490/9122/19 30.10.2019
н/п 1-кс/490/7176/2019
Справа № 490/9122/19
УХВАЛА
Іменем України

30 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2

розглянувши погоджене із заступником прокурора Миколаївської області ОСОБА_3 клопотання слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 про арешт, у кримінальному провадженні №0000557 відомості про яке 04.10.2019р. внесено до ЄРДР за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України,

Учасники судового провадження:
слідчий ОСОБА_4

захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_5

в с т а н о в и в :
Як вбачається з матеріалів провадження в СУ ГУНП в Миколаївській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000557 від 04.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України.

В межах зазначеного кримінального провадження слідчий звернувся з клопотаннями про накладення арешту на майно:

1) вилучене, в ході проведеного обшуку в автомобілі марки Lexus LX 470, номерний знак НОМЕР_1 , у виді:

- мобільного телефону марки «Ergo» IMEI НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ;

- шкіряного зажиму із пакунками речовин невідомого походження;

- автомобіля марки «LEXUS LX 470» д/н НОМЕР_1 , який перебуває у особистому користуванні ОСОБА_6 , 1982 р.н.;

2) вилучене, в ході проведеного особистого обшуку ОСОБА_6 , у виді:

- мобільного телефону марки «Iphone 6S», в якому знаходиться сім-картка «Водафон-МТС»;

- купюри номіналом 100 гривень ЕЕ 1975160;

- 2 купюр номіналом по 20 гривень ТМ 5983057, СЛ 1640481;

- зв`язки ключів;

- ключів від автомобіля,

В обґрунтування клопотання слідчий послався на те, що було встановлено факт вимагання чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, за попередньою змовою групою осіб. Також слідчий вказав, що вилучене у ОСОБА_6 вищеперераховане майно є предметами та доказами розслідування злочину передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, та є речовими доказами і є належними доказами, які підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного.

Частиною другою ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати мету, правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції

Згідно положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з наведеної норми права, матеріальні об`єкти, які на переконання органу досудового розслідування, мають одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України можуть набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених КПК України, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Аналізуючи наведені вимоги закону, слідчий суддя переконаний, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності матеріального об`єкту тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст.110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

У той же час, відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу.

Звертаючись до суду з клопотанням про арешт майна підозрюваного ОСОБА_6 , з метою забезпечити збереження речових доказів, орган досудового розслідування першочергово мав визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій мав зазначити підстави визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, проте, таких дій органом досудового розслідування вчинено не було, в матеріалах по розгляду клопотання відсутня постанова про визнання вилученого в ході проведених обшуків майно речовими доказами, а згідно положень ст. 171 КПК України наведені слідчим у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, які слідчий додає до свого клопотання.

Разом з тим, прокурор погоджуючи клопотання слідчого про арешт, не звернув уваги на відсутність постанови про визнання майна речовим доказом. Прокурор також не звернув уваги на те, що у самому клопотанні не зазначені правові підстави для арешту майна, клопотання не містить обґрунтувань арешту майна, мети його арешту, тощо. Тобто таке клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, що позбавляє слідчого суддю вирішити клопотання по суті поставлених питань. Тому на думку слідчого судді дана обставина свідчить про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, так як без відповідної постанови органу досудового розслідування майно не може набути статусу речового доказу, а іншої мети ініціатором клопотання не зазначено.

За наведеного, слідчий суддя вважає, що у такому випадку не можливо досягти інтересів досудового розслідування, забезпечити збереження речових доказів, які у подальшому можуть досліджуватись судом.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вирішує, що клопотання слідчого явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, через що постановляється ухвала про відмову у задоволенні клопотання слідчого як такого, що внесене до суду із порушенням вимог ст. 171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 9, 117, 170, 171, 173, 376, КПК України, -

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 - відмовити.

Вилучені речі в арешті, яких відмовлено, негайно повернути ОСОБА_6 .

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1