Ухвала
іменем України
26 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 336/1708/16
провадження № 51-4384ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 червня 2019 року у кримінальному провадженні № 0004810 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 рокуОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково, у виді позбавлення волі на строк 6 місяців, приєднано покарання, невідбуте за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року, і визначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 листопада 2015 року до набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок перебігу строку відбування покарання встановлено обчислювати з моменту затримання ОСОБА_6 з 17:30 19 листопада 2015 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Цивільний позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 8447,61 грн у рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 70 000 грн моральної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 100 000 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_6 , будучи судимим за вчинення кримінально караних діянь проти життя особи, злочинів проти чужої власності, вчинених різними способами, під час іспитового строку, призначеного за попереднім вироком, вчинив злочин проти життя і здоров'я особи за таких обставин.
10 листопада 2015 року в період часу з 22:10 до 22:20 ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем проживання потерпілого ОСОБА_8 укв АДРЕСА_2 , в стані алкогольного сп'яніння, під час конфлікту, який виник у ході спільного розпиття спиртних напоїв, умисно завдав потерпілому ОСОБА_8 по одному удару пилкою в ділянки шиї та голови, чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 умисно завдав ОСОБА_8 не менше двох ударів кулаком лівої руки в обличчя, чим спричинив йому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
В наслідок отриманої закритої черепно-лицьової травми з двосторонніми осколковими переломами кісток носа, що супроводжувалися кровотечею та ускладнилися аспірацією крові у дихальні шляхи, через хвилини десятки хвилин після отриманих тілесних ушкоджень настала смерть потерпілого.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 червня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_4 без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подалакасаційну скаргу
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 , не оскаржуючи доведеності вини засудженого та юридичної кваліфікації його дій, просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 і призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості.
Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, покликаєтьсяна необхідність призначення більш суворогопокарання. Зокрема, вказує на неправомірне застосування судом вимог ч. 5 ст. 72 КК та не погоджується з розміром стягнутого із засудженого цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_4 . Вважає його неспівмірним із стражданнями потерпілої, оскільки її переслідує відчуття тривоги, що спричинило душевний неспокій, стрес, і всі ці фактори не дозволяють їй продовжувати жити нормальним життям.

Мотиви Суду
Перевіривши дотримання представником потерпілої порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації йогодій у касаційній скарзі представник потерпілоїне оспорює.

Твердження представника ОСОБА_10 щодо неправомірного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ч. 5 ст. 72 КК), невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості є необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 414 КПКневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому, з наданих копій судових рішень, Верховним Судом не встановлено обставин, що підтверджують порушення вказаних норм права, під час призначення ОСОБА_6 покарання.
Так, призначаючи засудженому покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів, вік засудженого, задовільну характеристику з місця попереднього тримання, те, що підставою для застосування протиправного насильства став захист гідності жінки, з якою засуджений згодом уклав шлюб, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра він не перебуває, обставину, яка пом`якшує покараннящире каяття, обтяжуючі обставини вчинення кримінального провадження в стані алкогольного сп`яніння, а також рецидив злочинів, а тому дійшов правильного висновку про можливість його виправлення з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Апеляційний суд переглянув справу та обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення, а тому підстав вважати покарання несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Спростовуючи доводи, наведені представником потерпілої в апеляційній скарзі, з приводу застосування місцевим судом ч. 5 ст. 72 КК суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що засудженому ОСОБА_6 правомірно зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 листопада 2015 року до набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року, а отже під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія цього Закону). Така позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18).

З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції та не вбачає неправомірного застосування ч. 5 ст. 72 КК.

Відповідно до роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Положеннями ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції, який на підставі зазначених положень правомірно визначив розмір спричиненої потерпілій ОСОБА_4 моральної шкоди, оскільки належним чином врахував характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілої, невідворотність завданої шкоди, спричиненої смертю близької людини, взявши до уваги вимоги ч. 2 ст. 1168 зазначеного вище кодексу, і те, що брат і сестра не проживали однією сім`єю. З таким висновком також погоджується і колегія касаційного суду, оскільки він ґрунтується на принципах розумності, виваженостіта справедливості.

Переглянувши справу в апеляційному порядку, суд дав належну оцінку доводам представника потерпілої у апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам їїкасаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін.

На переконання колегії суддів касаційного суду, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , у касаційній скарзі представника потерпілої не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКу відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілоїадвоката ОСОБА_9 необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 03 червня 2019 року у кримінальному провадженні № 0004810 щодо ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3