Провадження № 11-кп/4808/398/19
Категорія ст.197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську матеріали за апеляційною скаргою (далі АС) захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 вересня 2019 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 ,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського суду від 10 вересня 2019 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 08 листопада 2019 року включно .

Своє рішення суд мотивував тим, що враховуючи тяжкість вчиненого злочину проти власності, можливість впливати на свідків, потерпілих, які ще не допитувались під час судового розгляду, вчинити інше кримінальне правопорушення, також те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 08 листопада 2019 року включно.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_9 подав АС, в якій зазначає, що ухвала суду про продовження йому строку тримання його підзахисного під вартою ухвалено із значними порушеннями вимог кримінального процесуального права та вказує на відсутність необхідності у застосуванні найсуворішого такого запобіжного заходу.

Зазначає, що суд не взяв до уваги дані характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 , а також, що на даний час не існують ризиків, які передбачені ч.1 ст.177 КПК та які дають правові підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Просить ухвалу Івано-Франківського суду від 10.09.2019 року скасувати та постановити нову, якою скасувати ухвалу суду та винести нову ухвалу, якою змінити міру запобіжного заходу для ОСОБА_8 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали АС, просять ухвалу суду скасувати та задовольнити апеляційні вимоги; пояснення прокурора ОСОБА_7 , який вважає АС захисника ОСОБА_9 необгрунтваною, просить залишити її без задволення, а ухвалу суду без зміни; перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляції підлягають розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинуваченого та сторони захисту.

Колегія суддів виходить з того, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним з обмеженням конституційного права особи на свободу, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 вересня 2019 року продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 08 листопада 2019 року включно.

З копій контрольного кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт було спрямовано до суду 23 липня 2018 року.

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_8 звинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК, який у відповідності до вимог ст.12 цього Кодексу відносяться до тяжких злочинів.

З копій контрольного провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 , на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 25 липня 2018 року, після внесення застави у розмірі 119 816 грн, був звільнений з Івано-Франківської установи покарань і 25 жовтня 2018 року вчиняє новий злочин, передбачений ч.3 ст.186 КК, це свідчить, що обвинувачений на шлях виправлення не став.

Згідно з вимогами ч. ч. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.183 КПК визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно ч.2 ст.177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при обрані запобіжного заходу, у відповідності до вимог ст.ст. 193, 194 КПК , судом об`єктивно взято до уваги дані про особу обвинуваченого, який звинувачується у вчиненні тяжких злочинів.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що заявлені у клопотанні вони є реальними, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у їх вчиненені. Відповідно до вимог ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Таким чином, основною метою продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого і що ризики зазначені у ч.1 ст. 177 КПК не відпали, а навпаки існують.

Зі змісту ухвали суду про продовження строків тримання під вартою вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував як обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких звинувачується ОСОБА_8 , дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, так і необхідність забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого .

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

За таких обставин, АС захисника ОСОБА_9 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст.177,178,183,184, 404,405,407, 419,422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 вересня 2019 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала оскраженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду ОСОБА_3