Номер провадження: 11-кп/813/575/19
Номер справи місцевого суду: 518/1605/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Любашівського районного суду Одеської області від 11.12.2018 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 23.02.2015 року Комінтернівським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2017 року невідбуту частину покарання змінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,-

встановив:
оскаржуваною ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_7 , засудженого 23.02.2015 року Комінтернівським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2017 року невідбуту частину покарання змінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Так, суд першої інстанції врахував, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Ширяївський виправний центр (№ 111)» із 28.11.2017 року, та за порушення трудової дисципліни до дисциплінарної відповідальності притягувався один раз в червні 2018 року.
Крім того, районний суд зазначив, що відбуття певного строку покарання не є безумовними підставами для звільнення засудженого умовно-достроково
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 на даний час не довів сумлінною поведінкою свого виправлення.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив, переглянути рішення районного суду про умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, посилаючись на його суворість. Так, засуджений вказує, що свою провину у скоєному усвідомив та шкодує, що скоїв таку велику помилку. Також, засуджений просив взяти до уваги, що адміністрація ДУ «Ширяївський виправний центр (№ 111)» та він сам вважають, що він - ОСОБА_7 став на шлях виправлення.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін;вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до положень ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді позбавлення волі і сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. При цьому умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Отже, зі змісту вказаної норми права випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.
Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці участь у суспільно корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений ОСОБА_7 сумлінною поведінкою довів своє виправлення, оскільки останній хоча і відбув більш, ніж дві треті покарання, призначеного йому вироком Комінтернівським районного суду Одеської області від 23.02.2015 року, однак був засуджений за вчинення тяжкого злочину, за період відбування покарання притягувався до дисциплінарної відповідальності, тобто мав стягнення, яке на час розгляду судом клопотання засудженого не погашено, зокрема за вживання спиртних напоїв.
Крім того, слід зазначити, що дійсно засуджений ОСОБА_7 працює та має 2 заохочення, однак відбуваючи в установі покарання більше чотирьох років, до нього було застосовано лише два заохочення у виді подяки, а останнє було лише в 2018 році, що не свідчить про його виправлення, усунення з його психіки нахилів, що сприяють вчиненню злочину та прищеплення таких поглядів, які виключають можливість нових злочинів.
Таким чином, доводи засудженого ОСОБА_7 , про те що він сумлінно працював та своїм відношенням до праці заслуговує на умовно-дострокове звільнення апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки сумлінна поведінка та ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого на протязі усього періоду відбуття покарання, а не лише у певний період часу.
Вказані обставини дають апеляційному суду підстави вважати, що засуджений не довів своє виправлення.
Зважаючи на вищевикладене, судом першої інстанції вірно зроблений висновок про те, що на даний час призначене ОСОБА_7 покарання не повною мірою досягло мети його призначення та не призвело до достатніх позитивних змін в особистості засудженого.
Також апеляційний суд враховує, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за умисний тяжкий злочин, зокрема незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, при цьому вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.02.2015 року за вчинення злочину йому було призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.289 КК України.
Крім того, апеляційний суд враховує, що метою вироку є не тільки виправлення засудженого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, але й кара, як відплата за вчинений злочин. У вказаній якості, кара не тільки визначає характер покарання, а й значною мірою забезпечує досягнення всіх цілей покарання, а забезпечення цієї мети, є обов`язковою відповіддю держави на вчинення злочину, а також сам факт призначення необхідного і достатнього покарання, певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого та суспільства.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Любашівського районного суду Одеської області від 11.12.2018 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 23.02.2015 року Комінтернівським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2017 року невідбуту частину покарання змінено більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, про умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, - без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4