ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1932/19 Справа № 201/1629/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001150 за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 травня 2019 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним та призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають дійсності, є односторонніми та взагалі не зіставляються з усіма матеріалами цього кримінального провадження, зібраними в ході досудового розслідування, а також здобутим в судовому провадженні та дослідженими в судовому засіданні.

Вказує на те, що судом при ухваленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 встановлено інші, ніж передбачені чинним КПК України 2012 року, підстави, що є неприпустимим при формулюванні змісту вироку, його мотивувальної та резолютивної частин.

Виходячи з висновків суду, ним було встановлено, що в діянні немає об`єктивної сторони злочину, при тому, що обвинуваченого фактично виправдано за відсутності суб`єктивної сторони складу злочину в його діях.

З диспозиції ст. 286 КК України вбачається, що форма вини може бути як повністю необережна, так і змішана, при тому, що ставлення до наслідків правопорушення може бути тільки необережним, тому зазначення судом тих обставин, що обвинуваченням не доведено вини підсудного, спростовується самою диспозицією статті 286 КК України, тому що ставлення обвинуваченого за даною статтею до наслідків - тільки необережне, і з зазначеної судом підстави неможливо виправдати особу.
Вказує на те, що, відповідно до ст.23 КПК України, суд приймає до уваги тільки ті докази, які йому надано в судовому засіданні та в ньому безпосередньо досліджено.
Зазначає, що суд посилаючись на постанову Верховного Суду України у справі № 5-18кс14 від 20.11.2014 року та постанову Верховного Суд України по справі № 5-218кс15 від 05.11.2015 року викривив першоджерело, та зазначив у вироку щодо випадку виникнення дорожньо-транспортної події за участю декількох учасників дорожнього руху.
Проте у вказаних постановах Верховного Суду України йде річь про дорожньо-транспортні пригоди за участю декількох водіїв, а ні водія об`єкту підвищеної небезпеки, який скоїв наїзд на пішохода.
Посилається на те, що судом також грубо проігнорований той факт, що у п. 7 Постанови пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», йде річ про дорожньо-транспортні пригоди за участі двох або більше водіїв транспортних засобів, а не за участі пішоходів.
Визнання судом неналежними доказами висновку судово-автотехнічної експертизи № 70/27-872 від 19.11.2013 року, а також висновку додаткової судово-автотехнічної експертизи № 70/27-51 від 24.01.2014 року лише з тих підстав, що слідчий експеримент від 18.11.2013 року, під час якого було встановленого швидкість руху пішохода з моменту перетину розділової смуги до місця наїзду на неї, був проведений лише за допомогою статиста, а не особисто з випробуванням темпу руху потерпілої ОСОБА_10 , є необгрунтованим, оскільки відповідно до протоколу слідчого експерименту від 03.11.2016 року із потерпілою ОСОБА_10 , свідком ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , встановлено темп руху потерпілої на експериментальній ділянці, який складавав 4,0...4,4...4,2 с., що в свою чергу підтверджує істинність проведених досліджень під час досудового розслідування.
Визнання недопустимими протоколу слідчого експерименту від 11.11.2016 року з тих підстав, що захисник надав суду довідку КП «Міськсвітло» ДМР від 29.12.2016 року № 4564/4, згідно якої 11.11.2016 року дорожнє освітлення на ділянці дороги в районі буд. №№ 62-68 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, де мало місце дане ДТП, було включено о 16.25 годин. В той же час, відповідно до вказаного протоколу, ця слідча дія проводилась при природньому освітленні в сутінкову пору доби та розпочалась о 17.20 годин, а закінчилась о 17.55 годин 11.11.2016 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент початку слідчої дії від 11.11.2016 року о 17.20 годин, тобто пізніше чим було завершено попередній слідчий експеримент, також повинно було б працювати дорожнє освітлення, а тому неможливо достовірно встановити о якій годині був розпочатий та закінчений слідчий експеримент 11.11.2016 року.
Вказує на те, що дослідивши відеозапис, на якому зафіксовано дорожньо-транспортну пригоду, суд вийшов за межі своєї компетенції, взявши на себе фактично роль експертної установи, оскільки переглянувши в судовому засіданні відповідного відеозапису та зіставляючи це в сукупності з доказами зібраними у справі, а також враховуючи дорожню обстановку і обставини, що склались на ділянці дороги в час коли відбулась ця пригода, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_9 не мав об`єктивної можливості запобігти наїзду на пішохода.
Також суд перейняв повноваження слідчого органу досудового розслідування, та встановив, переглянувши відеозапис із відеореєстратора, що ДТП сталася за умов недостатньої видимості та обмеженої оглядовості, та допустив припущення, що водій не міг передбачити, що потерпіла ОСОБА_10 вийде на проїзну частину зі сторони зустрічної частини дороги, зліва направо перетинаючи його смугу для руху.
Крім того, судом частково викривлені свідчення свідка ОСОБА_11 , який під час допиту в судовому засідання пояснив, що під час руху на автомобілі «Мерседес-Бенц Спрінтер» по вул. Набережна Перемоги у попутному русі із автомобілем «ВАЗ», він бачив пішохода із листом металу над головою, та перетинав суцільну смугу, виходячи на четверту смугу проїзної частини не зупиняючись. З метою запобігти ризику наїзду на пішохода ОСОБА_11 прискорив швидкість керованого ним автомобілю, та у дзеркало заднього виду побачив, що водій автомобілю «ВАЗ» - ОСОБА_9 допустив наїзд на пішохода.
Таким чином, суд взагалі не прийняв до уваги висновки авто-технічних експертиз, протоколи слідчих експериментів, та спираючись лише на протиправну поведінку пішохода, виправдав водія ОСОБА_9 .
Також зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку судом не зазначено рішення щодо процесуальних витрат на залучення експертів і проведення експертиз у цьому кримінальному провадженні.
Обвинуваченим ОСОБА_9 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.
Вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку досліджені матеріали провадження з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Також, суд врахував всі обставини події, яка сталася 31.10.2013 року, дослідив докази, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту в повному обсязі.
Захисником ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.
Вказує на те, що саме пішохід ОСОБА_13 створила аварійну ситуацію, оскільки переходила дорогу в невстановленому для цього місці, переносячи над головою листи металу, при цьому потерпіла на момент ДТП перебувала в тяжкому ступені алкогольного сп`яніння, що підтверджується додатковим висновком експерта № 288е від 24.01.2014 року.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року ОСОБА_9 визнано невинуватим в пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене останнім; також вирішено питання щодо речових доказів.
Цим же вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. залишено без розгляду.
Органом досудового слідства ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 31.10.2013 року близько 16.45 годин, керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Набережній Перемоги зі сторони вул. Космічної в напрямку вул. Овражної в м. Дніпропетровську. На шляху руху ОСОБА_9 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожнім обставинам та їх змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину зліва направо по ходу його руху, заходів до негайного зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, внаслідок чого в районі електроопори № 199, скоїв наїзд на останню.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритого уламкового перелому кісток правої гомілки зі зміщенням відламків в середній третині, рани середньої третини правої гомілки; перелому голівки малогомілкової кістки зі зміщенням відламків; саднин обличчя, синців верхніх кінцівок та нижньої кінцівки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_14 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, який свідчить: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, які водій спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого і його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вимогами пунктів 1, 2 частини 3 статті 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд; у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Приймаючи рішення про визнання ОСОБА_9 невинуватим у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинено обвинуваченим, суд першої інстанції взяв до уваги постанови Верховного Суду від 20 листопада 2014 року у справі № 5-18кс14 та від 05 листопада 2015 року у справі № 5-218кс15, в яких зазначено, що у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.
Однак судом не було враховано, що такий висновок стосується дорожньо-транспортних пригод за участі двох або більше водіїв транспортних засобів, та не стосується даних обставин кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні наїзду на пішохода, а тому такі висновки суду, а також те, що в даній дорожній ситуації неможливо оцінювати дії обвинуваченого ОСОБА_9 на відповідність вимогам правил дорожнього руху, як і те, знаходились чи ні такі дії в причинному звязку з наслідками пригоди, оскільки такі правила розраховані на звичайні прийоми керування транспортним засобом, а не в умовах, коли їх наражають на небезпеку інші учасники руху своїми забороняючими діями, що виключає кримінальну відповідальність обвинуваченого,- зроблені без врахування положень чинного законодавства, обставин справи та надання їм належної оцінки.
Так, обвинуваченому ОСОБА_9 інкримінується порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, який свідчить: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, які водій спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали. Тобто в зазначеному пункті правил і йде мова про виникнення небезпеки для руху або перешкоди, які водій спроможний виявити, а тому суд мав оцінити дії обвинуваченого з огляду на поведінку потерпілої саме на предмет дотримання обвинуваченим вимог п.12.3 ПДР.
Суд зазначив, що порушення вказаного припису може бути наявне тільки в тому випадку, коли небезпека для руху була обєктивно виявлена водієм, при цьому останній не вжив негайних, тобто своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, та відхилив висновки експертів №70/27-872 від 19 листопада 2013 року, 70/27-51 від 24 січня 2014 року, 6/6.1/10.1/208/209 від 14 червня 2017 року, якими констатувалось в діях водія ОСОБА_9 порушення п.12.3 ПДР, взявши до уваги висновок експерта №2999-13 від 17 грудня 2013 року, відповідно до якого водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості здійснити зупинку до місця наїзду і запобігти наслідкам, що настали.
Аналізуючи вирок суду в частині надання оцінки доказам, з чим не погоджується прокурор в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно із ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до вироку суд визнав допустимим доказом висновок судово-автотехнічної експертизи №2999-13 від 17 грудня 2013 року, предметом дослідження якого був запис з відеореєстратора. При цьому експертом зазначено, що на відеозаписі момент візуального зникнення світла світлофорного обєкту може бути визначений як поява обєкту між автомобілем та світлофором, разом з тим даний обєкт буде розташовуватись в межах середини проїзної частини, тобто приблизно в межах розділової смуги. Як вбачається з наведеного, таке формулювання має припущення може бути. Також припущення в цьому висновку зафіксоване і в п.п.4,5 - на момент можливого виявлення його водієм зміни дорожньої обстановки. Те, що з відеозапису не видно моменту виходу пішохода на проїзну частину, а тому прийняти видимість пішохода згідно відеозапису, як видимість пішохода з робочого місця водія автомобіля ВАЗ 2101 неможливо та технічно не обґрунтовано, а згідно методичних рекомендацій по проведенню автотехнічних експертиз встановлення величини видимості пішохода з робочого місця водія транспортного засобу можливо лише при проведенні слідчого експерименту в умовах максимально наближених до тих, які були під час скоєння ДТП,- зазначено у висновку експерта № 6/6.1/10.1/208/209 від 14 червня 2017 року.
Отже, суд, віддавши перевагу висновку експерта №2999-13 від 17 грудня 2013 року з тих мотивів, що предметом дослідження був запис з відеореєстратора, не надав оцінки тому, що експертами достовірно не визначений момент виходу пішохода на проїзну частину за відеореєстратором, та один висновок експерта №2999-13 від 17 грудня 2013 року, в якому предметом дослідження був відеозапис, взяв до уваги, а інший висновок експерта № 6/6.1/10.1/208/209 від 14 червня 2017 року, який також містить оцінку наданому відеозапису, -відхилив, не мотивувавши, чому приймає до уваги обставини за відеозаписом в частині, що достовірно не відображають момент виходу пішохода на проїзну частину, що свідчить про ненадання судом оцінки доказам у їх сукупності відповідно до положень ст. 94 КПК України та не зазначення у вироку мотивів неврахування окремих доказів згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України.
Крім того, відповідно до висновку експерта № 6/6.1/10.1/208/209 від 14 червня 2017 року відстань видимості пішохода з робочого місця водія, яка становить 59,6 м, була взята із протоколу слідчого експерименту від 11 листопада 2016 року, який був проведений в умовах природнього освітлення та сутінків, та не містить зауважень щодо освітлення та часу складання протоколу, поняті ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , на яких посилався захисник, що вони не бачили з такої відстані пішохода, зауважень до протоколу не вносили. ( а. к. п. 98-105, т. 5). Суд першої інстанції, визнаючи недопустимим протокол слідчого експерименту від 11 листопада 2016 року, не вказує, які порушення допущені при його складанні відповідно до ст.240 КПК України, якою передбачена можливість участі спеціаліста, який і був залучений для надання безпосередньої технічної допомоги відповідно до положень ст.71 КПК України, при цьому поняті ОСОБА_15 і ОСОБА_16 зауважень до протоколу не вносили, а також на підстави визнання доказу недопустимим відповідно до ст.87 КПК України, та відхиляє доводи сторони захисту щодо включення освітлення, таким чином підтверджуючи зазначені у протоколі умови проведення слідчого експерименту, та без наведення порушень отримання доказу відповідно до КПК України, визнає його недопустимим згідно із ст.86 КПК України, приймаючи лише до уваги включення освітлення в інший день-03 листопада 2016 року.
Також відповідно до висновку експерта № 6/6.1/10.1/208/209 від 14 червня 2017 року був взятий до уваги мінімальний час руху пішохода 4.0 с., що є зафіксованим зі слів ОСОБА_9 і ОСОБА_17 під час проведення слідчого експерименту від 03 листопада 2016 року (а. п. 89-97 т. 5), та відповідно до пояснень експерта ОСОБА_18 при більшому часі руху пішохода автомобіль буде знаходитись на більшій відстані від нього, а тому тим більше матиме технічну можливість уникнути наслідків пригоди. Вказані докази не визнані судом недопустимими та їм не надано оцінки, а тому судом не виконано положення п.1 ч.3 ст.374 КПК України щодо викладення мотивів відкидання доказів обвинувачення.
Отже, судом не надано оцінки доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, у зв`язку з чим в оцінці доказів є протиріччя, а тому викладені у вироку висновки суду суперечать встановленим ним фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення норм кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.
Пунктом 1 частини 1 статті 410 КПК України передбачено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно із вимогами ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення у цьому кримінальному провадженні, оскільки відповідно до ст. 404 КПК України сторона обвинувачення про дослідження доказів у повному обсязі клопотання не заявляла, а суд позбавлений можливості за власною ініціативою погіршувати становище обвинуваченого.
Без усунення зазначених істотних порушень вимог КПК України апеляційний розгляд є неповним, тому колегія суддів вважає, що, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд у суд першої інстанції, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити інші доводи апеляційної скарги прокурора.
При цьому, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17, 370, 416 КПК України, ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у разі ж доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначити покарання відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2019 року щодо ОСОБА_9 скасувати, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4