Ухвала
Іменем України

27 вересня 2019 р.

м. Київ
справа № 759/12727/18
провадження № 51-4278 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року стосовно ОСОБА_5
встановив:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року ОСОБА_5 визнановинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишений без змін. Початок строку відбування покарання обчислено з 06 липня 2018 року

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволено. Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року стосовно ОСОБА_5 змінений в частині призначеного покарання. ОСОБА_5 звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року у виді п`яти років позбавлення волі. ОСОБА_5 встановлений іспитовий строк тривалістю в 3 (три) роки. На підставі п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покладено на нього наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На підставі п. 2 ч.3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_5 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В іншій частині вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишений без змін.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині неправильного застосування ст. 75 КК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення у зв`язку із звільненням від покарання з випробуванням. Звертає увагу на те, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким. Також зазначив, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, як щире каяття. Вважає, що ухвалу апеляційного суду винесено без дотримання вимог ст. 419 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
За змістом ст. 75 ККУкраїни рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції розцінив часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, також послався на каяття обвинуваченого, аналізуючи показання обвинуваченого щодо обставин вчинення злочинів та його відношення до скоєного злочину. Також з врахуванням позиції потерпілого щодо покарання обвинуваченого, колегія суддів дійшла до переконання про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, та про існування підстав для застосування до покарання, призначеного обвинуваченому положень ст. 75 та 76 КК України із установленням обвинуваченому іспитового строку максимальною тривалістю, передбаченою ч.4 ст.75 КК України.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало наістотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, призначене апеляційним судом засудженого покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням із встановленням максимальної тривалості іспитового строку, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Харківського апеляційного суду від 18 червня 2019 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року стосовно ОСОБА_5 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_3