Дата документу 04.11.2019 Справа № 320/1146/17-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1146/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1555/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 4 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, громадянин України, який має середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 22 червня 2004 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 194, ст. 69, ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна. Звільнений 30 серпня 2006 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 25 днів;

2) 17 вересня 2008 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 289, ст. 304, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2008 року вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд. Засуджений 29 липня 2009 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2009 року вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд. Засуджений 15 квітня 2010 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 14 січня 2011 року по відбуттю строку покарання;
3) 25 червня 2012 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 20 березня 2014 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 12 лютого 2017 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 12 лютого 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України за наступних обставин.

15 жовтня 2016 року приблизно о 10 год. 30 хв. ОСОБА_7 , знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , в якому орендував кімнату, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно, шляхом вільного доступу, з загальної кімнати передпокою вищевказаного будинку, скоїв крадіжку автомобільної акумуляторної батареї вартістю 1000 гривень, яка належала потерпілому ОСОБА_9 , чим завдав йому майнової шкоди на вказану суму.

Крім того, 15 жовтня 2016 року приблизно о 10 год. 40 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на території подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 , в якому орендував кімнату, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, скориставшись тим, що ОСОБА_9 залишив належний йому автомобіль ВАЗ-21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 15000 гривень, у дворі вищевказаного будинку, в якому орендував кімнату, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи повторно, шляхом ривку відчинив двері та проник до салону автомобіля, де завівши двигун транспортного засобу поїхав з місця події.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що протокол огляду місця події від 15 жовтня 2016 року є сфальсифікованим, оскільки огляд нібито проводився з 23 год. 00 хв. до 23 год. 15 хв. в будинку свідка ОСОБА_10 , натомість, остання пояснила, що ніхто в цей час огляд не проводив, обвинуваченого вона не знає та раніше ніколи не бачила, ніяких понятих не було, до того ж, вказані в протоколі поняті там не проживають та ніколи не жили.

Крім того, протокол огляду транспортного засобу також є сфальсифікованим, оскільки: присутні під час огляду поняті в судовому засіданні пояснили, що один з них нічого під час огляду не зрозумів, а інша взагалі не виходила з машини, під час огляду присутня не була, в протоколі не розписувалась; в протоколі вказано про відсутність пошкоджень транспортного засобу, акумуляторної батареї та відбитків пальців обвинуваченого, але в судовому засіданні потерпілий пояснив, що замок запалення був зламаний, права сторона автомобіля була вдарена, була зламана ще одна деталь; дата та час проведення огляду в протоколі були змінені та покреслені ручкою.

З приводу протоколів пред`явлення для впізнання за участі свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_12 зазначає, що зі слів останніх вказані слідчі дії проводились не у відділенні поліції, а в машині слідчого та без понятих, а тому вказані протоколи фактично є недопустимими доказами.

Також зазначає, що допитана під час досудового розслідування свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні допитана так і не була; свідок ОСОБА_10 надала суперечливі показання з приводу марки, кольору автомобіля та кількості викрадених акумуляторів; свідок ОСОБА_14 його оговорив, оскільки у них тривалий час були конфлікти.

Звертає увагу, що він звертався до суду першої інстанції з клопотанням про надання йому перекладача та матеріалів кримінального провадження на мові, яку він розуміє, в чому йому було відмовлено, що позбавило його можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.

Вважає, що всі клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою були шаблонними, оскільки у них було вказано, що він перебуває у розшуку, місце його проживання невідоме, хоча він в цей момент він вже перебував під вартою.

Також суд першої інстанції не врахував, що він працює неофіційно, має неповнолітню дитину, хворіє на туберкульоз, перебуває на обліку у зв`язку з нервовим захворюванням, а в матеріалах кримінального провадження відсутня його характеристика та порушена нумерація аркушів справи.

Крім того, під час судових засідань приймали участь прокурори ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які не входять до групи прокурорів.

Також було порушено порядок судового розгляду, оскільки його після допиту учасників судового розгляду та дослідження матеріалів кримінального провадження суд не допитав, що є грубим порушенням закону.

Зазначає, що перед судовими дебатами та останнім словом він відмовився від захисника, у зв`язку з чим, вказані стадії судового розгляду та оголошення вироку відбувались без участі захисника, хоча його участь є обов`язковою, враховуючи, що він перебуває на обліку у психіатра в слідчому ізоляторі.

Просить вироку суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, замінити йому запобіжний захід на домашній арешт та застосувати до нього закон про амністію, оскільки він має неповнолітню дитину та хворіє на туберкульоз.

В судовому засіданні апеляційного суду:

Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу з доповненнями з підстав, викладених у зазначених документах.

Захисник також підтримав доводи апеляційної скарги. Вважав, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів не доведена.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд першої інстанції належним чином оцінив показання і свідків, і потерпілих. Усі докази вказують на те, що ОСОБА_7 взяв акумуляторну батарею, завів двигун автомобіля та викрав транспортний засіб.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 404 КПК України Кримінальний процесуальний кодекс України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 370, 374 КПК України, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку стосовно доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів підтверджується наступними доказами, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_14 показав, що в середині жовтня 2016 року, коли ОСОБА_9 та ОСОБА_18 ( ОСОБА_19 ) поїхали на роботу на автомобілі останнього, приблизно через годину після їх від`їзду до нього в кімнату зайшов обвинувачений та сказав, що йому зателефонували ОСОБА_9 та ОСОБА_18 , які попросили приїхати до них на автомобілі ОСОБА_9 , що стояв у дворі, оскільки вони десь перекинулися. Після цього він бачив, як ОСОБА_7 на автомобілі потерпілого виїхав з двору та кудись поїхав. Також увечері він дізнався, що з коридору будинку зникла акумуляторна батарея в корпусі біло-червоного кольору з автомобіля, яку ОСОБА_9 знімав та зберігав в будинку.

Потерпілий ОСОБА_9 зазначив, що коли о 19-00 годині 15 жовтня 2016 року він з ОСОБА_19 повернувся до місця мешкання, побачив, що його автомобіля у дворі немає. Звернувшись до ОСОБА_14 , який у цей день був дома, він почув від останнього, що ОСОБА_7 повідомив свідку про те, що нібито ОСОБА_9 йому зателефонував і попросив приїхати на його автомобілі на порятунок, так як вони з ОСОБА_19 десь перекинулися на машині. Після цих пояснень він зрозумів, що ОСОБА_7 викрав його автомобіль, оскільки він йому не телефонував та ні про що не просив, доступу до керування автомобілем ніколи не давав. В будинку він також побачив, що з коридору зникла нова акумуляторна батарея, яку він зберігав у загальній кімнаті (коридорі) перед дверима у свою кімнату.

Свідок ОСОБА_10 показала у суді, що вона здавала кімнати у будинку АДРЕСА_2 , у тому числі потерпілому, свідку та обвинуваченому. ОСОБА_9 належав автомобіль ВАЗ світлого кольору, який він ставив у дворі будинку. Ввечері 15 жовтня 2016 року потерпілий повідомив, що у нього угнали автомобіль та викрали акумулятор. У ОСОБА_9 виникли підозри, що це скоїв ОСОБА_7 . Вона ж в цей день виявила зникнення свого мобільного телефону. Вони разом з ОСОБА_9 подали заяви до поліції про крадіжку майна, але її телефон так і не знайшли, хоча коли вона телефонувала на свій телефонний номер, то їй відповідав чоловік з голосом, схожим на голос ОСОБА_7 .

Відповідно до протоколів впізнання потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_14 впізнали ОСОБА_7 як особу на ім`я ОСОБА_20 , який декілька тижнів мешкав у будинку АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 42-47).

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_10 показала в суді, що ніколи його не бачила та ніколи не здавала йому кімнату не тільки спростовуються наведеними показаннями потерпілого та свідків, а також відомостям, викладеним у протоколах впізнання, але й суперечать показанням самого обвинуваченого про те, що він приблизно два місяці проживав на квартирі у ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своєю дівчиною ОСОБА_21 до того як на початку жовтня 2016 року він поїхав у м. Запоріжжя.

І потерпілий, і свідки вказують на відсутність неприязнених відносин із обвинуваченим та відсутність жодних конфліктів між мешканцями вказаного будинку, що спростовує доводи ОСОБА_7 про те, що свідок ОСОБА_14 обмовляє його внаслідок конфліктів між ними, що виникли за час проживання в одному будинку.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 15.10.2016 з фото таблицею предметом огляду був автомобіль марки ВАЗ-21063 в кузові білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , який знаходився на узбіччі проїжджої частини вул. О. Довженко (К. Лібкнехта) на відстані 30 м від будинку № 130. В моторному відсіку виявлено відсутність акумуляторної батареї. Крім того, протокол містить відомості про понятих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та їх особисті підписи (т.2 а.с. 53-54).

Наявні у протоколі виправлення, про які зазначає апелянт, стосуються не дати, а часу, а саме хвилин, складення протоколу, не змінюють його зміст та є несуттєвими.

Допитані судом першої інстанції поняті ОСОБА_22 , ОСОБА_23 підтвердили проведення слідчої дії. Додатково вказали, що предметом огляду був автомобіль ВАЗ у кузові світлого кольору, поняті не мали зауважень щодо процедури огляду та змісту протоколу.

Всупереч відповідних доводів апеляційної скарги поняті підтвердили, що брали участь у проведенні огляду автомобіля, ОСОБА_23 категорично заявив, що розписувався у протоколі огляду, ОСОБА_22 не спростовує цього, зазначаючи, що вона не пам`ятає чи розписувалася у протоколі, чи ні.

За наведеного відсутні підстави вважати протокол огляду місця події від 15.10.2016 сфальсифікованим, як того вимагає апелянт.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про те, що протокол огляду місця події від 15.10.2016, а саме будинку ОСОБА_10 , сфальсифікований, адже хоча суд і послався на нього у вироку як на доказ винуватості ОСОБА_7 , він не має доказового значення, оскільки відповідно до змісту протоколу «предметів, слідів та речей, які мають інформативний інтерес», тобто таких, що вказують на існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, не виявлено (т. 2 а.с. 55).

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що в судових засіданнях брали участь прокурори ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які не входять до групи прокурорів. Проте такі доводи не знайшли свого підтвердження.

Так, постановами першого заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури від 10.04.2017 та 18.08.2018 для здійснення процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0005511 призначалися групи прокурорів у складі: ОСОБА_15 , ОСОБА_24 , а також ОСОБА_24 , ОСОБА_25 відповідно (т. 1 а.с. 28, т. 2 а.с. 153). Участь прокурора ОСОБА_16 у судових засіданнях матеріалами кримінального провадження не підтверджується.

Є безпідставним твердження апелянта про порушення його права на захист, яке проявилося у тому, що суд не надав перекладача та переклад матеріалів кримінального провадження на мові, яку він розуміє, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження при їх відкритті та наданні доступу до них у порядку ст. 290 КПК України, а також при врученні копії обвинувального акту та копії реєстру матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 293 КПК України ОСОБА_26 будь-яких зауважень та клопотань не заявляв, в тому числі і щодо не володіння чи не розуміння української мови, якою були складені процесуальні документи.

Як вбачається із журналу судового засідання від 22.05.2017 р., у підготовчому судовому засіданні обвинувачений повідомив про відсутність необхідності залучення перекладача (т. 1, а.с. 70).

У судовому засіданні 26.05.2017 р. обвинувачений після оголошення прокурором обвинувального акту зазначав, що суть пред`явленого обвинувачення йому зрозуміла, вину він не визнає.

Також ОСОБА_7 було забезпечено участь захисника з моменту повідомлення про підозру (т. 1 а.с. 51).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає за доводами апеляційної скарги захисника порушень права обвинуваченого на захист.

Крім того, обвинувачений народився та постійно проживає на території України, є її громадянином, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі на території України, що свідчить про те, що він володіє державною мовою в достатній мірі, щоб ефективно здійснювати свій захист.

За наведеного відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними і не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Стосовно твердження апелянта про порушення його прав на захист внаслідок задоволення його клопотання про відмову від захисника апеляційних суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 з моменту повідомлення про підозру був забезпечений захисником.

Обвинуваченим двічі заявлялися клопотання про відмову від захисника та надання йому іншого безоплатного захисника, які задовольнялися судом (ухвали від 06.02.2018, 13.04.2018).

14.04. 2019 року обвинувачений подав аналогічне клопотання.

У судовому засіданні 17.05.2019 суд, враховуючи наявність ще одного клопотання обвинуваченого про відмову від захисника та здійснення свого захисту самостійно, пересвідчившись, що обвинувачений підтримує останнє клопотання, та надавши ОСОБА_7 можливість конфіденційного спілкування із захисником, задовольнив клопотання обвинуваченого про відмову від захисника.

Обвинувачений не віднесений до осіб, визначених п.п. 1-5 ч. 2 ст. 52 КПК України, у тому числі матеріали справи не містять даних про наявність у нього психічного захворювання або інших відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, також не встановлені інші підстави, передбачені ст. 52 КПК України, за яких участь захисника є обов`язковою.

За наведеного вказані доводи ОСОБА_7 є безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого про те, що його не було допитано, оскільки допит обвинуваченого проведений у судовому засіданні 10.04.2018.

Не вбачає колегія суддів і порушень порядку продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, оскільки питання продовження дії запобіжного заходу вирішувалося судом на підставі відповідних клопотань прокурора, при цьому судом враховувалося те, що раніше встановлені ризики продовжують існувати, а попередні судимості обвинуваченого та відсутність у нього постійного місця проживання обґрунтовано розцінювалося судом як обставини, які вказують на можливість ОСОБА_7 переховуватися від суду.

Призначаючи покарання суд належним чином врахував відомості про особу обвинуваченого, які свідчать про те, що ОСОБА_7 раніше був неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, відбував реальне покарання у вигляді позбавлення волі, однак на шлях виправлення не став, не працевлаштувався та не має постійного місця проживання.

Водночас колегія суддів вважає необґрунтованим врахування судом першої інстанції рецидиву злочину обставиною, що обтяжує покарання.

Згідно з приписами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до ст. 34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Як вбачається з обвинувального акту, така обтяжуюча покарання обставина, як рецидив злочину ОСОБА_7 не висувалася.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що визнання рецидиву злочину обставиною, яка обтяжує покарання, поза межами висунутого обвинувачення, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 214/4920/16-к, провадження № 51-2920км18.

За наведеного, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання як за кожний злочин окремо, так і за сукупністю злочинів.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 4 червня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочині шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4