Справа №754/5254/19 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2863/2019 Суддя-доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року щодо ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України, -
в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноярськ Російської Федерації, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 25.12.2009 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, в силу ст. 71 КК України до покарання частково приєднано не відбуту частину покарання по вироку Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2006 року до відбуття на строк 3 років позбавлення волі, 07.09.2012 року звільнений на підставі ст. 81 КК України, умовно - достроково з не відбутою частиною 13 днів;

- 21.12.2015 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки;
- 23.05.2018 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки;

засуджено за ч.2 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 4 /чотирьох / років 2 /двох/ місяців позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно із вироком, кримінальне правопорушення обвинуваченим було вчинено за наступних обставин.
На початку грудня 2018 року, у невстановлений досудовим слідством час, обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , а саме на технічному поверсі вказаного будинку, знайшов тим самим повторно незаконно придбав наркотичний засіб - канабіс, масою не менше 30,22 г., який знаходився в поліетиленовому згортку.
Після чого, обвинувачений ОСОБА_5 , повторно незаконно зберігаючи наркотичний засіб - канабіс переніс за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де продовжив повторно, незаконно зберігати без мети збуту.
В подальшому, 01.01.2019 року, під час проведення обшуку, на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва, за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено наркотичний засіб - канабіс, масою 30,22г., який останній повторно незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, вчинене повторно, та кваліфікував його дії за ст.309 ч.2 КК України.
В апеляційній скарзі засуджений просить змінити вирок та призначити йому більш м`яке покарання, посилаючись на те, що він є інвалідом.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є занадто суворе, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України він визнав повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу обвинуваченого підтримали та просили її задовольнити, прокурора, яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повній мірі.
Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому місцевий суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.309 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року передбачено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з положеннями ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, фактичні обставини справи та характер злочинних діянь, дані про особу обвинуваченого, який вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, його вік, та стан здоров`я, те, що обвинувачений ОСОБА_5 перебуває на обліку у наркологічному диспансері, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, раніше судимий, в період не відбутого покарання за попереднім вироком вчинив новий злочин.
П.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року,визначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
П.10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Судом першої інстанції було вірно встановлено лише одну обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, що виключає застосування при призначенні йому покарання ст.69 КК України. Окрім того, вчинення ОСОБА_5 нового кримінального правопорушення під час іспитового строку, встановленого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року, унеможливлює його повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 не можливе без ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання за правилами ст.71 КК України за сукупністю вироків, у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі, адже зазначені вид та міра покарання повністю відповідають вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідними та достатніми для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.
За таких обставин, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому більш м`якого покарання, є необґрунтованими та суперечать вимогам закону.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 419, 424, 426 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 рокущодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4