В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області:

під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0002564 від 14.08.2019, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Ужгород, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

встановив:

Безпосередньо після закінчення судового розгляду обвинувального акту зі зміненим обвинуваченням у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002564 від 14.08.2019, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, перебуваючи в нарадчій кімнаті, суд ухвалив вирок про наступне:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

12.08.2018 близько 22 год. 30 хв. ОСОБА_4 , знаходячись в громадському місці, а саме на дитячому майданчику двору загального користування поруч будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , безпричинно, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його наслідки, розпилив вміст газового балончику марки «Pfeffer» в обличчя потерпілому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцю АДРЕСА_3 , чим згідно з висновком експерта №353 від 27.08.2018, спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку 1-го ступеню обох очей, які згідно з п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності. Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто нанесення умисних легких тілесних ушкоджень.

II. Позиція обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, щодо фактичних обставин обвинувачення пояснив таке.

12.08.2018 він, повертаючись з магазину, зайшов на дитячий майданчик, де став кататись на дитячій гойдалці. Згодом до нього підійшов ОСОБА_7 , який попросив його піти геть з дитячого майданчику. Він прохання не виконав, заперечував тим, що подібні гойдалки витримують вагу до 100 кг, і цей майданчик належить громаді. ОСОБА_7 обурився, почав йому грубити та погрожувати, вимагав покинути майданчик. Через деякий час до них підбіг потерпілий ОСОБА_6 , відхилив в сторону ОСОБА_7 . Він з потерпілим не розмовляв. Однак вирішив для себе, що йому загрожує небезпека, тому поліз до кишені, витягнув газовий балончик, яким приснув в обличчя потерпілого. Після він пішов з дитячого майданчику, однак ОСОБА_7 пригрозив йому, що викличе поліцію. Він повернувся й побачив, що потерпілий сидів на лавці і витирав очі. Після цього він дочекався приїзду поліції.

ІІІ. Позиція потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що 12.08.2018 він вийшов на крик сусідів у дворі. Побачив, що ОСОБА_7 конфліктує з обвинуваченим з приводу того, що останній качався на гойдалці на дитячому майданчику біля будинку. Обвинувачений кричав на ОСОБА_7 , не хотів йти з дитячого майданчика. Він підійшов до ОСОБА_7 . Ніяких провокаційних дій чи рухів ні він, ні ОСОБА_7 в сторону обвинуваченого не робили. Він нічого не сказав. Однак незважаючи на це, без усякої причини обвинувачений приснув йому в обличчя із газового балончика, внаслідок чого він перестав бачити. Наміру бити обвинуваченого у нього не було.

ІV. Досліджені в судовому засіданні докази.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що 12.08.2018 він, разом з дружиною, заїхавши на подвір`я багатоквартирного будинку, в якому вони живуть, побачив обвинуваченого, який катався на гойдалці. Він зробив зауваження та попросив злізти з гойдалки, на що той відмовив йому й сказав, що дитячий майданчик це спільна територія. Поведінка обвинуваченого була неадекватною, він грубо висловлювався на його адресу, та на адресу його дружини. З часом до них підійшов сусід ОСОБА_6 , та обвинувачений приснув з балончику тому в обличчя. Обвинувачений хотів піти з місця події, але він зробив йому зауваження та попросив дочекатись приїзду поліції.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що лайку на подвір`ї не чув, проте побачив, як потерпілий сидить на лавці з набряком обличчя, обвинувачений катається на гойдалці на дитячому майданчику, потім обвинувачений стверджував, що це громадська територія, а тому забороняти йому гойдатися не можна, грубо розмовляв з оточуючими.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що 12.08.2018 обвинувачений на прохання ОСОБА_7 не кататися на гойдалці, не відреагував, продовжував гойдатися, почав обурюватися і розмовляти на підвищених тонах. До них підійшов ОСОБА_6 . Обвинувачений поліз в кишеню, приснув щось в обличчя потерпілого.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що 12.08.2018 близько 22 години 30 хвилин вийшов з кав`ярні «Меделін» прогулятися з подругою ОСОБА_11 . Неподалік супермаркету «Дастор», почув крики і розмову двох людей, а також погрози чоловіку на адресу хлопця наступного змісту «якщо б я не був п`яний, я б тебе розмазав». В цей час, до хлопця підбіг інший чоловік, одягнутий в сірий колір, замахнувся на хлопця, останній дістав балончик. Стверджує, що поблизу дитячого майданчику було 2-3 людей, його ніхто не бачив, оскільки близько до людей він не підходив.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що 12.08.2018 зустрілася з ОСОБА_10 в місті, хотіли зайти в кав`ярню, почула крики на дитячому майданчику, і побачила, як хлопця притисли двоє чоловіків, які йому погрожували, один з яких замахувався на нього. Хлопець махнув балончиком в бік чоловіка, що підбіг до нього.

З протоколу огляду місця події від 13.08.2018, видно, що під час поверхневої перевірки (огляду) громадянина Метелика виявлено предмет, схожий на ніж, чорний чохол для леза чорного кольору та три предмета, схожих на газовий балончик.

Зі змісту протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.08.2018 вбачається, що ОСОБА_6 заявив, що 12.08.2018, близько 22 год. 30 хв. на дитячому майданчику, незнайомий йому чоловік худорлявої зовнішності не відреагував на прохання залишити дитячий майданчик, здійснював хуліганські дії, нападав на сусідів та потерпілого. При нападі застосував до ОСОБА_6 газовий балончик, чим спричинив останньому хімічний опік очей.

Згідно висновку № 353 Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи від 27.08.2018 року ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку І ст. обох очей. Дані тілесні ушкодження кваліфіковано як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

V. Оцінка Суду.

Стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суду надано такі докази: протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.08.2018; протокол огляду місця події від 13.08.2018, висновок № 353 від 27.08.2018 Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи.

Показання потерпілого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 під час судового слідства були послідовними та незмінними такими, що повністю узгоджуються із іншими матеріалами кримінального провадження оголошеними в судовому засіданні. Причин оговорити обвинуваченого з їхньої сторони суд не вбачає.

Стороною захисту, захисником обвинуваченого ОСОБА_5 подано заяву, в якій зазначено, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав факт розпилювання сльозогінного газу, проте застосовував його лише після того, як сприйняв наближення потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 до себе як загрозу, та після замаху потерпілого. ОСОБА_4 злякався і мав намір захистити себе від ударів, вихопив балончик і застосував його.

Однак, суд не приймає до уваги твердження обвинуваченого та його захисника, щодо відсутності у його діях умислу на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому та здійснення самозахисту (необхідної оборони) виходячи з наступного.

Так, у судовому засіданні встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 відбувся конфлікт, під час якого обвинувачений застосував до потерпілого газовий балончик, внаслідок чого потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження. При цьому у своїх показаннях обвинувачений суду повідомив, що він застосував газовий балончик виключно з метою самозахисту.

Слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України право на необхідну оборону виникає не за будь-якого суспільно небезпечного посягання, а лише за такого, яке викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для його правоохоронюваних інтересів.

Частиною 3 ст. 36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто спочатку має бути встановлено право обвинуваченого на необхідну оборону, межі якої перевищено.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №5-34кс14 від 27 листопада 2014 року, який є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку з боку потерпілого, враховуючи характер його дій та мотиви його поведінки, не було посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладну необхідність у заподіянні йому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення відповідного посягання, а це в свою чергу виключає перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони. Сам характер дій обвинуваченого, що полягали в розпиленні газу в обличчя потерпілого, жодним чином не свідчить, що вони були здійснені з метою оборони. Доводи обвинуваченого та його захисника, що ОСОБА_4 намагався захиститись від нападу, суд також не приймає, оскільки вони належним чином не підтверджені. Ніяких ознак нападу на ОСОБА_4 з боку ОСОБА_6 чи ОСОБА_7 суд не вбачає.

Крім того, заявляючи про необхідну оборону від дій потерпілого обвинувачений стверджує про те, що застосував газовий балончик рефлекторно, чим спростовує свої ж твердження про необхідність самозахисту, оскільки необхідна оборона полягає у вчиненні умисних дій, які заподіюють шкоду тому, хто нападає, і такі дії не можуть бути вчинені з необережності. Суд сприймає критично твердження ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , що ОСОБА_4 застосував сльозогінний газ необережно, спонтанно, оскільки таке твердження спростовується матеріалами справи, а саме показами самого ОСОБА_4 , із яких видно, що він побоюючись нападу дістав із кишені газовий балончик та розпилив його прямо в обличчя потерпілого, що підтвердили свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , та потерпілий ОСОБА_6 , що свідчить про спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння тілесних ушкоджень. При цьому раптово виниклий умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, не може бути розцінений судом як необережність чи відсутність умислу.

Таким чином, суд вважає, що на момент спричинення потерпілому тілесних ушкоджень необхідність оборони для обвинуваченого об`єктивно була відсутня. При цьому таке його твердження у повній мірі спростовується показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , які були безпосередніми учасниками конфлікту, та пояснили, що, відбувався тільки словесний конфлікт. Ніяких спроб застосувати силу до обвинуваченого не було. Та навіть вже після застосування обвинуваченим газового балончику ніхто не застосував до нього силу.

Натомість твердження обвинуваченого, що ОСОБА_7 його переслідував, погрожував, наближався до нього, а він відступав, що ОСОБА_6 замахувався, близько підійшов до нього, що він захищався та застосував газ рефлекторно, суд вважає такими, які направлені на введення суду в оману та уникнення останнім кримінальної відповідальності за вчинене.

Суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки такі не узгоджуються з дійсними обставинами справи, є неточними, та змінювалися ними при постановленні їм в судовому засіданні під час допиту уточнюючих запитань. Їхні покази суперечать показам свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_6 , які визнані судом правдивими.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в даній конкретній ситуації знаходить, що стороною обвинувачення доведена:

подія кримінального правопор ушення, зокрема час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, що можливо встановити частково із показань обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також із відповідних протоколів огляду місця події.

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, встановлюється протоколом огляду, висновком експертизи, показаннями обвинуваченого, потерпілого. свідків.

Всі докази на підтвердження вказаних обставин оцінені судом, як кожен окремо, так і в їх сукупності.

Сукупність проаналізованих доказів, в тому числі, й покази обвинуваченого ОСОБА_4 доводять цілком його вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, аналіз зазначених вище доказів дає підстави суду зробити висновки про винуватість ОСОБА_4 .

Отже суд, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК, знаходить, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за частиною ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

VІ. Призначення покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідно до статті 65 КК враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із статтею 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, відсутність обставин, які обтяжують покарання, те, що за місцем проживання ОСОБА_4 характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, враховуючи дані досудової доповіді органу пробації, суд приходить до висновку, що все вищенаведене істотно знижує ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки на думку суду таке покарання буде відповідати вимогам ст. 50 КК України та достатнім для його виправлення.

VІІ. Інші рішення, щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Процесуальні витрати по справі за проведення експертиз відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обрано.

Питання про речові докази у кримінальному провадженні суд вирішує у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

З цих підстав, керуючись статтями 368, 370-371, 373-374, 376 Кримінально процесуального кодексу України, суд

засудив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у вигляді штрафу у розмірі 40 (сорок) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.

Речові докази у вигляді предмету, зовні схожого на ніж, трьох предметів, зовні схожих на газові балончики, що зберігаються в Ужгородському ВП ГУ НП Закарпатської області повернути ОСОБА_4 .

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок можуть бути подані апеляції до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1