Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/317/19 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2019 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0003810 від 25.04.2018 року за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.03.2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Могутнє, Кіровоградського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, маючого середню освіту, одруженого, працюючого водієм в ТМО «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ТМО «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області» та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я залишено без розгляду.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 , на користь держави процесуальні витрати за проведення судових інженерно-транспортних експертиз в сумі 3 575 грн.

Вирішено долю речових доказів згідно ст.100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 було визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин.
Так, 25.04.2018 року, ОСОБА_9 близько 12 год. 35 хв., керував автомобілем «Реuget Вохеr» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Віктора Чміленка зі сторони вул. Вокзальної в напрямку вул. Юрія Оліфіренка в м. Кропивницькому, ігноруючи вимоги п.п.1.5, 2.3 (б) ПДР України,
п.1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати
дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем. Порушуючи вимоги п. 12.3 ПДР України
12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Біля будинку №11/14 вул. Віктора Чміленка, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїзну частину вул. Віктора Чміленка з права на ліво відносно руху автомобіля.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди: пішохід ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді: перелому великої та малогабаритної кісток, внутрішньо-суглобовий двохлодижичний перелом: внутрішньо-суглобовий перелом тіла п`яточної кістки, рани по тильно-латеральній поверхні лівої ступні, рани по латеральній поверхні лівого гомілково-ступневого суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №370 від 24.05.2018 року відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 просив вирок суду першої інстанції змінити у частині призначеного покарання та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки. Свої вимоги обґрунтував тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Вказав, що згідно ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок, і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 досяг пенсійного віку.

Всупереч вимог ч. 3 ст. 61, п.2 ч. 1 ст. 65 КК України судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, тобто застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просила змінити вирок суду першої інстанції, призначивши ОСОБА_9 покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що призначаючи покарання у виді обмеження волі, судом не взято до уваги, що ОСОБА_9 є повних 67 років, він пенсіонер, а обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок, жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до пенсіонерів, військовослужбовців строкової служби, до людей з інвалідністю першої та другої групи.

Крім того, позбавляючи ОСОБА_9 права керування транспортними засобами на 2 роки, суд не вмотивував це покарання, зовсім не взяв до уваги те, що ОСОБА_9 працює водієм і керування транспортним засобом є єдиним джерелом його доходу, так як, зважаючи на його вік, він більше ніде не зможе працювати, бо ні один роботодавець не візьме його на роботу. Суд також не взяв до уваги прохання ОСОБА_9 не позбавляти його права керування не тільки тому, що в нього це постійне джерело доходу, а також і те, що його жінка хворіє і він має її на утриманні, тому повинен її возити по лікарнях.

Вказала, що суд оцінюючи як доказ висновки судових інженерно-транспортних (авто-технічних) експертиз №114 від 11.05.2018 року, та №161 від 22.06.2018 року тільки зазначив, що питання «Як повинна була діяти пішохід ОСОБА_11 в даній дорожній обстановці згідно вимог ПДР?» експертом не вирішувалося по причинам, вказаним в дослідницькій частині. Але судом неуважно досліджено даний висновок і не звернута увага на дослідницьку частину, де експерт на дане питання зазначає (дослівно): «Питання, що стосуються оцінки дій пішохода не може бути вирішене шляхом експертного автотехнічного дослідження, оскільки оцінка дій пішоходів не потребує застосування спеціальних пізнань в області автотехніки, а тому не входить до компетенції автотехнічного експерта та може бути вирішена органами слідства (суду) самостійно, з урахуванням вимог розділу 4 Правил дорожнього руху України».

Зазначила, що пішохід є таким же учасником дорожнього руху, як і водій і тому повинен неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху. В той же час пішохід ОСОБА_11 , раптово переходячи проїзну частину в недозволеному місці, грубо порушила пункти ПДР, тобто судом не оцінена вина пішохода в даній ситуації, не взяті до уваги такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.
Також вказала, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, тобто можливо застосувати в даному випадку пом`якшуючою обставиною грубе порушення правил дорожнього руху пішоходом.

Крім того, при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не взяв до уваги особу обвинуваченого, те, що з 1969 року, коли ОСОБА_9 отримав водійське посвідчення, він ні разу не порушував Правила дорожнього руху і не притягувався за їх порушення до кримінальної чи адміністративної відповідальності. Як особа він позитивно характеризується по місцю роботи та проживання, має дружину ОСОБА_12 , яка тяжко хворіє на цукровий діабет другого типу, важкої форми, потребує введення інсуліну, кето ацидоз важкого ступеню, діабетичну мікроангіопатію та глаукому, що призвело до повної втрати зору, полінейропатію кінцівок, діабетичну нефропатію, артеросклеротичний кардіосклероз, хронічний пієлонефрит, стоїть з цими хворобами на диспансерному обліку, постійно потребує спостереження ендокринолога та проходження лікування, при цьому пересуватися може тільки з сторонньою допомогою. Для постійного нагляду за нею лікарів ОСОБА_13 повинен возити її на автомобілі. Позбавлення його права керування транспортними засобами позбавить його дружину можливості повноцінного лікування.

Заслухавши доповідача, прокурора який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити та просив частково задовольнити апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 які підтримали подану захисником апеляційну скаргу та частково підтримали апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що досудове розслідування та судове слідство у кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про доведеність винності обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин фактично встановлених досудовим розслідуванням та досліджених судом першої інстанції під час судового розгляду справи, ґрунтуються на сукупності зібраних і досліджених у судовому засіданні доказах.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, крім визнання своєї вини, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи учасниками процесу не оспорюються, колегія суддів вирок суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Отже, оцінивши по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про доведеність пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст. 286 КК України, винність ОСОБА_9 у вчиненні та правильної кваліфікації його дій, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, на обліку в лікарнях не перебуває, осудний, вважається таким, що не має судимостей. Врахував висновок органу пробації, зі змістом якої ОСОБА_9 був 26.11.2018 року ознайомлений у встановлений законом спосіб, встановлено, що виправлення ОСОБА_9 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб. Також врахував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема після зіткнення водій автомобіля «Реuget Вохеr» реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_9 , та фельдшер швидкої медичної допомоги підходили до потерпілої та надавали їй першу медичну допомогу, після чого на ношах помістили до карети швидкої та доставили останню до лікарні.
Крім того, судом враховано відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також відсутність даних на підтвердження того, що обвинувачений після вчинення кримінального правопорушення намагався якимось чином відшкодувати потерпілій витрати на лікування, зважаючи на отриманні травми внаслідок наїзду, тривалість лікування потерпілої, яке продовжується дотепер, та дійшов до висновку про можливість застосування до ОСОБА_9 покарання в межах санкції статті 286 ч.1 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами, яке на думку суду першої інстанції буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим так і іншими особами.
Разом із тим, призначаючи ОСОБА_9 покарання в межах санкції статті ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами судом першої інстанції залишено поза увагою те, що ОСОБА_9 , 1951 року народження, тобто досяг пенсійного віку.

Згідно ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок, і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

За таких підстав, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За таких підстав, оскільки судом першої інстанції ОСОБА_9 призначено покарання із порушенням вимог ч. 3 ст. 61 КК України, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок в частині призначеного покарання, призначити покарання обвинуваченому у вигляді штрафу, у зв`язку із чим апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого в цій частині підлягають задоволенню.

Разом із тим, колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги сторони захисту стосовно неврахування судом першої інстанції особи обвинуваченого, те, що з 1969 року, коли ОСОБА_9 отримав водійське посвідчення, він ні разу не порушував Правила дорожнього руху і не притягувався за їх порушення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, як особа позитивно характеризується по місцю роботи та проживання, має дружину ОСОБА_12 , яка тяжко хворіє на цукровий діабет другого типу, важкої форми, потребує введення інсуліну, кето ацидоз важкого ступеню, діабетичну мікроангіопатію та глаукому, що призвело до повної втрати зору, полінейропатію кінцівок, діабетичну нефропатію, артеросклеротичний кардіосклероз, хронічний пієлонефрит, стоїть з цими хворобами на диспансерному обліку, постійно потребує спостереження ендокринолога та проходження лікування, при цьому пересуватися може тільки з сторонньою допомогою, для постійного нагляду за нею лікарів ОСОБА_13 повинен возити її на автомобілі, а тому позбавлення його права керування транспортними засобами позбавить його дружину можливості повноцінного лікування.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_9 судом першої інстанції в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, на обліку в лікарнях не перебуває, осудний, вважається таким, що не має судимостей та вищевказані обставини.Враховано поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема після зіткнення водій автомобіля «Реuget Вохеr» реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_9 , та фельдшер швидкої медичної допомоги підходили до потерпілої та надавали їй першу медичну допомогу, після чого на ношах помістили до карети швидкої та доставили останню до лікарні.
Разом із тим, оскільки ОСОБА_9 завдану шкоду потерпілій не відшкодував, що вказує на відсутність щирого каяття у вчиненому, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_9 саме з позбавленням права керування транспортними засобами, яке є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст.50 КК України. Том у в цій частині апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначення покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 408, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.03.2019 року, якою ОСОБА_9 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, та звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян тобто в сумі 8500 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_14 Ремез