ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2247/19 Справа № 196/759/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000163, щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Рудка Царичанського району, Дніпропетровська область, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року,
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 , (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, за таких обставин.
Так, 26.03.2018 близько 13.00 год., ОСОБА_5 , перебуваючи на АДРЕСА_3 та знаючи, що в середині приміщення літньої кухні, за вказаною адресою, знаходиться транспортний засіб, а саме мотоцикл, у нього виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом.
ОСОБА_5 , шляхом вільного доступу, зайшов на територію подвір`я за вищевказаною адресою, де мешкає ОСОБА_10 , та через не зачиненні вхідні двері проник до приміщення літньої кухні. Обвинувачений, знаходячись у приміщенні літньої кухні, керуючись злочинним умислом, спрямованим на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, умисно, з корисливих спонукань, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою особистої наживи, не заводячи двигуна, заволодів мотоциклом марки «СZ-350», 1988 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , після чого із вказаним мотоциклом попрямував за межі території подвір`я, чим завдав останньому матеріальної шкоди на суму 12879,87 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на те, що вирок винесено з грубим порушенням вимог закону. Вважає, що його дії слід перекваліфікувати на ч.3 ст. 185 КК України, оскільки транспортний засіб був технічно несправний, не міг рухатися, що виключає склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу частково, просили вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого та пом"якшити покарання, прокурора, який просив вирок залишити без змін, потерпілого який підтримав прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Зважаючи на те, що обвинувачений в апеляційній скарзі заперечує правову кваліфікацію вчиненого злочину та не вказує при цьому на неналежність та недопустимість доказів, що містяться у матеріалах провадження, колегія суддів переглядає вирок лише в частині правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України, відповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, за доводами самого обвинуваченого, і вдається в оцінку лише тих доказів, які ці обставини обґрунтовують.
Колегією суддів встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, правільність кваліфікації його дій, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку, у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України за доводами апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів дійшла такого висновку.
Виходчи з диспозиції ст. 289 КК України п. 1 примітки до цієї статті, незаконне заволодіння транспортним засобом слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Цей злочин вважається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись, унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодівання відбувається під час руху транспортного засобу з моменту встановлення контролю над ним.
Під транспортними засобами в статтях 286, 287, 289 і 290 КК України слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби та згідно з п. 1.10 Правил дорожнього руху транспортний засіб це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Виходячи з правової позиції, викладенної в постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року (рішення у справі №751/11193/16), тимчасова несправність або відсутність певних деталей на транспортному засобі, свідчить лише про його певний технічний стан, а отже не може впливати на кваліфікацію злочину за ст. 289 КК України, а сам факт можливості або неможливості експлуатації транспортного засобу не є кваліфікуючою ознакою цього злочину.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що обставина вчинення ОСОБА_5 інкримінованого злочину, знайшла своє підтвердження під час судового розгляду та є доведеною, а його дії судом першої інстанції кваліфіковано вірно за ч. 2 ст. 289 КК України, за ознакою незаконного заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, з проникненням у приміщення. В такому разі, колегія суддів розцінює доводи скарги обвинуваченого як необгрунтовані, а позицію обвинуваченого -виключно як спосіб захисту, спрямований на пом`якшення покарання.
Що стосується доводів обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через суворість, то вони також не заслуговують на увагу.
Так, згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, особу винного, який раніше судимий, та знову вчинив злочин, що вказує на те, що на шлях виправлення він не став й належних висновків не зробив, завдану потерпілому шкоду не відшкодував, позитивну характеристику за місцем проживання.
Поряд з цим відповідно до ст. 66 КК України в якості обставини, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття.
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання судом не встановлено.
Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Ті обставини, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин з корисливих мотивів, завдану потерпілому шкоду не відшкодував є достатніми для висновку про можливість його виправлення протягом визначеного судом першої інстанції строку, в умовах позбавлення волі. На переконання колегії суддів, це покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.
Підстав для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст.ст. 69, 75 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
З огляду на викладене, доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України,
колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4