КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/708/2019 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 345 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року у кримінальному провадженні № 0011707 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Черномін Піщанького району Вінницької області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_7 обвинуваченням, 09 грудня 2017 року приблизно о 19 год. 27 хв. екіпажу «Форт-0151» у складі інспектора УПП в м. Києві лейтенанта поліції ОСОБА_11 та т.в.о. командира роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 УПП в м. Києві старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 надійшов виклик від чергового УП в м. Києві: «хуліганство за адресою: АДРЕСА_1 ».

Прибувши за вказаною адресою, до екіпажу «Форт-0151» звернулась ОСОБА_12 , яка повідомила, що її колишній чоловік ОСОБА_7 погрожує їй фізичною розправою та б`є посуд, після чого працівники поліції разом із ОСОБА_12 за її добровільною згодою зайшли в квартиру АДРЕСА_2 , в якій перебував ОСОБА_7 .

Під час встановлення причин конфлікту між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , останній розпочав вести себе агресивно та на зауваження працівників правоохоронних органів ніяк не реагував. Для улагодження конфлікту інспектор УПП в м. Києві лейтенант поліції ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 залишилися в приміщенні кімнати.

Під час профілактичної бесіди ОСОБА_7 почав агресивно поводитись, що проявлялось в активній жестикуляції руками, на неодноразові зауваження ОСОБА_9 жодним чином не реагував.

Під час бесіди ОСОБА_7 підійшов в притул до ОСОБА_9 та діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи свої злочинні дії, з умислом спрямованим на заподіяння шкоди здоров`ю працівнику поліції, наніс один удар правою рукою в обличчя ОСОБА_9 , від якого він втратив рівновагу та впав на підлогу спиною, після чого ОСОБА_7 продовжив свої дії, а саме наніс удар лівою рукою та правою рукою в область голови ОСОБА_9 .

Почувши про те, що в кімнаті відбувається конфлікт, ОСОБА_11 разом із ОСОБА_12 забігли до кімнати, де ОСОБА_11 затримала ОСОБА_7 .

Внаслідок умисних, протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому т.в.о. командира роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 УПП в м. Києві старшому лейтенанту поліції ОСОБА_9 було завдано тілесні ушкодження у вигляді синців у лівій підочній ділянці, на нижній губі зліва, садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Такі дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2

ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

За вказаним обвинуваченням суд визнав ОСОБА_7 невинуватим та виправдав, мотивуючи виправдувальний вирок тим, що стороною обвинувачення не доведено факт умисного спричинення ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, а тому в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 , посилаючись на неповне та необ`єктивне дослідження усіх доказів, наданих стороною обвинувачення, неправильну їх оцінку, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушення меж судового розгляду та істотне порушенням вимог кримінально процесуального закону, просить скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік.

На обґрунтування апеляційних вимог прокурор в апеляційній скарзі викладає показання в суді обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та стверджує, що показання потерпілого та свідків не містять жодних суперечностей і доводять факт вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, оскільки потерпілий та свідки повідомили за яких обставин та як саме обвинувачений наносив потерпілому удари і такі його дії були умисними, чим спростовуються показання обвинуваченого про те, що він автоматично відштовхнув ОСОБА_9 від себе і це була фізіологічна реакція організму на спричинений йому біль, далі ОСОБА_9 спотикнувся об стілець та впав на підлогу і під кутом при падінні ударився лівою частиною голови та обличчям об кут столика внаслідок чого і отримав легкі тілесні ушкодження.

Необґрунтованим та незрозумілим, як зазначає прокурор, є висновок суду про те, що потерпілий та свідки являються зацікавленими особами, в той же час саме позиція обвинуваченого є намаганням уникнути кримінальної відповідальності, оскільки він так само, як і ОСОБА_12 , перебуває у конфлікті з приводу поділу квартири. Разом з цим, посилаючись на зацікавленість працівників патрульної поліції, суд у вироку вказав на незаконні дії працівників поліції, порушення ними основоположних прав людини, нелюдське та жорстоке поводження, отже вийшов за межі судового розгляду та порушив вимоги ч. 1 ст. 337 КПК України. Крім того, суд безпідставно взяв до уваги показання свідків захисту, хоча свідки стверджували лише про перевищення поліцейським повноважень під час затримання ОСОБА_7 .

Апелянт звертає увагу на те, що за висновком судово-медичного експерта № 3206 потерпілим ушкодження отримано внаслідок не менше 2 травматичних дій тупим (тупими) предметом (предметами), проте суд безпідставно вважав, що він міг отримати тілесні ушкодження внаслідок того, що перечепився через стілець, впав на підлогу та під кутом при падінні ударився лівою частиною голови та обличчя об кут дубового столика.

Крім того, апелянт зазначає, що у вступній частині вироку, всупереч вимогам ст. 374 КПК України, суд не вказав відомості про освіту обвинуваченого, що є недоліком та порушенням норм кримінально процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого та захисника на спростування апеляційного прохання, частково дослідивши за клопотанням сторін докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Виправдувальний вирок ухвалюється судом відповідно до положень ч. 1 ст. 373 КПК України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався.

Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 та визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України у межах висунутого обвинувачення.

Докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалась сторона обвинувачення, а це показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , висновок судово-медичного експерта та низка документів, перевірені судом першої інстанції та відповідно до ст.ст. 85, 86, 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Об`єктивно з`ясувавши обставини та дослідивши під час судового розгляду докази, надані сторонами кримінального провадження, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, не знайшло свого підтвердження у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам обвинувачення, є безпідставними.

Так, у судовому засіданні як суду першої інстанції, так і апеляційного суду, ОСОБА_7 заперечив свою вину в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків та показав, що 09 грудня 2017 року він відпочивав у своїй квартирі АДРЕСА_2 . Будь-яких протиправних дій по відношенню до своєї колишньої дружини ОСОБА_12 не вчиняв, не погрожував їй, навіть не говорив з нею в той вечір та взагалі рідко спілкується з нею, бо між ними склалися неприязні стосунки, оскільки колишня дружина перешкоджає йому в оформленні його частини на вказану квартиру. Він перебував у кімнаті та не виходив, почув, що дружина повернулась додому, але через декілька хвилин знову вийшла з неї. Далі він почув, що до їх квартири повернулась ОСОБА_12 разом з поліцейськими. На той час обстановка в квартирі порушена не була, лише на підлозі кухні лежала розбита кружка, яку він випадково розбив до повернення колишньої дружини, проте не прибрав за собою. Він лежав у ліжку без одягу. Коли до кімнати зайшли поліцейські, вони повідомили, що їх викликала ОСОБА_12 , яка повідомила, що він їй начебто погрожував та скандалив. Він повідомив, що вказана інформація є неправдивою, бо в них конфлікту не було. На запитання поліцейського, чи є в квартирі зброя, повідомив, що є, оскільки він мисливець, пред`явив зброю, яка була у сейфі у розібраному стані та документи на неї. Будь-яких протиправних дій по відношенню до поліцейських не вчиняв, за одяг чи камеру їх не хватав, лише з`ясовував чи працює їх нагрудна камера, щоб все було зафіксовано, оскільки вважав, що колишня дружина спровокувала таку ситуацію та безпідставно звернулася до поліції. Під час спілкування з поліцейськими він лише активно жестикулював руками, але він завжди так спілкується, будь-якої агресії до поліцейських у нього не було. ОСОБА_9 чинив йому опір у пересуванні по квартирі, спочатку коли він намагався знайти одяг, щоб одягнутися, а потім коли на вимогу поліцейських він хотів пред`явити зброю та документи на неї. Одного разу потерпілий навіть штовхнув його у спину, при тому, що підстав для цього не було. Він (обвинувачений) весь час намагався зателефонувати адвокату, проте не зміг цього зробити. Далі його дружина та ОСОБА_11 вийшли на кухню, а він залишився з ОСОБА_9 у кімнаті. Потерпілий попросив надати документи, що посвідчують його особу, він шукав їх у тумбочці, проте не міг знайти. У нього випали документи на підлогу, потерпілий наказав йому сісти на стілець, але він відмовився. В цей момент ОСОБА_9 підійшов до нього, взяв рукою за «грудки» та шию, перекрив подих, почав погрожувати. Коли він заперечив на такі дії, ОСОБА_9 наніс йому удар правим коліном в пах та ліктьовою частиною правої руки у скроневу частину голови. Він відчув сильний біль та сам того не бажаючи, автоматично через біль, відштовхнув ОСОБА_9 від себе. В цей момент він стояв обличчям до дверей, ОСОБА_9 до нього обличчям, вони були трохи під кутом. ОСОБА_9 від поштовху перечепився об стілець, який стояв позаду нього, та впав на підлогу, при цьому під кутом при падінні ударився лівою частиною голови та обличчям об кут дубового столика, який також був поруч. Він не очікував, що ОСОБА_9 впаде, злякався та нахилився, щоб подати йому руку і допомогти підвестися. ОСОБА_9 в цей момент, піднімаючи свій корпус, взяв його ліву руку, різко її завернув назад. Він почув хруст, страшний біль та зрозумів, що ОСОБА_9 зламав йому руку, тому почав кричати, бо чинити опір не міг взагалі, оскільки відчував страшний біль від удару в пах та від зламаної руки. ОСОБА_9 повалив його на підлогу, схопив за руки та завів назад, при цьому почав бити його колінами по тулубу та виражатися нецензурно. Він кричав від болю, а ОСОБА_9 , сидячи на ньому, одягнув йому кайданки. До кімнати зайшла поліцейська, яка почала бити його палкою по голові, він відчував сильний біль. ОСОБА_9 підняв йому голову, подряпавши обличчя, та почав розпилювати газ у рот та ніс. До кімнати зайшла його колишня дружина, протерла йому піну з рота. Він просив надати води, викликати адвоката та послабити чи зняти кайданки, бо сильно боліла зламана рука, проте йому відмовили. Потім поліцейські викликали іншу групу, ОСОБА_9 поїхав знімати побої, оскільки зрозумів, що вони накоїли. Його спочатку відвезли у поліцію на вул. Володимирську, де зняли кайданки, викликали швидку допомогу, яка відвезла його до лікарні № 6, де лікарі встановили перелом руки. Потім його відвезли до Голосіївського РУ ГУ, де йому знову стало погано і швидка відвезла його до лікарні № 17, потім він перебував у райвідділку поліції на Подолі.

Обвинувачений наполягав на тому, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень поліцейському у нього не було, ударів він йому не наносив, навпаки поліцейський безпідставно його побив, завдавши тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, тому він звернувся із заявою до поліції та досудове розслідування за фактом вчинення поліцейським злочину, передбаченого ст. 365 КК України, ще не завершено.

Потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що 09 грудня 2017 року у вечірній час разом з напарницею ОСОБА_11 вони прибули за адресою: АДРЕСА_1 на виклик, в якому було зазначено, що чоловік погрожує дружині ножем. Біля будинку їх зустріла заявниця. Разом з нею та з її дозволу вони зайшли до квартири, де перебував обвинувачений. В квартирі обстановка порушена не була, побитих меблів чи посуду він не бачив. Вони надали обвинуваченому можливість одягнутися, з`ясували про наявність у квартирі зброї, на яку ОСОБА_7 надав належні документи. Коли обвинувачений хотів показати зброю та документи на неї, то намагався відштовхнути його напарницю. ОСОБА_7 спочатку вів себе спокійно, далі на певні фрази колишньої дружини відповідав агресивно, тому вони з напарницею вирішили їх заспокоїти, провести профілактичну бесіду. Він залишився з ОСОБА_7 у кімнаті, а ОСОБА_11 пішла з ОСОБА_12 на кухню. Обвинувачений почув з кухні, що колишня дружина має намір писати на нього заяву до поліції, що йому не сподобалось, тому хотів вийти з кімнати, але він (потерпілий) перегородив йому шлях рукою. Вони трохи поштовхались, при цьому стояли посередині кімнати, він спиною до дверей, а ОСОБА_7 - спиною до вікна. Потім обвинувачений відштовхнув його руку і вдарив в обличчя. Він, перечепившись об ліжко, впав, обвинувачений сів на нього та наніс ще два удари по голові. На шум забігли в кімнату його напарниця та ОСОБА_12 , хоча про допомогу він не кликав. Вони відштовхнули обвинуваченого від нього, напарниця застосувала гумовий кийок, нанісши удари по тулубу, щоб обвинувачений зліз з нього. По голові вона його не била. Коли він підвівся, ОСОБА_7 продовжував вести себе агресивно, махав руками, висловлював погрози їх життю та здоров`ю у зв`язку з чим вони застосували спецзасоби, одягли на нього кайданки. Він локалізував обвинуваченого в обійми, коли вони лежали на підлозі напарниця попереду одягла ОСОБА_7 кайданки. Це було не вірно, але ОСОБА_12 не дав можливості завести руки назад. Газ був ним застосований одразу після того, як він піднявся на ноги після падіння, з метою заспокоїти обвинуваченого. Він його розпилив дуже обережно, тому ніякої шкоди завдано не було. В подальшому була викликана СОГ, а він звернувся за медичною допомогою та внаслідок отриманих тілесних ушкоджень тривалий час лікувався у відомчих медичних закладах.

Потерпілий також повідомив, що нагрудна камера після прибуття до квартири ОСОБА_13 знаходилась на ньому, але батарейка камери вже сідала, зарядити її вони не мали можливості. Камера відлетіла від нього на підлогу в момент виникнення конфлікту між ним та обвинуваченим, напарниця підняла її, чи працювала камера йому не було відомо, примусово він її не виключав.

Щодо виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, то потерпілий припустив, що руку ОСОБА_7 міг зламати під час того, як наносив йому удари по голові, а травми на голові могли виникнути під час того, як вони знаходились на підлозі і ОСОБА_7 чинив опір. Він (потерпілий) та напарниця протиправних дій по відношенню до ОСОБА_7 не здійснювали. Обвинуваченому не були послаблені кайданки і він весь час сидів на підлозі, оскільки був агресивним, становив загрозу для оточуючих. Медична допомога йому не надавалась, оскільки не було відомо, що в нього зламана рука. Воду на прохання ОСОБА_7 не надали, оскільки після застосування газу від води міг погіршитися загальний стан обвинуваченого. Адвокат ОСОБА_7 на телефонні виклики не відповідав.

Аналогічні показання надав потерпілий і в суді апеляційної інстанції.

Свідок ОСОБА_11 в суді дала аналогічні показання щодо обставин, за яких вона та ОСОБА_9 потрапили у житло ОСОБА_13 . Також показала, що коли вона з колишньою дружиною обвинуваченого перебували на кухні, почула гуркіт, запитала у напарника, що трапилось, він крикнув, що потрібна допомога, тому вона перша забігла до кімнати та побачила, що ОСОБА_9 лежить на дивані, ОСОБА_7 сидить на ньому та наносить удари по обличчю руками, а саме він двічі вдарив ОСОБА_9 в область ока. Вона схопила кийок та почала наносити удари ОСОБА_7 по верхніх частинах рук, тому потерпілий зміг відштовхнути обвинуваченого від себе. ОСОБА_7 вів себе агресивно, напарник застосував газ, але це не допомогло, тому вони застосували силу, поклали ОСОБА_7 на підлогу та одягнули на нього кайданки попереду, бо він чинив опір і не дав можливості завести руки назад, але пізніше вони переодягнути йому кайданки назад. Далі вони викликали СОГ, потерпілий майже два тижні лікувався в стаціонарі.
Відсутність частини запису свідок пояснила тим, що камера розрядилася та вимкнулася, потім її знову включили і вона ще деякий час працювала.
Чому обвинувачений у кайданках тривалий час сидів на підлозі свідок пояснити не могла та зазначила, що їй невідомо за яких обставин ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_12 в суді показала, що 09 грудня 2017 року, повернувшись додому після 19 години, виявила в квартирі розбитий посуд та бруд на кухні. ОСОБА_7 лежав на дивані, потім підвівся і вона злякалась та побігла в коридор, бо побоювалася, що він буде скандалити, не випустить її із квартири та не дасть можливості зателефонувати, як вже було раніше, оскільки ОСОБА_7 постійно їй погрожує та конфлікт між ними існує давно через поділ квартири. Отже, злякавшись, вона викликала поліцію, яку чекала в під`їзді, бо боялась повертатися додому. По приїзду поліцейських, вона провела їх до квартири, ОСОБА_7 підвівся з дивану, йому дали можливість одягнутись. Він обурювався приїздом поліцейських, хапав їх за формений одяг, погрожував. Поліцейські попросили його надати паспорт, він довго його шукав, намагався додзвонитися адвокату, але не зміг. Для того, щоб не провокувати конфлікт, поліцейська вивела її на кухню. Вони спілкувались і в цей момент почули шум, вона забігла перша у кімнату і побачила, що поліцейський лежить на дивані, а її колишній чоловік двічі вдарив його, чим саме вона не бачила. Вона побігла на кухню, повідомила про все це поліцейську, яка забігла в кімнату, а вона залишилась на кухні. Потім почула запах газу, зайшла до кімнати, ОСОБА_7 лежав на підлозі, йому намагалися одягнути кайданки, він чинив опір, але не погрожував, кричав, що болить рука. Потім його посадили на диван, де він постійно і знаходився. В її присутності ніхто ОСОБА_7 не бив. У поліцейського було розбите око, вона бачила кров на обличчі та светрі. У її чоловіка крові не бачила, він жалівся на руку, викликати захисника та дати йому води не просив.

Будучи допитаною в суді апеляційної інстанції, свідок надала показання, які істотно не відрізняються від тих, що вона дала в суді першої інстанції.

Проаналізувавши показання потерпілого та свідків, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на явні суперечності в них та непослідовність викладення подій, зокрема, в тій частині, хто із свідків першим зайшов до кімнати та побачив факт спричинення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень. Правильним також є і висновок суду про те, що показання потерпілого та свідків сторони обвинувачення не узгоджуються з даними, що містяться у відеозаписі з нагрудних камер екіпажу поліцейських, а цей доказ надала сторона обвинувачення на підтвердження фактичних обставин правопорушення.

Так, у відеозаписі, який повторно був переглянутий в суді апеляційної інстанції, відсутні жодні дані з приводу агресивної поведінки обвинуваченого від початку його спілкування з поліцейськими, він неодноразово повідомляв про те, що колишня дружина безпідставно викликала працівників поліції та саме цим він і обурювався. Під час спілкування с поліцейськими ОСОБА_7 дійсно жестикулював, проте будь-яких активних та агресивних дії по відношенню до поліцейських не вчиняв, за формений одяг не тягнув, не намагався пошкодити камеру, а навпаки цікавився чи працює вона, бо мав намір використати ці записи з метою оскарження в подальшому дій працівників поліції. Разом з цим, з файлу 3 відеозапису видно як ОСОБА_9 безпідставно штовхає ОСОБА_7 ззаду в плече, що викликає обурення в останнього.

Крім того, як убачається з носія інформації - диску, на ньому містяться дев`ять файлів. П`ятий файл закінчується о 20 год. 04 хв. 9.12.2017 та на момент переривання запису ОСОБА_7 знаходиться приблизно в 2-3 м від ОСОБА_9 в кімнаті, де інших осіб немає. ОСОБА_14 шукає документи, дзвонить по мобільному телефону, обстановка в кімнаті спокійна. 6 файл розпочинається о 20 год. 24 хв. 9.12.2017. На початку запису ОСОБА_7 сидить на колінах на підлозі, руки у кайданках заведені назад, скаржиться на біль.

При цьому у представленому суду відеозаписі відсутні дані, які б свідчили про обставини спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_9 і взагалі відсутні будь-які відомості, які б стосувалися подій, пов`язаних із конфліктом між обвинуваченим та потерпілим, його перебігом та механізмом завдання тілесних ушкоджень потерпілому.

Доказів на підтвердження того, що камера поліцейського вимикалася з технічних або інших об`єктивних причин, а також на спростування позиції захисту щодо можливого монтажу відеофайлів, суду надано не було.

Крім того, аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого та свідків у взаємозв`язку з тими даними, які зафіксовані у відеозаписі, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на перебіг усіх подій, які відбувалися в житлі ОСОБА_13 , зокрема на те, що ОСОБА_7 , який не проявляв ніякої агресії, тривалий час утримувався в кайданках, сидячи на підлозі, він плакав, скаржився на біль руки, стан його був пригнічений та неактивний. ОСОБА_7 було відмовлено у наданні медичної допомоги та води, хоча він неодноразово про це просив. На неодноразові прохання ОСОБА_7 викликати його адвоката, враховуючи і те, що особа фактично була затримана, працівники поліції також відмовили.

За показаннями в суді свідка ОСОБА_15 , яка є сусідкою сім`ї ОСОБА_13 , 9.12.2017 вона гуляла на вулиці з дитиною, бачила як ОСОБА_12 на вулиці викликала поліцію, повідомивши їй, що чоловік буянить, при цьому поводила себе спокійно, одягнена була охайно. Зайшовши до своєї квартири, чоловік попросив її спуститись до ОСОБА_7 та попросити, щоб він переставив машину. Вона почала спускатись на ліфті і в цей час почула голос ОСОБА_7 , він казав: «не бийте, зупиніться, боляче, не бийте». Двері до квартири ОСОБА_7 були трохи відчинені, у щілину вона побачила, що ОСОБА_7 лежить на животі, головою набік, жінка поліцейська дубинкою б`є його по голові, а чоловік поліцейський заламав йому руки назад, одягнув кайданки, вдарив коліном в область ребер. ОСОБА_7 дуже сильно кричав, вона злякалася та втекла.

Свідок ОСОБА_16 , також сусід колишнього подружжя ОСОБА_13 , в суді показав, що приблизно після 19 години 09.12.2017 чув крики з квартири ОСОБА_13 . Зміг розчути, що ОСОБА_7 казав: «не бийте мене, не крутіть», а інший чоловік відповів: «закрий рот, бо ще получиш».

Проаналізувавши усі досліджені докази, врахувавши що свідок ОСОБА_12 в суді підтвердила факт надання нею неправдивої інформації поліції під час повідомлення 9.12.2017 по спецлінії 102, зокрема про те, що її чоловік ОСОБА_7 погрожує їй ножем, що не відповідало дійсності, а також те, що свідок не заперечувала, що в той вечір ОСОБА_7 будь-яких протиправних дій по відношенню до неї не вчиняв і вона лише припускала, що може відбутися сварка; взявши до уваги достовірні відомості про те, що між колишнім подружжям декілька років триває конфлікт у зв`язку з поділом однокімнатної кватири, при тому що вони, не маючи іншого окремого житла, продовжують спільно проживати на одній житловій площі, що призводить до конфліктів та неприязні між ними і зазначене фактично підтверджується наданими стороною захисту документами, а саме рішенням суду за позовом про визнання права власності на нерухоме майно, заявами обвинуваченого щодо вчинення неправомірних дій колишньою дружиною (т. 1 а.с. 70-72, 73-74, 76-77), суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, обґрунтовано піддав сумніву правдивість показань свідка ОСОБА_12 щодо послідовності подій, які відбувалися того дня в її житлі, а також обставин, за яких обвинувачений начебто наніс удари потерпілому, які до того ж не узгоджуються з показаннями поліцейських та суперечать даним у відеозаписі, а тому відкинув показання цього свідка, не визнавши їх доказом винуватості ОСОБА_7 .

Що стосується показань потерпілого та свідка ОСОБА_11 , то суд небезпідставно і їх поставив під сумнів, дослідивши надані стороною захисту документи про те, що з приводу неправомірних дій поліцейських триває досудове розслідування у кримінальному провадженню за зверненням ОСОБА_7 у зв`язку з отриманням ним під час подій, які відбувалися в його житлі 9.12.2017, тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (заява про вчинення злочину, повідомленні про відкриття провадження та проведення досудового розслідування, висновок службової перевірки - т. 1 а.с. 79-80, а.с. 55, а.с. 83-92), а також врахувавши, що показання потерпілого та свідка не узгоджуються між собою та не підтверджуються іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення та надав оцінку діям поліцейських, не заслуговують на увагу, оскільки жодних висновків щодо вчинення потерпілим або свідком ОСОБА_11 кримінально-караних діянь судове рішення не містить, а посилання суду на конкретні обставини, які переконливо свідчать про жорстоке поводження з ОСОБА_7 під час подій, які відбувалися в його житлі за участі поліцейських 09 грудня 2017 року, відповідають даним, зафіксованим у відеозаписі.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що дані у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 9.12.2017 (т. 1 а.с. 104-105), у заяві ОСОБА_12 від 09.12.2017 про відмову у застосуванні відеофіксації під час огляду місця події (т. 1 а.с. 106-108), у протоколі огляду місця події від 9.12.2017, відповідно до яких порядок у квартирі АДРЕСА_2 не порушено (т. 1 а.с. 109-111), у постанові про призначення експертизи від 11.12.2017 (т. 1 а.с. 113-114), у медичній довідці щодо ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 115), у висновку експерта № 3206, відповідно до якого у ОСОБА_9 при судово-медичній експертизі виявлені легкі тілесні ушкодження (т. 1 а.с. 117-119), у постанові про визнання речовими доказами (т. 1 а.с. 123-124), у протоколі огляду речового доказу (т. 1 а.с. 125-129), жодним чином не підтверджують факт умисного спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому. Разом з цим, суд дійшов правильного висновку про те, що характер та локалізація тілесних ушкоджень потерпілого, які описані у висновку експерта № 3206 (т. 1 а.с. 117-119), не суперечать версії обвинуваченого про обставини їх виникнення, так само як і показання обвинуваченого щодо обставин отримання ним тілесних ушкоджень, які були у нього виявлені, узгоджуються з даними висновку експерта № 3221 (т. 1 а.с.132-142).

У колегії суддів немає підстав вважати, що суд першої інстанції допустив неповноту з`ясування фактичних обставин провадження та не дав належної оцінки висновку експерта № 3206, дані в якому, як стверджує прокурор, не узгоджуються з показаннями обвинуваченого щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, оскільки прокурор під час судового розгляду не скористався своїм правом і не порушив перед судом, як це передбачено ст. 356 КПК України, питання щодо допиту експерта в суді з метою підтвердження або спростування показань обвинуваченого в цій частині, слідчі експерименти за участю обвинуваченого та/або потерпілого із залученням експерта під час досудового розслідування не проводились, разом з цим обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

За приписами ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Частина 2 ст. 345 КК України передбачає настання кримінальної відповідальності виключно за умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Об`єктивна сторона складу цього злочину полягає у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень - легких, середньої тяжкості працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується тільки умисною виною. Крім того, для суб`єктивної сторони цього злочину характерним є прямий умисел, поєднаний зі спеціальним мотивом, а саме: нанесення працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень саме у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків.

На переконання колегії суддів, в судовому засіданні як суду першої інстанції, так і апеляційного суду не знайшов свого підтвердження факт прямого умислу обвинуваченого ОСОБА_7 на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 . А показання обвинуваченого про те, що він лише відштовхнув від себе потерпілого і такі дії носили спонтанний і ситуативний характер та виникли через те, що потерпілий спричинив йому сильного болю, а далі потерпілий, перечепившись об стілець, під час падіння вдарився головою об кут стола та отримав легкі тілесні ушкодження, нічим не спростовані.

Таким чином, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України, оскільки не доведено в суді факту умисного спричинення ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу ОСОБА_9 у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, що не спростовано в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду прокурором і свідчить про відсутність в діях ОСОБА_7 складу вказаного злочину, колегія суддів вважає, що в даному провадженні суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відсутність у вступній частині вироку даних щодо освіти обвинуваченого не є тим істотним порушенням вимог ст. 374 КПК України, яке тягне за собою скасування вироку. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4