Постанова

Іменем України
1 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 675/589/18
провадження № 51-10000км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000056, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 листопада 2015 року за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 146, ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 листопада 2015 року й остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 4 лютого 2018 року близько 19:20 на вул. Онищука, 9 у м. Ізяславі поблизу банкомату ПАТ КБ «ПриватБанк», умонтованого в будівлю автовокзалу, на землі знайшов мобільний телефон моделі «Sumsung GT-S 7710» із вмонтованою SIM карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» (абонентський номер НОМЕР_1 ), за допомогою якого таємно викрав належні ОСОБА_7 500 грн, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 23 жовтня 2018 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує на те, що суд не встановив вартості мобільного телефону «Sumsung GT-S 7710», а також підтверджуючих документів на право власності потерпілого на вказане майно. Зазначає, що умислу на викрадення чужого майна у потерпілого ОСОБА_8 не мав навпаки, знайшовши загублений телефон, передав його працівникам поліції, що свідчить про відсутність у його діях ознак крадіжки. Вважає, що апеляційний суд у супереч вимогам ст. 419 КПК не дав належної оцінки його доводам в апеляційній скарзі, про при цьому розглянув справу за відсутності захисника, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
У касаційній скарзі засудженого міститься прохання про здійснення касаційного розгляду без його участі.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржені судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах (через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження), суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судами.
У поданій касаційній скарзі засуджений, серед іншого, посилається на неповноту судового розгляду, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як у силу статей 433, 438 КПК їх перевірки до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Разом із тим, у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу:
показань, наданих у судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_6 , який підтвердив факт заволодіння коштами потерпілого на суму 500 грн; показань потерпілого ОСОБА_7 про те, що 4 лютого 2018 року біля банкомату він загубив свій телефон при висадці з автомобіля та вживав заходів щодо його пошуків, при цьому зазначив, що через два дні після вказаної події виявив зникнення 500 грн на своєму рахунку ПАТ КБ «Приватбанк»; показань свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила зникнення телефону та коштів на рахунку свого чоловіка; показань свідка ОСОБА_11 про те, що біля будівлі автовокзалу ОСОБА_10 виходив із його автомобіля;

фактичних даних, які містяться у протоколах огляду місця події від 8 лютого 2018 року, слідчого експерименту від 28 лютого 2018 року, тимчасового доступу до речей і документів від 26 лютого 2018 року, огляду документів і речей від 28 лютого 2018 року, зміст яких докладно відображено у вироку.
Дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 185 КК.
Неспроможними й такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону є доводи засудженого про відсутність у нього умислу на викрадення мобільного телефону у потерпілого, оскільки в його діях вбачається привласнення майна як знахідки.
Положеннями ст. 337 ЦК, які регулюють цивільно-правові відносини з приводу знахідки, передбачено, що особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особі, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування.
З установлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_6 поблизу банкомату ПАТ КБ «ПриватБанк» на землі знайшов мобільний телефон марки «Sumsung GT-S 7710». Надалі за допомогою комбінації НОМЕР_2 на знайденому телефоні дізнався абонентський номер телефону ОСОБА_7 та через функцію банкомату здійснив безкарткову операцію з банківського рахунку № НОМЕР_3 потерпілого на суму 500 грн.
Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 жодних дій, спрямованих на виявлення власника та негайне повернення майна ОСОБА_7 , не вчинив, зокрема поліції не повідомив, натомість, привласнивши телефон, зняв за його допомогою кошти потерпілого, які витратив на свої потреби. Такі дії ОСОБА_6 вказують на те, що наміру повертати мобільний телефон він не мав, а передав його працівникам поліції через 4 дні після вчинення крадіжки, щоб уникнути відповідальності за скоєне.
Отже, Верховний Суд відхиляє доводи засудженого про відсутність у нього умислу на викрадення майна у потерпілого.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, виходячи з фактичних обставин провадження, зробив правильний висновок про наявність у діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК. Тому всупереч посиланням у касаційній скарзі ОСОБА_6 закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.
Призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Вирок суду за змістом відповідає положенням ст. 374 КПК.
Що стосується посилань у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 на неналежну перевірку апеляційним судом його доводів щодо застосування недозволених методів слідства, що мало наслідком визнання ним вини, то вони є неспроможними та суперечать матеріалам справи.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не наводив доводів про здійснення на нього психологічноготиску з боку працівників правоохоронних органів, не вказував на такі факти і під час апеляційного розгляду, і жодних клопотань із зазначеного питання не заявляв. Крім того, у касаційній скарзі засудженого не міститься переконливих даних про те, у чому саме полягало застосування незаконних методів слідства і як це вплинуло на його позицію щодо пред`явленого обвинувачення.

Крім того, за матеріалами цього провадження, сторона захисту не оскаржувала в апеляційному порядку вироку місцевого суду від 17 серпня 2018 року в частині неправильної кваліфікації дій та порушення процесуальних прав засудженого. Натомість предметом розгляду в апеляційному суді були доводи ОСОБА_6 про суворість призначеного покарання та прохання про його пом`якшення шляхом застосування положень ст. 69 КК. Зазначені доводи цей суд ретельно перевірив, визнав їх безпідставними й відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Також не можна визнати слушними твердження ОСОБА_6 про здійснення апеляційного провадження без участі захисника ОСОБА_12 , оскільки, як убачається з журналу судового засідання та технічного запису судового процесу, цей адвокат брала участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги засудженого у режимі відеоконференції та підтримала його вимоги, наведені в апеляції.
Отже, зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає статтям 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування судових рішень, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а оскаржені ним судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3