та його законного представника, які апеляційні скарги підтримали, потерпілого, який проти задоволення скарг не заперечував, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація його дій учасниками провадження не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання вимогам цього закону, колегія суддів виходить з того, що згідно з ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається
винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює
обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.
Статтею 105 КК України передбачено, що неповнолітній, який вперше
вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння
та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку
не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до
неповнолітнього примусові заходи виховного характеру.
В кожному випадку вирішення питання про
відповідальність неповнолітнього за злочин невеликої або середньої тяжкості необхідно обговорити можливість застосування до нього примусових заходів виховного характеру замість кримінального покарання.
Так, перед ухваленням вироку суду необхідно обов`язково розглянути питання щодо наявності підстав для застосування до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру.
Як видно з оскажуваного вироку, цих вимог судом першої інстанції враховано не було.
Так, визнаючи ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, та призначаючи йому покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.ст. 75,104 КК України, суд не навів докладних мотивів, за яких він вважає неможливим застосування до обвинуваченого положень ст. 105 КК України.
На переконання колегії суддів, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, до кримінальної відповідальності притягується вперше, у вчиненому щиро розкаявся та відшкодував завдані ним збитки. Окрім того, ОСОБА_13 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є учнем 10 класу, навчається добре, характеризується позитивно, виховується у повній сім`ї, якою створено всі умови для його розвитку.
Вирішуючи питання наявності підстав для звільнення ОСОБА_5 від покарання, колегія суддів виходить з того, що рішення про звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру приймається за результатами судового розгляду обвинувальним вироком суду. При цьому слід зазначити, що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання» (ч.ч. 4 і 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» (ст.ст. 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому.
Отже, суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись ст. 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.
Колегія суддів погоджується з доводами прокурора та захисника про те, що за встановленим під час апеляційного розгляду умов звільнення від покарання обвинуваченого, на підставі ст. 105 КК України, є можливим.
При цьому, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими й доводи прокурора про необхідність звільнення від покарання без визначення його виду і розміру.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, колегія суддів убачає підстави змінити оскаржуване судове рішення, виключивши з мотивувавльної та резолютивної частини вироку рішення суду про призначеннея ОСОБА_5 виду та розміру покарання, та, відповідно до положеннь ст. 105 КК України, звільнити обвинуваченого від покарання, застосувавши щодо нього примусові заходи виховного характеру - у виді передання під нагляд його матері.
Отже, колегія суддів погоджуючись з доводами прокурора та захисника, й приходить до висновку про необхідність зміни вироку з підстав неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого задовольнити.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання змінити.
Звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання. Передати неповнолітнього ОСОБА_5 під нагляд матері - ОСОБА_12 , строком на 1 (один) рік.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4