Провадження № 11-кп/4808/359/19
Категорія ст. 93 КК України 1960 року
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді: ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни не відбутої частини покарання більм м`яким покаранням,

за участю:

секретаря с/з ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в :

1. Зміст ухвали суду першої інстанції та історія провадження.

1.1. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відмовлено.

1.2. Ухвала мотивована тим, що клопотання засудженого не ґрунтується на нормах КПК України, оскільки рішення суду, постановлені щодо засудженого ОСОБА_6 набрали законної сили, а тому підлягають до виконання і не можуть бути замінені не інакше, як у випадках, що передбачені вимогами КПК України. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що за змістом ч.2 ст. 87 КК України заміна засудженому призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років здійснюється актом про помилування Президентом України стосовно визначеної особи.

1.3. Вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року ОСОБА_6 засуджений за п. п. а, г, е ст.93, ч.3 ст.142, ч.3 ст.17-81, ч.2 ст.206, ст.42 КК України 1960 року до виняткової міри покарання - смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві особистої власності майна, вирок набрав законної сили 22.02.1996. Постановою Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 року смертну кару ОСОБА_6 було замінено на довічне позбавлення волі.

1.4. В червні 2019 року засуджений ОСОБА_6 в порядку ст. 539 КПК України звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. При цьому, засуджений посилався на Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, з метою довести перед судом, що фактично до засуджених до довічного позбавлення волі можуть бути застосовані положення ст. ст. 81, 82 КК України, незважаючи на те, що таке покарання не належить до строкових.

2. Доводи апеляційної скарги засудженого.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 стверджує про невідповідність висновків суду поданому ним клопотанню, яке ґрунтувалось на гарантіях Конституції України та Конвенції про захист основних прав та свобод людини.

Стверджує, що:

- на підставі ст. 3 Конвенції він, як довічно позбавлений волі, має право знати за яких умов можна переглянути строк його покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись, і на підставі яких критеріїв;

- суд першої інстанції послався на ч. 2 ст. 87 КК України, яка передбачає можливість звільнення засудженого до довічного позбавлення волі в Україні на підставі акту про помилування, однак засуджений вважає таку норму примарною та малоефективною, оскільки йому вже тричі без пояснень, було відмовлено у помилуванні. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення);

- ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду;

- Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.);

- засуджений вважає, що відповідно до статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.

З цих підстав, ухвалу суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 просив скасувати та постановити нову, якою вимоги його апеляційної скарги задовольнити.

3. Правові позиції сторін.

3.1. В засіданні суду апеляційної інстанції захисник та засуджений (в режимі відеоконференції) доводи апеляційної скарги підтримали з указаних у ній мотивів.

3.2. Прокурор, доводи апеляційної скарги заперечив, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, просив залишити її без зміни.

4. За результатами розгляду апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з таких мотивів.

4.1. Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення (ст.410 КПК України).

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду (ст. 411 КПК України).

4.2. Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не дотримався вказаних приписів.

По-перше. ОСОБА_6 вважає, що до нього належить застосувати інститути умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст. 81, 82 КК України). Такий він обрав спосіб захисту своїх прав і має на це право, оскільки таке звернення законом не заборонено. Висловив доводи в обґрунтування свого клопотання з посиланням на Конвенцію та практику ЄСПЛ. І тому, відповідно до приписів ст. 370 КПК України, вправі був очікувати відповіді суду на поставлені ним питання.

Суд першої інстанції клопотання по суті не розглянув і відповіді на поставлені у ньому питання не дав, формально вказавши, що клопотання не ґрунтується на вимогах закону, а у випадках засудження до довічного позбавлення волі заміна призначеного покарання здійснюється на підставі акту помилування (ч. 2 ст. 87 КК України).

Це не може вважатися належним судовим розглядом відповідно до положень ст. 7 - 11 КПК України, оскільки не відповідає засадам верховенства права, законності, рівності та поваги до людської гідності.

Між тим, заявник ОСОБА_6 спеціально акцентував увагу на неспроможності інституту помилування в його ситуації.

Практика Європейського суду з прав людини (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.; п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.; п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.), на яку послався засуджений указує, що особа, яка довічно позбавлена волі, повинна мати шанси на пом`якшення покарання юридичні і фактичні можливості цього, а інститут помилування не завжди виконує свою функцію.

ОСОБА_6 тричі було відмовлено у помилуванні. Із цього слід зробити висновок, що ОСОБА_6 такий спосіб захисту як помилування використав і, відповідно до ст. 3 Конвенції та указаної прецедентної практики ЄСПЛ, має право на розгляд його питання про умовно-дострокове звільнення або пом`якшення покарання поза відсутністю відповідного національного нормативного обґрунтування.

Апеляційний суд вважає, що за відсутності національного правового регулювання, юридичними підставами для розгляду цього питання є положення ст. 3 та 6 Конвенції з прав людини та вказані рішення ЄСПЛ з відповідними висновками, які апеляційним судом розглядаються як прецедентні. На їх застосування орієнтують приписи ст. 8 та 9 КПК України щодо врахування практики ЄСПЛ та міжнародних договорів. Підстави і процедури вирішення питань, поставлених заявником, передбачені чинним кримінальним і кримінально-процесуальним законодавством України. Їх належало виконати і лише після цього приймати рішення, а не навпаки.

З цього слід дійти висновку, що поза увагою суду залишились норми права, можливість застосування яких до даного випадку належало перевірити відповідно до наявних юридичних процедур.

По-друге. Формальний підхід до з`ясування нормативно-правових підстав вирішення звернення потягнув за собою неповноту дослідження необхідних обставин. Апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції по суті відмовив в умовно-достроковому звільненні або заміні покарання більш м`яким, але обставини і факти, які потрібні для того, щоб дійти такого присуду, не дослідив. Відповідно, і висновки зроблено без посилань на факти, принаймні, процес дослідження цих обставин у рішенні суду не описано. Це свідчення необґрунтованості рішення суду.

Відповідно до п.2 Постанови ПВС України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК).

Вирішуючи питання про умовно-дострокове звільнення суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати тобто засновувати свої висновки на всебічному врахуванні даних про поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.

Цього судом не зроблено.

По-третє. Формальний підхід до застосування матеріального та процесуального закону та з`ясування необхідних обставин у справі обумовив відсутність належного вмотивування рішення. З нього не зрозуміло, чому доводи апелянта є неспроможними. Причиною слід уважати те, що норми, які належало застосувати не застосовані, обставини не досліджені, логічні зв`язки між фактами і нормами, відповідно, не проведені.

Таке рішення не може залишатися в силі відповідно до вказаних у п. 4.1. цієї Ухвали положень закону.

4.3. У зв`язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону слід констатувати відсутність можливості вирішити клопотання засудженого по суті поставлених питань на стадії апеляційного перегляду судового рішення, оскільки вони не взагалі не досліджені й не оцінені судом першої інстанції.

Тому, відповідно до приписів ст. 415 КПК України, в суді першої інстанції належить призначити новий розгляд клопотання засудженого ОСОБА_6 , за результатами якого прийняти законне обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись ст. 370, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни не відбутої частини покарання більм м`яким покаранням скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3