Дата документу 02.10.2019 Справа № 316/180/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1370/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №316/180/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 червня 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Марнеулі Грузія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

29 листопада 2018 року, приблизно о 15 годині 36 хвилин, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВМW 530 І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул.Воїнів-Інтернаціоналістів в м.Енергодарі Запорізької області, з боку вул.Курчатова в напрямку вул.Козацької зі швидкістю не менше 70 км/год, що перевищує максимальну дозволену у населеному пункті.

В цей же час проїзну частину вул.Воїнів Інтернаціоналістів в районі буд.№4 по нерегульованому пішохідному переходу перетинав пішохід ОСОБА_11 , який рухався зліва направо по напрямку руху автомобіля «ВМW 530 І» під керуванням водія ОСОБА_12 .

Під час руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходився пішохід ОСОБА_11 , водій ОСОБА_10 відповідних заходів до зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу не вжив та не дав йому дорогу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

Після наїзду на пішохода водій ОСОБА_10 змінив напрямок руху вліво, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, виїхав на зустрічну смугу руху та скоїв зіткнення з автомобілем «Daewoо Gentra», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , після чого не зупиняючись покинув місце ДТП.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги пп.10.1, 12.4, 12.9 б) та розділу 34 (дорожня розмітка 1.1) Правил дорожнього руху.

Порушення водієм ОСОБА_14 вимог пп.10.1, 12.4, 12.9 б) 18.1 Правил дорожнього руху, згідно висновків судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП №9-850 від 15.01.2019 року, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 загинув на місці ДТП.

Згідно висновку судової медичної експертизи №392 від 08.01.2019 року, причиною смерті ОСОБА_11 стала закрита черепно-мозкова травма, яка виразилася переломом кісток склепіння та основи черепу, крововиливами під оболонками та вогнищем забою речовини головного мозку, яка ускладнилася розвитком набряку головного мозку, який і став безпосередньою причиною смерті. Враховуючи вищевикладений механізм утворення ушкоджень, приблизну відповідність висоти розташування ушкоджень та кінцівках висоті бампера та переднього краю капота легкового автомобіля, масивність травми, наявність ознак струсу тіла (крововиливи біля кореня легенів), переваження внутрішніх пошкоджень над зовнішніми та двосторонню локалізацію пошкоджень можна допустити, що весь комплекс пошкоджень у ОСОБА_11 утворився в умовах дорожньо-транспортної пригоди. А саме удару виступаючими частинами рухомого легкового автомобіля. При цьому потерпілий знаходився у вертикальному або близькому до нього положенні, був звернений до автомобіля правою боковою поверхнею тіла.

Після чого ОСОБА_10 з місця події на автомобілі «ВМW 530 1», реєстраційний номер НОМЕР_1 втік, проїхав 600 м від місця дорожньо-транспортної пригоди, зупинив свій автомобіль біля будинку №36 по вул.Воїнів-Інтернаціоналістів в м.Енергодарі Запорізької області, де був затриманий свідком ОСОБА_15 та доставлений ним до місця події.

Водій ОСОБА_10 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , чим поставив потерпілого в небезпечний для життя стан в якому він внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.

ОСОБА_10 , усвідомлюючи це, був зобов`язаний згідно п.2.10 г) Правил дорожнього руху та ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілого до лікувального закладу.

Незважаючи на це, ОСОБА_10 , будучи особою, яка поставила ОСОБА_11 в небезпечне для життя становище, перебуваючи в якому останній, внаслідок безпорадного стану, був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілого і маючи таку об`єктивну можливість, заходів направлених на надання допомоги ОСОБА_10 не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся та втік з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.135 КК, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан; за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.135 КК у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч.2 ст.286 КК у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

Вирішено питання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, цивільні позови та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_16 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, за ч.1 ст.135 КК у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК недостатньо врахував те, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин. Внаслідок його злочинних дій та грубого порушення ПДР України було позбавлено життя людину. Крім того, внаслідок вчиненого обвинуваченим злочину залишились без батька двоє малолітніх дітей. При цьому суд також не врахував поведінку обвинуваченого після вчинення ДТП, який на місці пригоди не зупинився, а навпаки поїхав з місця пригоди. Проїхавши значну відстань ОСОБА_10 зупинив свій автомобіль та на пропозицію свідка ДТП був вимушений повернутися на місце пригоди. Також суд не врахував, що під час досудового розслідування ОСОБА_10 вину визнавав частково, що не може розцінюватися як щире каяття.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити; представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та наполягали на залишенні вироку без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши додаткові матеріали провадження, які долучено до справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_9 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочинів обвинуваченим ОСОБА_14 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування ст.75 КК та як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_16 основного покарання із застосуванням ст.75 КК.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_16 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, повністю визнав свою вину, публічно вибачився перед потерпілою, на час розгляду справи в суді першої інстанції добровільно сплатив потерпілим 357000 грн. в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Також суд першої інстанції врахував і позицію потерпілої у справі, яка категорично просила суд призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі. Таке рішення вона мотивували тим, що обвинувачений під час досудового розслідування, судового розгляду і після ухвалення вироку регулярно надає матеріальну допомогу її родині. У випадку реального позбавлення волі обвинуваченого така допомога об`єктивно припиниться, що негативно відобразиться на матеріальному становищі дітей загиблого і призведе до негативних наслідків.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

На користь такого рішення суду першої інстанції додатково свідчить і та обставина, що відповідно до розписок потерпілої, які були досліджені під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_10 , починаючи з березня 2019 року щомісяця добровільно сплачує потерпілій ОСОБА_17 по 4000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, під час апеляційного розгляду колегією суддів було досліджено заяву потерпілої ОСОБА_17 , в якій остання зазначила, що на даний момент претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого вона не має, оскільки всі зобов`язання перед нею він виконує в повному обсязі. Крім того, потерпіла в даній заяві задля задоволення інтересів своїх неповнолітніх дітей, просила апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін для забезпечення можливості обвинуваченому працювати та надавати їй кошти на утримання дітей.

Відтак, колегія суддів, усупереч доводам прокурора, вважає, що рішенням суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням буде також задоволено і інтереси неповнолітніх дітей потерпілої.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на неврахування судом першої інстанції грубості порушення ОСОБА_14 Правил дорожнього руху, тяжкості вчиненого злочину та його наслідків є безпідставними, оскільки зазначені обставини є елементами складів злочинів, за якими обвинуваченого визнано винуватим, а отже, їх було враховано при юридичній оцінці його діянь, яка сторонами кримінального провадження не оскаржується.

Не вбачає колегія суддів і підстав для призначення обвинуваченому максимального розміру покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.135 КК, як того вимагає прокурор в апеляційній скарзі, оскільки визначений судом розмір покарання за даним кримінальним законом відповідає загальним засадам призначення покарання і є достатнім для виправлення обвинуваченого.

Не може погодитися колегія суддів із твердженнями прокурора щодо відсутності з боку обвинуваченого щирого каяття виходячи з такого.

Щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, котра вчинила злочин. Каяття передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, усвідомлення вини, почуття сорому, докорів сумління.

Тобто щире каяття це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею злочину, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти злочинів.

Такий психічний стан особи може свідчити про позитивну перебудову свідомості особи та втрату або зниження ступеня її суспільної небезпечності, про реальну можливість виправлення цієї особи. Щирим каяттям вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину, вчинення дій спрямованих на максимально можливе усунення негативних наслідків скоєного діяння.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 під час судового розгляду повністю визнав свою вину, надавши пояснення щодо фактичних обставин кримінального провадження, публічно вибачився перед потерпілою, добровільно виплатив потерпілим 357000 грн. в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди, на даний час продовжує добровільно сплачувати потерпілій ОСОБА_17 грошові кошти. Дані обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що обвинувачений дійсно розкаявся у вчиненому, усвідомив свою вину, виявив жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свою протиправну поведінку, що в свою чергу, підтверджує його щире і дійсне каяття в спростування доводів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора.

Відтак, в апеляційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів, які би ставили під сумнів висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 червня 2019 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4