У Х В А Л А

Справа № 346/819/19

20 вересня 2019 року смт.Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 з участю прокурора ОСОБА_2 , захисників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , секретаря судового засідання ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000560 стосовно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Чернігова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України;

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 за результатами проведеного досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.
В ході розгляду кримінального провадження у судовому засіданні, на стадії дослідження судом письмових доказів, обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_3 підтримали подані ними письмові клопотання про визнання очевидно не допустимими доказами окремих письмових матеріалів досудового розслідування, які надав суду на дослідження прокурор.
Зокрема вважають такими: протокол затримання підозрюваного ОСОБА_5 у порядку ст.208 КПК від 03.08.2018 року із додатком відеозаписом затримання, а також усі похідні від цієї слідчої дії письмові докази протокол огляду грошових купюр та телефону від 04.08.2018 року; протокол огляду грошових купюр від 20.08.2018 року з додатками; висновок судово-технічної експертизи №283/1 від 05.10.2018р.
Заявлені клопотання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 мотивували тим, що у судовому засіданні 29.07.2019 року стороною обвинувачення на обґрунтування вини ОСОБА_5 подано згадані письмові докази, дослідження яких дає підстави відповідно до ч.2 ст.89 КПК за критерієм очевидної недопустимості відмовити у їх прийняті судом, припинити їх дослідження та не використовувати при прийнятті процесуальних рішень у кримінальному провадженні.
Обставинами, що вказують на очевидну недопустимість згаданих доказів, з позиції сторони захисту, є порушення слідчим права ОСОБА_5 на захист, що проявилось у не повідомленні під час затримання у вчиненні якого злочину він затриманий та підозрюється, відсутності негайного роз`яснення його прав, невиконанні вимоги ч.8 ст.42 КПК України щодо вручення йому пам`ятки про його процесуальні права, а згодом недопущенні до нього адвоката ОСОБА_3 , правовою допомогою якого він забажав скористатись, а також незабезпечення правовою допомогою за рахунок держави негайно на стадії затримання і на стадії проведення першої за затриманням слідчої дії - освідування, хоч про це було заявлено клопотання і слідчий мала припинити слідчі дії до прибуття захисника.
При цьому захисник та обвинувачений послались на практику ЄСПЛ щодо застосування доктрини «плодів отруйного дерева», якою визнається неможливість використання у процесі доказування як доказів фактичних даних, отриманих у незаконний чи неналежний спосіб.
Захисник ОСОБА_4 заявлене клопотання підтримав.
Прокурор ОСОБА_2 заперечив проти задоволення поданих клопотань. Вказав, що наданий ним, як представником сторони обвинувачення у судовому засіданні 29.07.2019 року протокол затримання особи та додаток до нього - відеозапис цієї слідчої дії, уже досліджений судом і питання про його прийняття судом вирішене. Посилання на порушення права ОСОБА_5 на захист вважає не обґрунтованим, оскільки право на захист підозрюваному було роз`яснено на місці затримання, ОСОБА_5 погодився на залучення захисника з центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, прибуття такого захисника до відділу поліції, де оформлявся протокол затримання було забезпечено. Постанову про проведення освідування та протокол освідування, як окремий процесуальний документ він суду як доказ не подавав.
Заслухавши з приводу заявленого клопотання позицію сторін кримінального провадження, дослідивши подані матеріали, до яких апелюють сторони, суд прийшов до висновку, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. (ст.86 КПК України).
Згідно з ч.1, 2 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Таким чином законодавець у ст. 89 КПК виокремлює два можливі порядки визнання доказів недопустимими за ознакою очевидності та неочевидності. При цьому загальні критерії за якими докази можуть бути визнані недопустимими, наведені у ст.87 КПК і фактично зводяться до констатації порушення загальних засад кримінального провадження, визначених у ч.1 ст. 17 КПК. Поняття очевидної недопустимості в законі не наведено і встановлення очевидної недопустимості певного доказу на стадії судового розгляду віднесено до дискреційних повноважень суду.

Суд не погоджується з доводами сторони захисту, що питання визнання недопустимим як доказу протоколу затримання особи від 03.08.2018 року із додатком відеозаписом затримання, а також похідних від цієї слідчої дії письмових доказів протоколів огляду грошових купюр, телефону; висновку судово-технічної експертизи №283/1 від 05.10.2018р., може бути вирішено на даній стадії за критерієм очевидності порушення права обвинуваченого на захист без дослідження інших обставин справи у їх сукупності.
При цьому суд звертає увагу на те, що затримання уповноваженою службовою особою особи, підозрюваної у вчиненні злочину є не слідчою, а процесуальною дією заходом забезпечення кримінального провадження, що допускається за визначених у ч.1 ст.208 КПК умов, наявність яких може бути перевірена лише шляхом дослідження судом доказів у кримінальному провадженні.
Як встановлено судом, затримання ОСОБА_5 стало наслідком проведення негласних слідчих та розшукових дій, матеріали яких суду ще не подані та не досліджені.
Статтею 208 КПК України участь захисника у затриманні особи не регламентована.

Проведення інших слідчих дій з підозрюваним, за його клопотанням має бути забезпечено з участю захисника, відповідно до п.3 ч.3 ст.42 КПК України.

Згідно ч.3 ст.208 КПК України при затриманні уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч.7 ст.223 і ст. 236 цього Кодексу. Однак такі дії слідчим не вчинялись.

За матеріалами відеофіксації видно, що о 10 год.22 хв. (00:08:20) на місці затримання ОСОБА_5 дійсно була розпочата та проведена така слідча дія як освідування. Однак протокол освідування за правилами ст. 241 КПК не складався і прокурор заявив, що посилатись на результати цієї слідчої дії як на доказ наміру не має.

Крім того, з матеріалів відеофіксації видно, що ОСОБА_7 з приводу проведення освідування висловлював ряд своїх зауважень щодо процедури його проведення, однак стосовно відсутності захисника ніяких заяв не робив.

Як видно з протоколу затримання, який оформлявся у приміщенні Коломийського міжрайонного відділу поліції, куди ОСОБА_5 , був доставлений після затримання, на час його складання та підписання правову допомогу підозрюваному здійснював захисник ОСОБА_8 .

Питання законності затримання на стадії досудового розслідування також було предметом перевірки слідчого судді, до якого ОСОБА_5 був доставлений після затримання і яким вирішувалось питання про обрання запобіжного заходу.

Посилання сторони захисту на порушення права на захист через ту обставину, що до підозрюваного після затримання не було допущено захисника ОСОБА_3 негайно після її прибуття, не може бути оцінено на цьому етапі, оскільки сторона захисту ще на підготовчому засіданні заявила, що вказані обставини має намір доводити шляхом допиту в судовому засіданні заявлених ними свідків. Однак допит свідків у справі ще не проведено.
Таким чином, висновок про допустимість доказів, щодо яких подано клопотання, слід вирішити після дослідження їх у сукупності з іншими, з використанням усіх можливих процесуальних заходів. Неможливо надати правову оцінку процесуальним та слідчим діям, без їх дослідження.
Очевидної недопустимості доказів, на даній стадії судового провадження, без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає. Постановлення ухвали без дослідження та надання оцінки доказів, у їх сукупності буде суперечити загальним засадам кримінального судочинства.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про передчасність вирішення питання недопустимості наведених стороною захисту доказів, та відмову у зв`язку з цим у задоволенні клопотань захисту.
На підставі викладеного, керуючись ст. 350 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_3 про визнання очевидно недопустимими доказами протоколу затримання підозрюваного ОСОБА_5 та похідних від нього матеріалів досудового розслідування.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає, заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1