У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2019 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Києві клопотання адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діють в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту,

ВСТАНОВИВ:

Заявники звернулись до слідчого судді з вказаним клопотанням та просили Скасувати арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/30305/18 від 22.11.2017 року на земельні ділянки розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0110)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0111)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0112)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0113)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0114)
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0115)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0116)
АДРЕСА_3 (кадастровий номер :72:488:0117)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0118)
АДРЕСА_3 (кадастровий номер :72:488:0119)
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0120), які на праві власності належать ОСОБА_6 .
Клопотання обґрунтоване тим, що 22 листопада 2018 року слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва розглянуто справу № 760/30305/18 за клопотанням прокурора Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0010968 від 24.09.2018 року та винесено ухвалу про арешт майна від 22.11.2018 року на вищевказані земельні ділянки.
Дані земельні ділянки на праві власності належать ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Накладення арешту на вищевказані земельні ділянки позбавляє ОСОБА_6 права розпорядження та користування власним майном, що грубо порушує її права.
Крім того в період з моменту накладення арешту на вищевказані земельні, а саме з 22.11.2018 року, пройшло майже рік, за даний період часу не було з`ясовано об`єктивних обставин у кримінальному провадженні та майно не було повернуто законному власнику, який жодного відношення до кримінального провадження не має.
Незважаючи на те, що ст. 190 КК України, передбачає конфіскацію майна та спеціальну конфіскацію, проте конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача, а ОСОБА_6 підпадає під поняття добросовісного набувача та набула право власності на земельні ділянки законним шляхом.
З матеріалів кримінального провадження не вбачається, що відносно майна ОСОБА_6 , на яке накладено арешт, існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Крім цього, матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що існує потреба у застосуванні арешту майна третьої особи
На підставі викладеного просив клопотання задовольнити.
Від адвоката ОСОБА_4 надійшла заява в якій вона просила клопотання про скасування арешту задовольнити та справу розглядати без її участі.
Від прокурора Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_7 надійшли заперечення на клопотання про скасування арешту майна, в яких він зазначив, що підстав для скасування арешту майна не вбачається, просив у задоволенні клопотання відмовити та розгляд клопотання проводити без його участі.
Врахувавши заяву адвоката ОСОБА_4 , заперечення прокурора ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, прихожу до наступного.
Встановлено, що 22 листопада 2018 року слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва розглянуто справу № 760/30305/18 за клопотанням прокурора Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0010968 від 24.09.2018 року та винесено ухвалу про арешт майна від 22.11.2018 року.
Вказаною ухвалою накладено арешт на земельні ділянки розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0110)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0111)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0112)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0113)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0114)
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0115)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0116)
АДРЕСА_3 (кадастровий номер :72:488:0117)
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0118)
АДРЕСА_3 (кадастровий номер :72:488:0119)
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0120), які на праві власності належать ОСОБА_6 .
Дані земельні ділянки на праві власності належать ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Обґрунтовуючи внесене клопотання сторона кримінального провадження вказувала, що слідчим відділом Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0010968 від 24.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Аналізуючи положення кримінально-процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження (ч. 2 ст. 173 КПК України).
При цьому, обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на орган досудового розслідування.
Накладення арешту на вищевказані земельні ділянки позбавляє ОСОБА_6 права розпорядження та користування власним майном, що грубо порушує її права.
Крім того, в період з моменту накладення арешту на вищевказані земельні, а саме з 22.11.2018 року, пройшло майже рік, за даний період часу не було з`ясовано об`єктивних обставин у кримінальному провадженні та майно не було повернуто законному власнику, який жодного відношення до кримінального провадження не має.
Встановлено, що ОСОБА_6 не є підозрюваною чи обвинуваченою у кримінальному провадженні №0010968 від 24.09.2018 року.
Крім того, незважаючи на те, що ст. 190 КК України, передбачає конфіскацію майна та спеціальну конфіскацію, проте конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача, а ОСОБА_6 підпадає під поняття добросовісного набувача та набула право власності на земельні ділянки законним шляхом.
Вищевказані арештовані земельні ділянки не мають значення речового доказу у даному кримінальному провадженні, належать заявнику на праві власності і стосовно них не може бути застосована спеціальна конфіскація, конфіскація майна як вид покарання або захід кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, вони не можуть бути використаними для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відтак, відсутні жодні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для арешту, а тому слідчий суддя вважає, що такий арешт накладений необґрунтовано.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Європейський суд з прав людини при здійсненні правосуддя неодноразово звертав увагу на: структуру статті 1 Першого протоколу, а саме «три норми»: Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, Суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм. Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А , № 52.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів - виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі «Шассанью та інші проти Франції» (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75). Рішення у справі «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC] від 28 липня 1999 р., заява № 22774/93, п. 49.
Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватися та розпоряджатися своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном.
Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.
З врахуванням вище викладеного, беручи до уваги практику Європейського суду, слідчий суддя вважає, що на даний час відпала потреба у застосуванні заходів кримінального забезпечення щодо арешту вказаних земельних ділянок, власником яких є ОСОБА_6 .
Відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У зв`язку з встановленими обставинами, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання.
Керуючись ст.ст. 174, 303, 305-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/30305/18 від 22.11.2017 року на земельні ділянки розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0110);
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0111);
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0112);
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0113);
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0114);
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0115);
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0116);
АДРЕСА_3 (кадастровий номер :72:488:0117);
АДРЕСА_2 (кадастровий номер :72:488:0118);
АДРЕСА_3 (кадастровий номер :72:488:0119);
АДРЕСА_1 (кадастровий номер :72:488:0120), які на праві власності належать ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1