Провадження № 1-в/127/399/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

В С Т А Н О В И В:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Клопотання мотивоване тим, що відповідно до ст. 17 Закану УкраїниПро виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини в Україні, суди мають застосувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини разом із Європейською ковнвенцією складає джерело міжнародного права. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права.

Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права а Україні та в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України.

Отже не дивлячись на те, що Кримінальний кодекс України визначив такий вид покарання як довічне позбавлення волі, однак його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі Пєтухов проти України №2.

Згідно зі ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію у часі, тобто поширюється осіб які відбувають покарання або відбули відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Таким чином, моє покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання ОСОБА_5 з підстав викладених в клопотання та просила суд його задовольнити.

Засуджений ОСОБА_5 не виявив бажання бути присутнім у судовому засіданні під час судового розгляду його клопотання.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, заміна цього покарання може бути у відповідності до вимог ст.ст. 85,87 КК України, тільки внаслідок акту помилування Президента України.

Заслухавши захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_3 , дослідивши матеріали клопотання та особової справи на засудженого ОСОБА_5 , суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України, згідно частини 3 якої призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджено вироком Луганського обласного суду від 20.11.1997 року за ч. 3 ст. 101, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 206, ст. 208, п. «а» ст. 93, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 17.03.1998 року вирок Луганського обласного суду від 20.11.1997 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Ухвалою Луганського обласного суду від 19.09.2000 року ОСОБА_5 замінено основне покарання у вигляді смертної кари, призначене вироком Луганського обласного суду від 20.11.1997 року, на довічне позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2017 року засудженому ОСОБА_5 зараховано в строк покарання призначеного вироком Луганського обласного суду від 20.11.1997 року строк попереднього ув`язнення з 19.11.1996 року до 17.03.1998 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення з два дні позбавлення волі.

Згідно п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання, зокрема про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6,7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні),13-1,14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

При цьому, відповідно до положень ст. 51 КК України «позбавлення волі на певний строк» та «довічне позбавлення волі» є різними видами покарань.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч. 1 ст. 82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Посилання засудженого та його захисника на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, суд вважає недоцільним, оскільки в такому випадку на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушених в клопотанні засудженого питань законодавчо не передбачено.

При розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено заміни невідбутої частини покарання більш м`яким при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 , не має, а тому в його задоволені слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 51, 82 КК України, ст.ст. 367, 369-372, 537, 539 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, а для засудженого, який тримається під вартою з моменту вручення копії судового рішення.

Суддя: