Ухвала

Іменем України
17 липня 2019 р.

м. Київ
справа № 182/166/15-к

провадження № 51-3170ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2019 року у кримінальному провадженні №0004248 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тинда Амурської області РФ, зареєстрованого АДРЕСА_1 та жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, розлученого, офіційно непрацюючого, раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,
встановив:
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з конфіскацією усього належного йому майна.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 жовтня 2014 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 51800 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду, 17 жовтня 2014 року в с.Дмитрівка Нікопольського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, з корисливих мотивів, умисне, шляхом нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством небезпечним для життя і здоров`я потерпілих та з погрозою застосування такого насильства, а ОСОБА_6 зі спричиненням потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, заволоділи грошовими коштами в сумі 25000 доларів США, які належали потерпілому ОСОБА_7 , чим завдали останньому матеріальну шкоду в сумі 25000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 17 жовтня 2014 року складає 12,951220 грн. за 1 долар США, на загальну суму 323780,50 грн, що є великим розміром.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2019 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року змінено та виключено з мотивувальної частини вироку покликання на показання свідка ОСОБА_9 та покликання на участь адвоката ОСОБА_10 у слідчому експерименті з ОСОБА_5 від 20.10.2014 року. Також вирок суду змінено в частині порядку стягнення процесуальних витрат.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовим рішенням, ухваленим щодо нього через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що було порушено порядок проведення впізнання потерпілим ОСОБА_7 його за голосом, так як разом з ним був і підозрюваний ОСОБА_5 , що, на його думку, є порушенням ч.2 ст. 228 КПК України, так як осіб повинно було бути не менше трьох. Зазначає, що в ході проведення слідчого експерименту від 20 жовтня 2014 року йому не було роз`яснено права, і в протоколі цієї слідчої дії відсутній його підпис та його захисника щодо цього. Додає, що у постанові про створення групи слідчих від 17 жовтня 2014 року, відсутній підпис начальника слідчого управління, тому, на його думку, ця постанова не має юридичних наслідків, і всі перелічені в групі слідчі не мали право проводити досудове слідство, а слідчі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не є слідчими відділу Нікопольського відділу поліції, а є слідчими слідчого управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Мотиви суду
Перевіривши дотримання засудженим порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Так, суд касаційної інстанції, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ст.433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з положеннями ст.94 КПК України, суд, під час прийняття відповідного процесуального рішення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду вбачається, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: показань потерпілого, свідків, щодо обставин подій; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця події, протоколах огляду автомобілю, слідчого експерименту, а також на підставі висновку експерта та іншими доказами, безпосередньо дослідженими судом.
Вищевказані докази ретельно досліджено судом першої інстанції та визнано достатніми та допустимими доказами, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_4 обвинувачення.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Зазначені докази відповідають вимогам КПК України на предмет їх належності й допустимості та у своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном (розбою), поєднаному із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, та поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, спрямованого на заволодіння майном у великих розмірах.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_4 .
Відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_4 суд правильно кваліфікував за ч. 4 ст. 187 КК України.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про порушення вимог ч.2 ст.228 КПК України при проведенні впізнання потерпілим ОСОБА_7 за його голосом є безпідставними.
Так, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , в ухвалі зазначив, що згідно дослідженому судом першої інстанції протоколу пред`явлення для впізнання від 06 січня 2015 року, впізнання потерпілим особи проводилось відповідно до ч.9 ст.228 КПК України за голосом і здійснювалося згідно до вимог цієї норми закону поза візуальним контактом між особою, що впізнає, та особами, які пред`явлені для впізнання. Крім того, апеляційний суд врахував безпосередність допиту судом потерпілого у судовому засіданні з даних обставин злочину, інші докази в їх сукупності, тому не вбачав підстав вважати даний доказ недопустимим, з чим погоджується і Верховний Суд.
Також Суд критично відноситься щодо доводів ОСОБА_4 про проведення слідчого експерименту 20 жовтня 2014 року, де останньому та його захиснику не було роз`яснено їх прав та відсутні їх підписи під вказаними роз`ясненнями, оскільки, як вбачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, колегією суддів зазначено, що вказаний слідчий експеримент проводився у відповідності до вимог ст. 240 КПК України за участю захисника ОСОБА_4 -адвоката ОСОБА_10 у присутності двох понятих, де ОСОБА_4 повідомляв свою версію обставин вчинення злочину, що відповідним чином фіксувалось у протоколі і відповідає вимогам вказаної норми закону.
Не знайшли свого підтвердження і доводи ОСОБА_4 про те, що у постанові про створення групи слідчих від 17 жовтня 2014 року відсутній підпис начальника слідчого управління, і всі перелічені в групі слідчі не мали право проводити досудове слідство, а слідчі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не є слідчими відділу Нікопольського відділу поліції, а є слідчими слідчого управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Так, прокурором в суді апеляційної інстанції надано належним чином завірену копію вказаної постанови, що підтверджує даний юридичний факт і законність цієї постанови, а тому слідчі, вчиняючи процесуальні дії та складаючи процесуальні документи діяли відповідно до своїх повноважень.
Такий висновок суду достатньо мотивований і ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені в ухвалі.
Крім того, аналогічні доводи засудженого були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який ретельно перевірив та проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що покарання засудженому ОСОБА_4 призначено згідно з вимогами ст. 65 КК України з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та даних про особу засудженого. Призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому, призначаючи ОСОБА_4 покарання, судом обґрунтовано враховано ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, те, що наслідком вчиненого злочину є позбавлення життя потерпілого ОСОБА_8 , відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу засудженого, який не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, однак вчинив особливо тяжкий злочин, офіційно не працює, був найбільш активним співучасником розбійного нападу і фактично координував дії всіх співучасників.
Перегляд судового рішення в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень, у тому числі і тих, про які зазначив засуджений ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі, судом касаційної інстанції не встановлено.
За результатами касаційного розгляду не виявлено обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2019 року у кримінальному провадженні №0004248 щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3