Справа №463/3100/16-к
Провадження №1-кп/463/33/19
В И Р О К
іменем України

30 серпня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представник потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000129 від 14 січня 2015 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, пенсіонера, раніше не судимого, та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

у вчиненні злочину передбаченого ст.128 КК України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 23.10.2014 приблизно о 13:00 год, перебуваючи в подвір`ї свого будинку за адресою: АДРЕСА_2 , виконуючи монтажні роботи по встановленню теплиці, взяв у підсобники на допомогу ОСОБА_6 . Під час виконання цих робіт ОСОБА_4 , не передбачаючи можливості настання тяжких наслідків при використанні електроінструменту, а саме: кутової шліфувальної машинки, намагався розрізати нею віконну раму, однак з невідомих причин ОСОБА_4 з увімкненою вищевказаною шліфувальною машинкою у руках повело в сторону, де на той час стояв ОСОБА_6 . В результаті чого ОСОБА_4 з необережності наніс потерпілому ОСОБА_6 травму лівої руки - неповну ампутацію лівого передпліччя на рівні середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті, котра заподіяна ріжучим знаряддям, що супроводжувалось тяжким травматичним шоком та було небезпечним для життя на момент заподіяння і відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. На думку обвинувачення описаними діями ОСОБА_4 вчинив злочин передбачений ст. 128 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України заперечив повністю. Пояснив, що 23.10.2014 за місцем свого проживання, робив парник із старих віконних рам, в цей час до нього прийшов потерпілий ОСОБА_6 , із проханням позичити зварювальний апарат та запропонував йому допомогти, на що він погодився та надав йому куртку, як спецодяг. В момент коли він за допомогою «Болгарки» розрізав дерев`яну раму, яка лежала на землі, а він однією ногою її притримував, потерпілий сидів навпроти нього на маленькому кріслі, на відстані приблизно 60 см, йому не допомагав, до рами не торкався. Продовжуючи розрізати раму, несподівано почув крик потерпілого, який одразу вибіг з подвір`я. Ні моменту порізу, ні крові він не бачив. Інструмент в момент використання знаходився перпендикулярно рамі, від неї не відривався, в сторону його не вело, яким саме чином було завдано пошкодження потерпілому не помітив. Після цього на автомобіля поїхав у напрямку лікарні у м. Винниках на вул. Галицька, однак там потерпілого не виявилось, такий прибіг через декілька хвилин. На місці він придбав вказані хірургом медикаменти на суму 500-700 грн., після надання першої допомоги потерпілому, на швидкій медичній допомозі ОСОБА_8 перевезли у Госпіталь інвалідів і ветеранів війни у м. Винниках, а через кілька днів його перевезли у 8-му лікарню у м. Львів. Зазначив, що декілька разів придбавав медикаменти для потерпілого на суму приблизно 1500 грн.

Додатково пояснив, що він особисто потерпілого йому допомогти не просив, ОСОБА_6 сидів на впороти нього та розмовляв, нічого не допомагав. Інструмент в момент крику потерпілого знаходився у попередньому положенні, тобто він продовжував різати раму. Інструмент від рами не відривав, жодних проблем у його роботі не було, припускає, що потерпілий можливо підсунув руку до інструменту випадково. Зупинив роботу інструмента коли почув крик потерпілого. Вперше дізнався про поранення руки потерпілого лише в лікарні.

Цивільний позов заперечує повністю оскільки його вини у завданому потерпілому поранені немає.

Потерпілий в судовому засідання пояснив, що жодних конфліктів між ним та обвинуваченим не було, приблизно о 13:00 год. 23.10.2014р. прийшов до обвинуваченого з метою позичити шланги для зварювального апарата, зазначив, що обвинувачений його не кликав, а він сам прийшов із вказаною необхідністю. В цей момент обвинувачений різав старі віконні рами для виготовлення парника, за допомогою «Болгарки» на якій була встановлена дискова пила для дерева. Він звернув обвинуваченому увагу, що не можна дерев`яну пилу встановлювати на «Болгарку», а також просив не зачепити металеві завіси встановлені на дерев`яній рамі. Обвинувачений про допомогу його не просив, і він йому нічого не допомагав, а лише очікував коли ОСОБА_4 завершить роботу та дасть потрібній йому речі. Він стояв в безпечному на його думку місці, позаду та ліворуч обвинуваченого, на відстані близько 1,5 м. В певний момент обвинувачений несподівано розвернувся та пилою вдарив його по лівій руці. Що стало причиною такої події, він пояснити не може, припускає, що обвинуваченому «заклинило» болгарку. Після цього він зжав руку та побіг в лікарню. Приблизно через пів години обвинувачений приїхав в лікарню, допомагав перенести його на ношах в машину швидкої допомоги і перевезли в госпіталь у м. Винники, де йому невідкладно зробили операцію. В реанімації госпіталю знаходився 4 дні, обвинувачений до нього приходив, обіцяв допомогти, однак дав лише 600 грн., жодної іншої допомоги не надавав. В подальшому був переведений у 8-му лікарню у Львові.

Цивільний позов підтримав, просить такий задоволити в повному об`ємі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною потерпілого, суду пояснила, що безпосередньо свідком подій не була, дізналась про поранення чоловіка лише від доньки, під час телефонної розмови. Коли прийшла в госпіталь під дверима реанімації стояв обвинувачений. Пізніше її чоловік розповідав, що обвинуваченому «зірвалась болгарка». Зазначила, що лікування потерпілого триває з моменту події і по теперішній час, у нього постійні болі, на лікування було витрачено десятки тисяч гривень та чоловік дуже страждав.

Свідок ОСОБА_10 , яка є донькою потерпілого, суду пояснила, що їй повідомили з лікарні про перебування батька в реанімації у військовому госпіталі у м. Винники. Прибула туди приблизно через годину після дзвінка, де вперше побачила обвинуваченого. Особисто свідком події не була. Зазначила, що внаслідок даного випадку батько страждає на постійні болі та необхідність безперервного лікування.

Свідок ОСОБА_11 , яка є донькою потерпілого, суду повідомила, що обвинуваченого раніше бачила, такий приходив до батька. Свідком подій не була, дізналась про випадок лише з дзвінка працівника лікарні. Також підтвердила, що повне функціонування лівої руки батька не відновилось, лікування триває постійно.

Суд вважає, що в судовому засіданні доведено факт спричинення 23.10.2014 р. потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, а саме неповної ампутації лівого передпліччя на рівні середньої третини у вигляді відкритого перелому кісток передпліччя, ушкодження серединного нерву, сухожилків, м`язів та периферичних судин передпліччя і кисті, що було небезпечним для життя потерпілого на момент заподіяння. Вказані тілесні ушкодження були завдані внаслідок використання ОСОБА_4 електроінструменту, що підтверджено: висновком судово-медичної експертизи № 96/15 від 26.02.2015 р., додатковим висновком експерта № 217/16 від 11.05.2016 р., показами потерпілого та свідків, а також поясненнями самого обвинуваченого.

Однак, заслухавши пояснення обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про не доведення наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК Україн., виходячи з наступних мотивів.

В ст. 2 КК України закріплено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

У відповідності до ст.128 КК України вказаний злочин полягає у заподіянні потерпілому тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження з необережності.

Згідно роз`яснень викладених у п. 26 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 р., № 2 дії особи слід кваліфікувати за ст. 128 КК України у випадку, коли така заподіяла потерпілому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість).

Із змісту обвинувального акту, в якому вказано, що « ОСОБА_4 , не передбачаючи можливість настання тяжких наслідків…» випливає, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні злочину з необережності у виді злочинної недбалості. Отже, з врахуванням вимог п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, предметом доказування, у даному випадку, являється факт того, що обвинувачений повинен був і міг передбачити можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення суд дійшов висновку, що в судовому засіданні прокурором не доведено наявність обов`язкового елементу суб`єктивної сторони злочину, винуватість ОСОБА_12 у спричиненні потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості з необережності. Оскільки суду не представлено, жодного доказу, який би давав підстави вважати, що обвинувачений повинен був і міг передбачити можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій пов`язаних з використанням 23 жовтня 2014 р. електроінструменту.

З представлених суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування не встановлено, який саме електроінструмент використовував обвинувачений, при вчиненні інкримінованих йому дій, його модель та технічні характеристики.

В протоколі огляду місця події від 09.01.2015 р., (а.с. 64-70) який складено більше ніж через два місяці після завдання потерпілому тілесних ушкоджень, вказано, що у обвинуваченого вилучено «Болгарку сіро-коричневого кольору». В протоколі огляду предмету та постанові про визнання предметів речовими доказами від 01.09.2015 р. (а.с.71,72) вилучений за місцем проживання обвинуваченого інструмент вказано, як «кутова шліфувальна машинка». Після визнання вказаної машинки речовим доказом, така була повернута ОСОБА_4 під розписку та в подальшому викрадена в останнього 02.11.2016 р., з приводу чого він звернувся із заявою в Личаківський ВП ГУ НП у Львівські області (Том 2, а.с. 2)

Жодних слідчих дій з метою встановлення технічного стану вказаного електроінструменту та дотримання обвинуваченим правил експлуатації такого, на досудовому слідстві не проведено.

Отже, в ході досудового слідства речовий доказ «кутова шліфувальна машинка», який являвся знаряддям вчинення кримінального правопорушення втрачено, без проведення його експертного дослідження та ідентифікації. В зв`язку з чим в судовому засіданні суд позбавлений можливості встановити факт дотримання чи порушення обвинуваченим правил експлуатації вказаного інструменту. Як наслідок, у суду немає жодних підстав вважати, що обвинувачений повинен був і міг передбачити можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій.

Єдиними очевидцями описаних в обвинуваченні подій, згідно матеріалів кримінального провадження, являються обвинувачений та потерпілий. Які в судовому засіданні дали взаємозаперечні покази з приводу їх розташування та рухів обвинуваченого безпосередньо перед завданням тілесних ушкоджень потерпілому.

Обвинувачений наполягає, що в момент використання електроінструменту, потерпілий знаходився перед ним на відстані не менше 60 см, жодних проблем в роботі інструменту не було, його місце розташування, в момент завдання тілесних ушкоджень потерплому, не змінювалось. Потерпілий стверджує, що знаходився позаду та лівіше обвинуваченого на відстані близько 1,5 м, вважав це місце абсолютно безпечним. На думку суду, при будь-кому варіанті, вважати доведеним, що обвинувачений повинен був і міг передбачити можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, немає підстав.

Наявний в матеріалах справи протокол проведення слідчого експерименту від 19.04.2016 р., не береться до уваги судом, оскільки такий проведено з метою перевірки і уточнення відомостей повідомлених потерпілим ОСОБА_6 та не відповідає його показам даним в судовому засіданні, щодо розташування обвинуваченого та потерпілого в момент завдання тілесних ушкоджень.

Крім цього, в обвинуваченні вказано, що «.. з невідомих причин ОСОБА_4 з увімкненою вищевказаною шліфувальною машинкою у руках повело в сторону, де на той час стояв ОСОБА_6 …»

Отже, обвинуваченням не встановлено причин, що стали підставою для контакту електроінструменту і руки потерпілого, що також позбавляє суд можливості дослідити чи такі залежали від волі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Частина 3 ст. 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Із змісту п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України випливає, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в межах судового розгляду не встановлено доказів, які б доводили наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу злочину передбаченого ст.128 КК України, а саме вини, як обов`язкового елементу суб`єктивної сторони злочину, в зв`язку з чим обвинуваченого слід виправдати.

З приводу клопотань захисника про визнання доказів недопустимими (Том 2, а.с. 118-135, 142-145) суд вважає, що підстав для їх задоволення немає виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно ч.2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Крім цього у відповідності до постанови Верховного суду України від 09.06.2016р. у справі №5-360кс15, пунктом 6 частини другої статті 87 КПК ( N 4651-VI) в редакції від 13 квітня 2012 року передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що вказані в клопотаннях захисника докази отриманні слідством внаслідок істотного порушення прав та свобод людини та, що на час отримання показань від ОСОБА_4 в якості свідка, уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим. В зв`язку з наведеним в задоволенні клопотань захисника слід відмовити.

З приводу заявленого потерпілим цивільного позову (Том 1, а.с. 106-108) суд дійшов наступного висновку.

Частина 3 ст. 129 КПК України передбачає, що у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_13 про стягнення коштів слід залишити без розгляду, що не позбавляє потерпілого права звернутись з аналогічними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 17, 91, 92, 129, 369, 370, 373, 374 КПК України, ст. ст. 2, 25, 128 КК України, суд-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 128 КК України та виправдати.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_13 про стягнення коштів залишити без розгляду.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга в порядку та строки визначені ст.395 КПК України, протягом 30 днів з дня їх проголошення до апеляційного суду через суд, який ухвалив рішення.
Вирок судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1