Справа № 359/6758/19
Провадження № 1-кс/359/2414/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 липня 2019 м. Бориспіль

Слідчий суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в приміщенні суду у судовому засіданні без фіксації технічними засобами клопотання слідчого Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000017 від 28.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 197-1, ч. 4 ст. 426-1 КК України,

в с т а н о в и в:
До слідчого судді 24.07.2019 надійшло зазначене клопотання, в якому слідчий зазначає, що Слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000017 від 28.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 197-1, ч. 4

ст. 426-1 КК України.

Процесуальне керівництво здійснюється групою прокурорів військової прокуратури Центрального регіону України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 09.08.1948 №17-с «О возобновлении отвода второй КЭЧ района МВС СССР, земельных участков в Дарницком районе» поновлено відвід земельних ділянок загальною площею близько 380 га в Дарницькому районі другій КЕЧ Київського району МВС СРСР під розміщення у тому числі і військового містечка № 87, яке знаходиться у м. Києві по вул. Поліській, 1,3, (кадастрові номери :63:389:0004 та :63:389:0025) в межах та на умовах згідно проекту Управління у справах архітектури м. Києва.

Відповідно до вимог ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» в редакціях станом на початок 2005, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово - навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань утворених відповідно до законів України. Вказані землі, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними ладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» визначено вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях, а саме, військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Частиною 4 ст. 84 ЗК України унормовано, що землі оборони не можуть передаватись у приватну власність.

З аналізу наведених норм чинного на час прийняття оспорюваного рішення законодавства вбачається, що використання земель оборони, що є державною власністю, для житлової забудови не передбачено.

Згідно з ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» органами, які здійснюють управління військовим майном, є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Статтею 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначені загальні норми щодо порядку відчуження військового майна. Частиною 2 даної статті передбачено, що рішення про відчуження військового майна, котре є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою:

АДРЕСА_1 з державної до комунальної власності Кабінетом Міністрів України та безпосередньо Міністерством (Міністром) оборони України не приймалося.

Незважаючи на відсутність будь-яких дозволів Кабінету Міністрів України та Міністерства (Міністра) оборони України, начальник Київського квартирно-експлуатаційного управління ОСОБА_4 , перевищуючи надані йому повноваження, з метою отримання неправомірної вигоди 01.03.2005 склав та подав до Київської міської ради лист №1/239 в якому зазначив відсутність заперечень на припинення права користування земельною ділянкою площею близько 6,5 га., за адресою м. Київ вул. М. Хвильового, 1, 3 тобто території військового містечка №87.

На підставі зазначеного вище листа №1/239 Київською міською радою,

в порушення вищезазначених норм законів та нормативно-правових документів, винесено рішення №473/2934 «Про передачу 28 УНР земельних ділянок для будівництва житлового комплексу по АДРЕСА_2 », та незаконно припинено право користування частиною земельної ділянки за вказаною адресою. При цьому пунктом 2, 3 цього рішення затверджено проект відведення земельних ділянок 28 УНР для будівництва житлового комплексу.

Крім того, відповідно до Порядку організації будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей на земельних ділянках, що належать до земель оборони, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 р. № 715 замовником будівництва житла та організатором конкурсу є Міноборони, інший центральний орган виконавчої влади, що здійснює керівництво військовим формуванням, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Управління державної охорони та Держспецтрансслужба.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Відповідно до Постанови КМУ №296 від 11 04.2012 «Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном», суб`єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб`єкту управління об`єктами державної власності, зокрема Національній або галузевій академії наук (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з такими документами.

Описані вище злочинні дії начальника Київського квартирно-експлуатаційного відділу ОСОБА_4 та службових осіб Київської міської ради, вплинути на те, що 12.08.2016 колишній ТВО начальника 28 Управління начальника робіт ОСОБА_5 , в порушення вищезазначених норм закону

та вищевказаного наказу Міністра оборони України, діючи з метою вилучення

із користування Міністерства оборони України земельної ділянки військового містечка №87 та без проведення конкурсу, не маючи дозволу від уповноваженого органу (Міністерства оборони України) уклав з ТОВ «Бориспільміськбуд» договір про будівництво житлового комплексу по АДРЕСА_2 , розміщеного на земельній ділянці військового містечка № НОМЕР_1 (кадастрові номери :63:389:0004 та :63:389:0025) загальною вартістю 45 млн. грн.

На даний час у Міністерстві оборони України, відсутні будь-які відомості щодо забудови вказаної земельної ділянки, а також щодо передачі у користування чи відчуження державного майна (ділянки та будівель), при цьому Міністерством оборони України інвестиційні, іпотечні та інші договори, які б надавали дозвіл на забудову зазначеної земельної ділянки не укладались, відповідні накази

та розпорядження щодо передачі у користування (оренду), відчуження вказаної земельної ділянки не приймались.

Як результат, Міністерству оборони України припинено право користування земельною ділянкою площею 5,59 га, яка визначена кадастровими номерами :63:389:0004 та :63:389:0025 та спричинено тяжкі наслідки.

Разом з цим, згідно рішення Господарського суду м. Києва у справі №910/4250/17 від 11.07.2017 рішення Київської міської ради №473/2934 від 24.11.2005 прийняте поза межами наданих повноважень, оскільки суперечить порядку встановленому чинним на той час законодавству, щодо розпоряджання землями оборони, які перебували в державній власності

Більш того, з метою повернення власності держави на територію зазначеного військового містечка 29.03.2018 Міністерством оборони України направлено комісію у складі представників Управління державного технічного нагляду Збройних Сил України. Того ж дня, ТОВ "Бориспільміськбуд», ігноруючи право землекористувача та замовника будівництва в особі 28 УНР, не дозволили виконати службові обов`язки шляхом фізичного опору та закриття вхідних дверей.

У зв`язку із чим землекористувачем та замовником будівництва 06.04.2018 подано відповідне клопотання до органу досудового розслідування з вимогами щодо термінового вжиття заходів з метою збереження земель оборони.

17.01.2019 Дарницьким районним судом міста Києва задоволено клопотання військової прокуратури Дарницького гарнізону про проведення огляду території військового містечка №87.

18.01.2019 прокурорами військової прокуратури Дарницького гарнізону та слідчим Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, на підставі вказаної ухвали, проведено огляд території військового містечка № НОМЕР_1 , що у м. Києві по вул. М. Хвильового, 1

та М. Хвильового, 3 за участі представників ТОВ «Бориспільміськбуд».

В ході огляду підтверджено факт будівництва багатоповерхових будинків на даній земельній ділянці.

Окрім того, в ході проведеного огляду встановлена наявність на даній земельній ділянці будівельного матеріалу та побутових приміщень, якими користується працівники, що виконують роботи з будівництва на даній земельній ділянці.

Факт будівництва багатоповерхових будинків на вищевказаній земельній ділянці підтверджується, виявленою документацією та будівельною технікою (бурові установки, екскаватори тощо).

Таким чином, на земельній ділянці військового містечка № НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: м. Київ вул. М. Хвильового, 1 та вул. М. Хвильового, 3 (кадастрові номери :63:389:0004 та :63:389:0025) встановлені та виявлені споруди, об`єкти та документація, що містять відомості, які можуть бути використані, як доказ обставин у даному кримінальному провадженні та 18.01.2019 відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КПК України постановою прокурора військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_6 їх визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

З метою досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження, в ході досудового розслідування виникла необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

В судове засідання слідчий не з`явився, про дату час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином. До початку судового засідання подав заяву в якій просив справу розглянути у його відсутність. Його не явка не є перешкодою для розгляду клопотання згідно ч. 1 ст. 172 КПК України.

Власники майна, щодо якого вирішується питання про арешт в судове засідання не виклалися з урахуванням положень ч.2 ст.172 КПК України.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів у відповідності до ч. 1 ст. 107 КПК України не здійснювалось, у зв`язку із відсутністю відповідного клопотання від учасників кримінального провадження.

Слідчий суддя оглянув в нарадчій кімнаті матеріали клопотання про накладення арешту і дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, Слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000017 від 28.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 197-1, ч. 4 ст. 426-1 КК України.

Процесуальне керівництво здійснюється групою прокурорів військової прокуратури Центрального регіону України.

В ході досудового розслідування, 18.01.2019 прокурорами військової прокуратури Дарницького гарнізону та слідчим Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, проведено огляд території військового містечка №87, що у м. Києві по вул. М. Хвильового, 1 та М. Хвильового, 3 за участі представників ТОВ «Бориспільміськбуд». В ході огляду підтверджено факт будівництва багатоповерхових будинків на даній земельній ділянці. Окрім того, в ході проведеного огляду встановлена наявність на даній земельній ділянці будівельного матеріалу та побутових приміщень, якими користується працівники, що виконують роботи з будівництва на даній земельній ділянці. Таким чином, на земельній ділянці військового містечка № НОМЕР_1 , яка розташована за адресою:м. Київ вул. М. Хвильового, 1 та вул. М. Хвильового, 3 (кадастрові номери :63:389:0004 та :63:389:0025) встановлені та виявлені споруди, об`єкти та документація, що містять відомості, які можуть бути використані, як доказ обставин у даному кримінальному провадженні

18.01.2019 відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КПК України постановою прокурора військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_6 земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: м. Київ вул. М. Хвильового, 1 та вул. М. Хвильового, 3 (кадастрові номери :63:389:0004 та :63:389:0025) визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України, передбачено, що арешт накладається на майно з метою збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.09.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, 3-1) можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України), 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України визначено, що з метою забезпечення збереження речового доказу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз вище зазначеної норми закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч.1ст.173 КПК України).

Обов`язок доведення необхідності застосування цього засобу забезпечення та цілі накладення арешту на майно перед слідчим суддею покладено на прокурора, слідчого.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна повинно мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Відповідно до п.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст.13 цієї ж Конвенції кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Безумовно, накладення арешту на земельні ділянки призводить до втручання держави у право власників на мирне володіння їх майном. Водночас, таке втручання є виправданим, оскільки воно здійснено виключно з метою забезпечення кримінального судочинства, що становить суспільний інтерес, який превалює над індивідуальними правами власників нерухомого майна. Ця обставина переконливо свідчить про те, що накладення обтяжень на земельні ділянки не суперечить п.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 170-172 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и в:
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на земельні ділянки військового містечка №87 за адресою: м. Київ вул. М. Хвильового, 1 та вул. М. Хвильового, 3 (кадастрові номери :63:389:0004 та :63:389:0025).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду на протязі 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1