Справа №577/4879/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/78/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/4879/17 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 травня 2018 року, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований по АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винним за ч.1 ст.121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 (із змінами та доповненнями) просить скасувати вирок суду у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд не дав належної оцінки показанням обвинуваченого, потерпілого та свідків, не вмотивував належним чином висновок щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого, а також не спростував позицію щодо завдання тілесних ушкоджень внаслідок захисту, обмежившись лише аналізом складу злочинів, передбачених ст.ст.121 і 124 КК;

- обвинувачений ОСОБА_11 (із доповненнями) просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та перекваліфікувати його дії на ст.124 КК, оскільки він діяв у стані необхідної оборони, не був ініціатором конфлікту та захищався від нападаючих, що підтверджується показаннями свідків. Крім того, просить призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21.05.2018 ОСОБА_12 визнаний винним за ч.1 ст.121 КК і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Стягнуто на користь фінансового управління Конотопської міської ради Сумської області 2590,46 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого.

Відповідно до вироку суду, 30.09.2017 близько 22 год. 00 хв. ОСОБА_12 знаходився біля сміттєвих баків поблизу ринку «Олександрівський» з боку вул. Ярмаркової в м. Конотопі, коли до нього підійшли ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 і запитали, що він шукає у смітнику. У відповідь ОСОБА_12 вилаявся на їхню адресу нецензурною лайкою та став йти в напрямку вул. Олександрівської. ОСОБА_13 , будучи обуреним та маючи намір з`ясувати причину такої поведінки ОСОБА_12 , пішов слідом за ним та наздогнав його неподалік від входу до ринку. Побачивши поряд із собою ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , утримуючи у правій руці кухонний ніж, безпричинно, умисно наніс останньому один удар лезом ножа у ліву частину грудної клітки, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого і просив скасувати вирок суду, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала змінену та доповнену апеляційну скаргу прокурора, просила скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також частково підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 і п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішення, містять істотні суперечності (п.п.1-4 ст.411 КПК). Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_12 за вироком суду визнаний винуватим у тому, що знаходячись 30.09.2017 по вул. Олександрівській в м. Конотопі та утримуючи у правій руці кухонний ніж, безпричинно, умисно наніс ОСОБА_13 один удар лезом ножа у ліву частину грудної клітки, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Будучи допитаним в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК, не визнав та пояснив, що 30.09.2017 близько 23 год. 00 хв. він знаходився по вул. Ярмарковій в м. Конотопі та збирав пляшки у сміттєвих баках, розрізаючи при цьому мішки кухонним ножем, який він завжди носить при собі для таких потреб. В цей час повз нього проходили троє осіб, які почали до нього словесно чіплятися, а потім підійшли та почали наносити йому удари по обличчю. З метою уникнути подальшого побиття він почав тікати, однак один із нападників погнався за ним, а коли наздогнав знову почав бити його. Будучи наляканим та переживаючи за своє життя, він інстинктивно завдав нападаючому удар ножом, після чого втік. Коли повернувся на місце події, то там вже нікого не було. При цьому, наполягав на тому, що він перебував у стані необхідної оборони та завдав ОСОБА_13 тілесне ушкодження виключно внаслідок захисту від протиправних дій останнього.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією захисту, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_12 не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке б створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю чи життю, внаслідок чого визнав доведеною вину ОСОБА_12 в інкримінованому йому злочині на підставі показань потерпілого, свідків та інших наданих стороною обвинувачення доказів, а саме: протоколів прийняття заяви про вчинення злочину, огляду місця події, проведення слідчого експерименту, а також висновків судово-медичних експертиз, додаткових судово-медичних експертиз і судово-психіатричної експертизи.

Однак, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, належним чином не вмотивовані, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, суд першої інстанції жодним чином не врахував та не проаналізував фактичні обставини кримінального провадження, які передували нанесенню ОСОБА_12 ножом тілесного ушкодження потерпілому, хоча вони мають суттєве значення для прийняття законного, обгрунтованого, вмотивованого та правильного з точку зору кримінального закону рішення у даному кримінальному провадженні (ст.ст.11 і 36 КК).

Зокрема, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий ОСОБА_13 разом з двома іншими особами, які кількісно переважали обвинуваченого, вели себе з самого початку подій агресивно та цілеспрямовано по відношенню до ОСОБА_12 , який нікого не чіпав. При цьому, саме потерпілий та його товариші почали першими дії стосовно обвинуваченого, які відповідно по показань останнього виразилися у нанесенні йому ударів, внаслідок чого він отримав легкі тілесні ушкодження, що за певних обставин у відповідності до приписів ст.11 КК може кваліфікуватися як суспільно небезпечне винне діяння, передбачене цим Кодексом.

Крім того, суд першої інстанції не надав ніякої правової оцінки й тому, що обвинувачений намагався уникнути побиття та нівелювати конфлікт шляхом втечі від нападників, тобто вжив заходів, які він вважав за тих умов та особливостей свого сприйняття дієвими для відвернення посягання. Однак вказані дії не зупинили ОСОБА_13 і, він з метою з`ясування виниклих між ними стосунків (фактично продовження конфлікту) погнався за обвинуваченим, а наздогнавши знов продовжив наносити йому удари. Лише після цього обвинувачений наніс удар ножем потерпілому.

Допитані в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 , а також свідки ОСОБА_15 і ОСОБА_14 підтвердили частково зазначені вище обставини та пояснили, що вони втрьох дійсно першими почали чіплятися до обвинуваченого, але коли той почав втікати, то ОСОБА_13 побіг за ним з метою з`ясування відносини, а наздогнавши завдав йому декілька ударів кулаком руки в обличчя, після чого ОСОБА_12 наніс йому один удар ножом у груди.

Таким чином, в ході судового розгляду у суді першої інстанції було встановлено, що перед тим, як нанести удар ножом, обвинувачений ОСОБА_12 піддався спочатку словесним нападкам, а потім і побиттю з боку потерпілого, як мінімум, а тому висновки суду, що ОСОБА_12 не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_13 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому, суд першої інстанції також не врахував належним чином фактичні дані, що містяться в інших доказах, які в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження теж мають важливе значення.

Зокрема, у відповідності до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 514 від 22.11.2017 на час обстеження у ОСОБА_12 мали місце синець в лівій виличній ділянці, крововилив в склеру лівого ока, які могли утворитися від дії кулаків рук, та синець по зовнішній поверхні в середній третині правого плеча, а з висновку судово-психіатричної експертизи № 819 від 06.11.2017 вбачається, що ОСОБА_12 в момент інкримінованого йому злочину, крім іншого, знаходився в стані емоційної напруги (страху).

Суд першої інстанції не вмотивував належним чином, як того вимагає кримінальний процесуальний закон, чому зі сторони ОСОБА_13 (як разом з іншими особами, так і в момент отримання ножового поранення) у відношенні ОСОБА_16 не було суспільно небезпечного посягання, а обвинувачений, відповідно, не перебував у стані необхідної оборони, який автоматично виникає через неправомірні дії іншої особи, обмежившись в цій частині лише аналізом складу злочинів, передбачених ст.ст.121 і 124 КК, та викладенням у вироку роз`яснень Верховного Суду України щодо необхідної сторони.

Відповідно до вимог ч.1 ст.36 КК, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, необхідно здійснювати порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Вказані вимоги кримінального закону та фактичні обставини кримінального провадження мають суттєве значення для прийняття законного, обгрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Крім того, за наявності суперечливих доказів щодо завдання обвинуваченому ударів групою осіб біля сміттєвих баків, суд першої інстанції не зазначив, чому взяв до уваги виключно показання потерпілого та свідків, і відкинув в цій частині показання обвинуваченого.

Фактично суд першої інстанції обмежився перерахунком у вироку досліджених доказів та не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, хоча право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України (ст.ст.7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Таким чином, наявна невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, в даному випадку, потягла за собою істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначені вище обставини, на переконання колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. При цьому, суд першої інстанції у разі визнання особи винуватою повинен чітко і зрозуміло зазначити у своєму рішенні докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших окремих доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст.404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційних скаргах порушення КПК, дослідивши наявні у кримінальному провадженні докази, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необгрунтованими і доводи апеляційної скарги обвинуваченого про перекваліфікацію його дій на ст.124 КК, які також задоволенню не підлягають.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги обвинуваченого, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені ним питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 травня 2018 року відносно ОСОБА_17 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .,