Ухвала
Іменем України
7 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 234/619/18

провадження № 51-4857 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року,
встановив:
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року поновлено засудженому ОСОБА_4 строк на звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами, заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, залишено без задоволення.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року залишено без задоволення, а рішення місцевого суду без зміни.
Як убачається зі змісту судових рішень ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 31 серпня 2018 року відновлено матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , а саме вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 80, пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 Кримінального кодексу
України (далі КК), ухвалою Верховного Суду України від 12 лютого 1998 року вирок судової колегії в кримінальних справах Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року щодо ОСОБА_4 в частині засудження за частиною 2 статті 80 КК скасовано на підставі пункту 2 статті 6 КПК (в редакції 1960 року), справа в цій частині закрита. ОСОБА_4 визнано вважати засудженим за пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 КК до смертної кари з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Донецького обласного суду від 23 червня 2000 року вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року змінено в частині призначеного покарання та ОСОБА_4 за пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 КК призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з судовими рішеннями постановленими відносно нього та просить змінити ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року, скасувати в порядку частини 1 статті 467 КПК ухвалу Донецького обласного суду від 23 червня 2000 року, скасувати ухвалу Верховного Суду України від 12 лютого 1998 року та змінити вирок Донецького обласного суду від 25 вересня 1997 року, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та звільнити його з-під варти.
Зокрема засуджений вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушення судами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також зазначає, що порушено його право на доступ до правосуддя та право на захист.
Відповідно до вимог частини 2 статті 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у касаційній скарзі, окрім іншого, наводяться обґрунтування вимог щодо незаконності чи необґрунтованості судового рішення з урахуванням підстав для його скасування або зміни судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК України, а також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції.
Однак, вказаних вимог кримінального процесуального закону засуджений не дотримався.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений не погоджується з рішеннями постановленими відносно нього у кримінальній справі по його обвинуваченню та вказує на незаконність ухвали апеляційного суду, якою залишено без зміни ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 6 лютого 2019 року про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
При цьому засуджений посилаючись на Конституцію України, рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року у справі №1-33/99, Закон України №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, вказує на незаконне відбування покарання у вигляді смертної кари у період з

29 грудня 1999 року по 4 квітня 2000 року, яке було визнано неконституційним та зазначає, що йому за злочин, передбачений пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 КК повинно бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Таку позицію засуджений мотивує порушенням статей 1, 3, 6, 7, 13 Конвенції про захист прав людей і основоположних свобод, однак обґрунтовує незаконність призначеного покарання лише змістом норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо незаконності відбування покарання, доступу до правосуддя та неправомірним засудженням його до довічного позбавлення волі, без врахування предмета оскарження, яким є рішення апеляційного суду щодо залишення без зміни ухвали місцевого суду про залишення без задоволення заяви засудженого про перегляд рішення за виключними обставинами.
Також засуджений вказуючи на своє тривале незаконне ув`язнення, посилається, окрім іншого, ще й на загальновизначені норми, якими засуджений обґрунтовує незаконність та необґрунтованість постановлених відносно нього судових рішень, однак не зазначає їх та не вказує, які конкретні помилки допустив суд під час розгляду заяви про виключні обставини
Тобто, засуджений не звернув уваги, що суд касаційної інстанції не переглядає та не встановлює і не визнає доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права.
Крім того обґрунтовуючи свою позицію, засуджений, як у мотивувальній частині касаційної скарги так і в її прохальній частині вказує, що судові рішення в порядку пункту 1 частини 3 статті 459, частини 1 статті 467 КПК підлягають зміні та скасуванню з призначенням йому покарання за злочини передбачені пунктами «а», «з» частини 2 статті 93 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Однак така неузгодженість позиції позбавляє суд касаційної інстанції належним чином переглянути такі рішення у межах їх повноважень за наслідками розгляду касаційної скарги.
Між тим, слід зазначити, що рішення місцевого суду та постановлене за результатами такого розгляду рішення апеляційного суду розглядалось в порядку перегляду судового рішення за виключними обставинами, які передбачені статтею 459 КПК та переглядаються Верховним Судом з урахуванням повноважень визначених у статті 467 КПК.
До того ж, у відповідності до статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, окрім іншого є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які визначені у статті 412 КПК,
однак засуджений вказуючи на істотні порушення не зазначає їх з урахуванням зазначеної норми статті КПК.
При цьому засуджений у касаційній скарзі має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на його думку, допущені судом апеляційної інстанції при його постановленні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції.
Таким чином, недодержання засудженим вимог, передбачених статтею 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.
На підставі викладеного та керуючись КПК України, частиною 1 статті 429 КПК України, Суд
постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 9 липня 2019 року залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3