Постанова
іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ
справа № 759/10412/16-к
провадження № 51-1169 км 19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
засудженого ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та ухвали Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000224, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

Згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року ОСОБА_10 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1

ст. 309 КК на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 286 КК на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та відповідно до ст. 54 КК з позбавленням військового звання «майор», а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та відповідно до

ст. 54 КК з позбавленням військового звання «майор».
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_6 : з ПАТ СК «Галицька» 24 804 грн та 8268 грн у рахунок відшкодування відповідно матеріальної та моральної шкоди і 9555,14 грн у рахунок відшкодування витрат на поховання; з ОСОБА_10 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 1896,28 грн витрат на лікування,

575 грн щомісячно, починаючи з 17 лютого 2016 року і довічно, у рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, та 10 000 грн у рахунок відшкодування судових витрат.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Київський апеляційний суд ухвалою від 6 грудня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишив без змін.
Вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 286 КК, за таких обставин.
Із 29 жовтня 2004 року ОСОБА_10 проходив військову службу в органах Служби безпеки України (далі СБУ); з 21 лютого 2012 року був призначений на посаду провідного спеціаліста сектору захисту інформації Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю СБУ та перебував у військовому званні «майор».
17 лютого 2016 року приблизно о 06:00 ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного та психотропного сп`яніння (амфетамін), керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota RAV4» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись зі швидкістю близько 100 км/год. з увімкненим ближнім світлом фар по проїзній частині у крайній лівій смузі автомобільної дороги вул. Кільцева дорога у м. Києві з боку масиву Борщагівка у напрямку Жулянського шляхопроводу, порушив вимоги статей 14, 15, 16 Закону України «Про дорожній рух», п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, пунктів 12.3, 12.4, 13.1 та п. 1.10 Правил дорожнього руху (далі ПДР) не переконався перед початком перестроювання та зміною напрямку руху керованого ним транспортного засобу, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху, а також у тому, що проїзна частина на траєкторії, якою він мав намір рухатися, вільна від об`єктів на достатній для здійснення маневру відстані. Так, під`їжджаючи до розвороту в районі заїзду на вул. Трублаїні та побачивши на відстані близько 20-30 м автомобіль ВАЗ-2107 (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_11 , який рухався зліва від місця розвороту в напрямку смуги руху ОСОБА_10 зі швидкістю 20-30 км/год., останній з метою запобігання зіткнення із цим автомобілем почав здійснювати маневр, різко крутнув кермо праворуч і змістився з третьої смуги руху у другу. Оскільки автомобіль ВАЗ-2107 під керуванням ОСОБА_11 уже проїхав третю смугу руху та перебував повністю у другій смузі руху на відстані близько 1 м від смуги горизонтальної дорожньої розмітки, що поділяє другу і третю смуги руху, зміщуючись до правого краю проїзної частини, ОСОБА_10 у цій смузі руху в напрямку слідування транспортних засобів на Жулянський міст (напроти ТОВ «Арма Мотор» на вул. Великій Кільцевій, 18 у

м. Києві) допустив зіткнення передньою правою частиною автомобіля

«Toyota RAV4» із задньою правою кутовою частиною автомобіля ВАЗ-2107, унаслідок чого водій цього авто ОСОБА_11 загинув.
Крім того, ОСОБА_10 , усупереч вимогам статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року

№ 551-XIV, Закону України від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», постанови Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770, з метою використання для власного вживання

без мети збуту психотропної речовини незаконно придбав у невстановленої особи

у невстановлений час у невстановленому місці та зберігав в автомобілі психотропну речовину амфетамін масою 0,249г, а також у портсигарі загальною масою 1,1517г, які 17 лютого 2016 під час огляду місця події на вул. Кільцева дорога у м. Києві в автомобілі «Toyota RAV-4» та на зупинці громадського транспорту було виявлено та вилучено.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_10 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на однобічність та неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи й порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що доказами у кримінальному провадженні не доведено винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, оскільки висновки суду ґрунтуються на недостовірних, недопустимих та суперечливих доказах, а саме на показаннях свідка « ОСОБА_12 », даних висновку експертизи від 23 червня 2016 року № 2-06/16.
Вважає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що дорожньо-транспортна подія сталася через порушення потерпілим вимог пунктів 10.3,

10.8 ПДР та вимоги знаку 2.1 «Дати дорогу», не дослідив та не встановив причинного зв`язку між порушеннями правил безпеки дорожнього руху, допущеними обома учасниками події, та суспільно небезпечними наслідками, що настали.
Адвокат також зазначає, що недопустимими доказами обґрунтовано й обвинувачення ОСОБА_10 за ст. 309 КК, зокрема даними протоколу огляду місця події від 17 лютого 2016 року, акта огляду та тимчасового вилучення транспортного засобу від 17 лютого 2016 року, висновку експерта від 14 квітня

2016 року № 472х, який був доказом у іншій справі щодо ОСОБА_13 , засудженого за ч. 1 ст. 309 КК, а показання свідка ОСОБА_14 є неправдивими. Крім того, зазначає про істотні процесуальні порушення під час огляду місця події, в ході якого фактично було проведено обшук, через що протокол огляду місця події від 17 лютого 2016 року є недопустимим доказом, та вказує на порушення порядку відбору біологічних зразків для експертизи.
Вказує на те, що стороні захисту не відкрили та не надали доступу до матеріалів провадження в порядку ч. 9 ст. 290 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК), а клопотання сторони захисту про призначення повторної експертизи та визнання ряду доказів недопустимим безпідставно залишені без задоволення.
Суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, проігнорував клопотання сторони захисту про повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції дослідив їх не повністю та з порушеннями, не дав вичерпних відповідей на доводи в апеляційній скарзі, не вмотивував свого рішення належним чином. ОСОБА_9 зазначає про порушення права ОСОБА_10 на захист цим судом у зв`язку з відсутністю в судовому засіданні представника ПАТ СК «Галицька».
Ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК).
Прокурор у кримінальному провадженні (військової прокуратури Київського гарнізону) подав заперечення на касаційну скаргу захисника.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_10 та його захисник адвокат

ОСОБА_9 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , їх представник адвокат

ОСОБА_8 та прокурор ОСОБА_5 заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника, навели аргументи щодо законності й обґрунтованості судових рішень щодо ОСОБА_10 , просили залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.
Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих злочинів, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Доводи в касаційній скарзі захисника про необґрунтованість засудження ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 286 КК, аналогічні доводам, які він наводив у судах першої та апеляційної інстанцій, були ретельно перевірені цими судами та визнані безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження. З висновками судів нижчих ланок погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки вони є обґрунтованими та належно вмотивованими.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 , а також у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту підтверджується сукупністю доказів, яким суд дав належну оцінку, а саме: показаннями свідка під псевдонімом « ОСОБА_12 », щодо якого застосовано заходи безпеки та який був безпосереднім очевидцем дорожньо-транспортної події

(далі ДТП); показаннями свідків працівників поліції ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; висновком від 17 лютого 2016 року № 000813 щодо результатів огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння; висновком експерта від 14 квітня 2016 року № 472х; висновком експерта

від 19 лютого 2016 року № 470х; висновком судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 23 червня 2016 року № 2-06/16; висновком судово-медичної експертизи від 10 травня 2016 року № 510 щодо виявлених ушкоджень та причин смерті ОСОБА_11 ; протоколом отримання зразків для проведення експертизи від 28 квітня 2016 року; протоколом огляду місця ДТП від 17 лютого

2016 року, а також схемою ДТП щодо місця зіткнення транспортних засобів та локалізації пошкоджень; протоколом огляду місця події від 17 лютого 2016 року; актами огляду та тимчасового вилучення транспортного засобу від 17 лютого 2016 року.
Так, за матеріалами справи у своїх показаннях суду свідок під псевдонімом « ОСОБА_12 », щодо якого застосовано заходи безпеки, який був безпосереднім очевидцем ДТП, повідомив про обставини зіткнення автомобілів, які повністю узгоджуються з обставинами, викладеними в обвинуваченні.
Наведені показання підтвердили свідки працівники поліції ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Свідки пояснили про дорожню обстановку на місці зіткнення автомобілів після їх прибуття, розташування транспортних засобів, обставини складання протоколів огляду місця події, а також про виявлення та вилучення наркотичних засобів в автомобілі, обставини вилучення портсигару з наркотичними засобами, який ОСОБА_10 дістав з кишені та намагався позбутись його, викинувши під лавку на зупинці, а також про наявність у ОСОБА_10 зовнішніх ознак сп`яніння.
З висновку судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи

від 23 червня 2016 року № 2-06/16 вбачається, що водій автомобіля «Toyota RAV-4» ОСОБА_10 , своєчасно виконуючи вимоги п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, пунктів 12.3, 12.4 та 13.1 ПДР, своїми односторонніми діями мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107 шляхом об`їзду та гальмування, однак не здійснив вказаних заходів, що і стало причиною ДТП та її наслідків. Аварійну дорожню ситуацію було створено односторонніми діями ОСОБА_10 , які суперечили вимогам п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, пунктів 12.3, 12.4 та 13.1 ПДР та

п. 1.10 ПДР.
Крім того, суд допитав експерта ОСОБА_19 , який роз`яснив, що при проведенні експертизи йому було надано достатньо даних для її проведення та встановлення місця зіткнення, яке сталося в другій смузі руху у праву частину автомобіля

ВАЗ-2107. Експерт зазначив, що водій автомобіля «Toyota RAV-4» рухався в третій смузі, до моменту контакту водій ВАЗ-2107, виходячи з розвороту, повністю змістився в другу смугу і якщо б водій «Toyota RAV-4» діяв відповідно до п. 12.3 ПДР, то він повинен був би гальмувати без зміщення у інші смуги, оскільки автомобіль ВАЗ-2107 є небезпекою для руху. При збереженні водієм «Toyota RAV-4» своєї третьої смуги, та руху навіть з перевищенням швидкості, зіткнення б не відбулось. Саме зміна смуги руху водієм автомобіля «Toyota RAV-4» стала причиною ДТП, він мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ-2107. Крім того, експерт зазначив, що розраховувати швидкість автомобілів «Toyota RAV-4» і

ВАЗ-2107 не було необхідності, оскільки на результати та висновки експертизи це не впливало. При цьому стороні захисту надавалася можливість ставити експерту запитання, і таким правом захисник скористався.

Суд обґрунтовано не знайшов підстав для призначення повторної експертизи.
Також, суд установив, і це підтверджується висновком щодо результатів огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 17 лютого 2016 року № 000813, що на час зіткнення транспортних засобів ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, внаслідок вживання амфетаміну, що позбавляло його можливості адекватно реагувати на дорожню обстановку та вживати відповідних заходів.
З урахуванням викладеного твердження захисника у скарзі про те, що ДТП та її наслідки перебувають у прямому причинному зв`язку з діями водія автомобіля

ВАЗ-2107 ОСОБА_11 , оскільки начебто саме він порушив вимоги

пунктів 10.3, 10.8 ПДР та вимоги знаку 2.1 «Дати дорогу», позбавлені підстав.
Щодо доводів захисника про недопустимість протоколу огляду місця події
від 17 лютого 2016 року Суд зазначає, що захисник в касаційній скарзі не показав, яким чином згадка у вироку цього протоколу позначилася чи могла позначитися на обґрунтованості висновків суду першої інстанції про винуватість засудженого в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 309 КК. Огляд автомобіля було проведено в присутності понятих за участю його власника ОСОБА_10 , який жодних застережень не вказав.
Крім того, суд, обґрунтовуючи винуватість засудженого за вказаним обвинуваченням, послався і на інші докази. Зокрема, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_10 дістав з кишені портсигар та намагався позбутись його, викинувши під лавку на зупинці. Портсигар було вилучено слідчим безпосередньо біля ОСОБА_10 , що підтверджується і відеозаписом, а інші заборонені речовини в його автомобілі.
Згідно з висновками експерта від 14 квітня 2016 року № 472х та від 19 лютого

2016 року № 470х загальна маса амфетаміну в портсигарі становить 1,1517 г, а загальна маса амфетаміну трьох поліетиленових пакетиків становить 0,249г.

Доводи в касаційній скарзі захисника про визнання висновку експерта

від 14 квітня 2016 року № 472х неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки цей висновок був доказом у іншій справі щодо ОСОБА_13 , який був засуджений за ч.1 ст. 309 КК, ретельно перевірили суди першої та апеляційної інстанцій і обґрунтовано визнали їх безпідставними. З такими висновками погоджується і колегія суддів.
З указаного висновку вбачається, що предметом його дослідження були порошкоподібні речовини, вилучені 17 лютого 2016 року під час оглядів автомобіля «Toyota RAV-4» та зупинки громадського транспорту. В ході досудового розслідування було встановлено, що 5 поліетиленових згортків із амфетаміном загальною масою 0,886 г належали ОСОБА_20 , якого було пізніше засуджено за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року за ч. 1

ст. 309 КК, а решта амфетаміну в портсигарі загальною масою 1,1517 г та у трьох поліетиленових пакетиках загальною масою 0,249 г належала ОСОБА_10 .
Не викликають жодних сумнівів у колегії суддів і показання свідків, оскільки вони за своїм змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_10 в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 286 КК.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, у силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Ретельно були перевірені судами і не знайшли свого підтвердження й доводи захисника про те, що стороні захисту не відкрили та не надали доступ до матеріалів провадження в порядку ч. 9 ст. 290 КПК.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до протоколу про повідомлення підозрюваному про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів від 12 липня 2016 року, підозрюваному

ОСОБА_10 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування і жодних заяв, зауважень, доповнень та клопотань він не заявляв (т. 4, а.к.п. 40-42). Захисник ОСОБА_9 вступив у справу на стадії судового розгляду та мав можливість ознайомитись із матеріалами кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказів, і на спростування цього у скарзі сторони захисту переконливих аргументів не міститься.
Суд дослідив усі надані сторонами провадження докази, наявності будь-яких перешкод у поданні сторонами доказів не встановлено.
З огляду на вказану сукупність доказів колегія суддів має підстави вважати, що місцевий суд установив усі обставини, які в силу ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_10 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 286 КК.
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
Призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Доводи в касаційній скарзі з питань додержання під час судового провадження норм процесуального права, доведеності винуватості ОСОБА_10 та законності його засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, котра керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 та незаконному придбанні й зберіганні психотропної речовини без мети збуту, також перевірялись апеляційним судом, який залишив вирок у цій частині без змін, а заявлені апеляційні вимоги без задоволення, належним чином умотивувавши своє рішення.
Усупереч доводам сторони захисту при здійсненні кримінального провадження місцевий та апеляційний суди не порушили загальних засад, закріплених у ст. 7 КПК, а з огляду на положення ст. 404 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати всі зібрані у справі докази.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Крім того, як убачається з аудіозапису судового засідання та журналу судового засідання, 14 листопада 2018 року в суді апеляційної інстанції суд з`ясував думку всіх учасників процесу про повторне дослідження доказів та відклав розгляд провадження. 6 грудня 2018 року суд продовжив розгляд і, уточнивши, які саме докази сторона захисту бажає дослідити повторно, відмовив у задоволенні клопотання захисника, оскільки не вбачав підстав для повторного дослідження матеріалів провадження (т. 5, а.к.п. 72, 73, 79 83, аудіозапис судових засідань від 14 листопада та 6 грудня 2018 року).
Неспроможними є твердження захисника і про порушення апеляційним судом права ОСОБА_10 на захист у зв`язку з відсутністю в судовому засіданні представника ПАТ СК «Галицька».
Зазначеному товариству було належним чином повідомлено про розгляд справи.

22 жовтня 2018 року до суду надійшла заява про слухання справи без участі представника цивільного відповідача ПАТ СК «Галицька» (т. 5, а.к.п. 55). Жодних клопотань щодо цього сторони провадження в судовому засіданні не заявляли.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Натомість доводи скаржника про протилежне є неспроможними.
У поданій касаційній скарзі не міститься таких обґрунтувань, які би ставили під сумнів законність прийнятих по суті судових рішень щодо ОСОБА_10 .
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою безумовне скасування оспорюваних вироку та ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
З урахуванням викладеного подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3