Ухвала

Іменем України

02 вересня 2019 м. Київ
Справа № 278/1942/15-к
Провадження № 51-3953 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2018 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5
встановив:
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України(далі КК України) та виправдано його у зв`язку із недоведеністю вчинення ним цього злочину.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 30 травня 2019 року вирок першої інстанції залишено без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 щодо скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій допущена неповнота судового розгляду, неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, надана неправильна оцінка доказам, які, на думку прокурора є допустимими.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексуУкраїни (далі КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно із ч. 3 ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Цих вимог закону суд дотримався.
Суд апеляційної інстанції установив, що, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового слідства докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Відповідно до змісту вироку в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 , яке визнано судом недоведеним, а також підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Рішення суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_5 ґрунтується, зокрема, на тому, що досліджені судом докази не доводять поза розумним сумнівом винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому діянні, а тому у суду є розумний сумнів, щодо вчинення ним розбою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
У свою чергу, згідно із ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, та оцінюючи кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, що свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення, з чим погодився й суд апеляційної інстанції та погоджується і колегія суддів.
Що стосується згаданих прокурором порушень кримінального процесуального закону, то Суд зазначає, що відповідно до статей 412, 438 КПК України підставою для скасування судового рішення можуть бути лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Переглядаючи рішення першої інстанції, апеляційний суд у своїй ухвалі навів вичерпні мотиви, з яких він відхилив доводи скарги прокурора про порушення КПК України, як безпідставність визнання судом недопустимими таких доказів, як протоколи допиту свідків ОСОБА_6 від 19 квітня 2013 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 20 квітня 2013 року та про допущення судом таким чином істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

При цьому суд зазначив про те, що позбавлений можливості визнати вказані протоколи допитів свідків допустимими доказами, тим більш, що як ОСОБА_5 , так і потерпілий ОСОБА_9 категорично заперечували проти тих даних, які зазначалися в указаних протоколах свідками, а усунути такі суперечності в ході судового розгляду у зв`язку зі смертю свідків не представляється за можливе.
Зважаючи на це, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку що вказане не є істотним порушеннямвимог криминального процессуального закону, тому не може бути підставою для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що суди правильно дійшли висновку про недопустимість зазначених доказів, проаналізувавши практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), в тому числі і рішення, на які посилався прокурор в обґрунтування своєї позиції про допустимість цих доказів, та цілком обґрунтовано було здійснено посилання на відповідні рішення у справах «Костовський проти Нідерландів», «Дельта проти Франції» «Боєць проти України» на підтвердження необхідності дотримання в таких випадках права обвинуваченого на справедливий суд, передбачене ст. 6 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», та про недоречність посилання прокурора на рішення ЄСПЛ у справах «Лука проти Італії», «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» та «Хорнкастл та інші проти Сполученого Королівства» у зв`язку із нетотожністю обставин, наведених в даних справах з обставинами даного кримінального провадження.
Судами першої та апеляційної інстанцій ретельно проаналізовані докази сторони обвинувачення та взято до уваги, що виправданий ніколи не визнавав свою участь у вчинені інкримінованого йому злочину, при цьому, потерпілий в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та визнання ОСОБА_5 винним у вчиненні щодо нього розбійного нападу.
Також допитані у справі свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не були очевидцями нападу ОСОБА_5 на потерпілого ОСОБА_9 , а досліджені докази, надані сторонами кримінального провадження, а саме: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 квітня 2013 року від потерпілого ОСОБА_9 ; рапорт інспектора СОГП Житомирського ВП ОСОБА_12 про виявлення кримінального правопорушення; висновки експерта № 828 від 19 квітня 2013 року та № 3297 від 13 листопада 2013 року; протокол проведення слідчого експерименту від 03 жовтня 2013 року з фототаблицями; квітанція та видаткова накладна від 05 листопада 2012 року, які підтверджують купівлю потерпілим мобільного телефону марки «Самсунг Гелексі С 7500 АСЕ Плюс»; протокол огляду місця події від 22 квітня 2013 року та протокол огляду предметів від 14травня 2013 року; лист Обласного наркологічного диспансеру від 17травня 2013 року № 936 про перебування ОСОБА_5 у цьому диспансері на обліку з 07серпня 2012року із діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Вживання із шкідливими наслідками»; лист Житомирського ВРЕР УДАІ УМВС України в Житомирській області від 07 травня 2013 року № СВ-16/2 про відсутність у ОСОБА_5 зареєстрованих транспортних засобів; копія паспорта та судових рішень щодо нього; довідка про судимість виправданого; лист Обласного протитуберкульозного диспансеру від 11 грудня 2013року № 3047 про перебування ОСОБА_5 у цьому диспансері на лікуванні, не підтверджують його участь у злочині. Будь-яких беззаперечних доказів стосовно участі ОСОБА_5 у розбійному нападі на потерпілого, сторона обвинувачення, як в суді першої так і другої інстанцій, не надала.
Отже, суд апеляційної інстанції дав обґрунтовані відповіді на всі аргументи в апеляційній скарзі прокурора, які майже повністю повторюються в його касаційній скарзі.
Касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.Ухвала апеляційного суду є обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2018 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3