Ухвала

іменем України
18 червня 2019 року

м. Київ
справа № 128/3148/16-к

провадження № 51-2953 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вінницький районний суд Вінницької області вироком від 22 грудня 2017 року визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цим вироком ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання на підставі

ст. 2 Закону України від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII «Про амністію у 2016 році» (далі Закону № 1810-VIII).

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 28 112,34 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 300 000 грн моральної шкоди і 7 200 грн витрат на послуги адвоката.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 02 травня 2019 року згаданий вирок змінив, виключив з його мотивувальної частини прізвища та ініціали осіб, а також вказав: « ОСОБА_5 28 вересня 2015 року близько 22:00, знаходячись з особами, щодо яких матеріали виділено в окреме провадження». У решті вирок залишено без змін.
Як установив Cуд, ОСОБА_5 28 вересня 2015 року близько 22:00, перебуваючи з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, неподалік будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, на підставі раптово виниклих неприязних відносин під час розмови із ОСОБА_4 , завдав йому руками та ногами ударів у різні частини тіла, внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. На думку потерпілого, суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 2 Закону № 1810-VIII, не дослідив оригіналів документів, на підставі яких прийняв рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання. Також указує, що в діях ОСОБА_5 є склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК, оскільки злочин було вчинено групою осіб. Крім того, вважає, що призначене засудженому покарання є м`яким, а розмір стягнутої на його користь моральної шкоди не відповідає розумності та справедливості. Апеляційний суд, як вважає потерпілий, всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПК) належним чином свою ухвалу не мотивував.

Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Доводи потерпілого про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необґрунтоване звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, на думку Суду, є безпідставними та були предметом перевірки судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу Суд не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
У касаційній скарзі, за її змістом, потерпілий по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу закону (статті 433, 438 КПК) до повноважень Суду не віднесено.

Виходячи з вимог ст. 337 КПКсудовий розгляд проводитися лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, за результатами дослідження доказів під час судового розгляду може змінитися, але суд за власною ініціативою не уповноважений вчинити таку процесуальну дію, якщо цим погіршується становище особи.

Як убачається з копії вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину було зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з указаним рішенням суд дійшов висновку про винуватість засудженого

у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти здоров`я особи на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні засудженого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також на підставі досліджених інших письмових доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Дослідивши й перевіривши показання учасників кримінального провадження, наявні у справі документи, місцевий суд умотивовано визнав, що вони в силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку.
Сукупність зібраних у справі доказів дало суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_5 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження і кваліфікувати його дії за ч. 1 ст. 121 КК.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 337 КПК щодо судового розгляду в межах висунутого слідчими органами ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК, яке прокурор відповідно до статей 338, 339 КПК у ході судового розгляду не змінював та додаткового обвинувачення не висував.

Оскільки приписи ст. 337 КПКє імперативними, суд не мав правових підстав для кваліфікації діяння ОСОБА_5 за нормою КК, яка передбачає кримінальну відповідальність за більш тяжкий злочин, а доводи в касаційній скарзі про протилежне не ґрунтуються на законі.
Згідно з вироком, при виборі засудженому заходу примусу місцевий суд дотримався статей 50, 65 КК. Зокрема, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину суд урахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винного, котрий визнав вину, раніше не судимий, посередньо характеризується, обставину, що пом`якшує покарання, часткове відшкодування шкоди, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Узявши все це до уваги, суд призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією частини статті, за якою його визнано винуватим. Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.
Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Не ґрунтуються за вимогах закону і доводи потерпілого про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 2 Закону № 1810-VIII.

Згідно з положеннями ст. 2 згаданого Закону звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами 2-4 ст. 408, ст. 410, частинами 2-4

ст. 411 КК, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у ч. 4 ст. 86 КК, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» (далі Закон № 1246-VII) та ст. 9 Закону № 1810-VIII).
Вчинений ОСОБА_5 злочин не є особливо тяжким, не відноситься до військових або корупційних злочинів.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, ОСОБА_5 згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 є учасником бойових дій, брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Доводи потерпілого ОСОБА_4 щодо порушення, на його думку, стороною захисту вимог ст. 290 КПК, які полягали у невідкритті йому клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування положень Закону України № 1810-VIII є безпідставними. За змістом ст. 290 КПК України відкриттю підлягають матеріали, які можуть бути використані як докази для доведення вини/невинуватості обвинуваченого, меншого ступеня винуватості, або сприяти пом`якшенню покарання. Водночас, клопотання обвинуваченого та додані матеріали не стосуються обсягу обвинувачення, а лише констатують факт можливості застосування до обвинуваченого амністії, тобто звільнення від покарання. А тому, відсутнє порушення вимог ст. 290 КПК України.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, обвинувачений надав суду клопотання про застосування щодо нього амністії із підтверджуючими документами під час судового розгляду. Суд, керуючись положенням ст. 3 Закону № 1246-VII та ст. 10 Закону № 1810-VIII, якими закріплено обов`язок суду щодо застосування амністії, розглянув таке клопотання та, встановивши наявність підстав для його задоволення, ухвалив обвинувальний вирок із звільненням обвинуваченого від відбування покарання.
Усупереч доводам, викладеним у скарзі, заявлений потерпілим цивільний позов суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК із урахуванням положень статей 22, 23, 1167 Цивільного кодексу України. Відповідно до законодавчих приписів суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди 300 000 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 . При цьому суд узяв до уваги характер та ступінь тяжкості завданих потерпілому тілесних ушкоджень, обсяг страждань, яких він зазнав через фізичний біль, переживання, тривале лікування.
Крім того, доводи потерпілого ОСОБА_4 про вчинення ОСОБА_5 більш тяжкого злочину (ч. 2 ст. 121 КК),м`якість обраного йому заходу примусу та безпідставне звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону

№ 1810-VIII, неправильне вирішення цивільного позову місцевим судомбули предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув і з посиланням на матеріали кримінального провадження, зазначивши відповідні правові підстави, умотивовано залишив без задоволення апеляційну скаргу потерпілого.
Всупереч твердженням у касаційній скарзі ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає положенням статей 370, 419 КПК.

У касаційній скарзі потерпілого ОСОБА_4 не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права при здійсненні судового й апеляційного провадження, а тому і не має необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3