Дата документу 12.08.2019 Справа № 320/6773/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6773/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/588/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 366 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Приазовським районним судом Запорізької області,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Приазовське Приазовського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий вищу освіту, неодружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 1 рік.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнений від призначеного покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4234 грн. 80 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за наступних обставин.

Наказом заступника начальника ГУМВС України в Запорізькій області №388о/с від 9 вересня 2008 року ОСОБА_7 був призначений на посаду слідчого відділення Мелітопольського MB ГУМВС України в Запорізькій області. 5 листопада 2015 року наказом начальника ГУМВС України в Запорізькій області №424о/с ОСОБА_7 було звільнено з вказаної посади через скорочення штатів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» (в редакції станом на 27 травня 2014 року) органи внутрішніх справ відносяться до правоохоронних органів.
Таким чином, ОСОБА_7 у період часу з 9 вересня 2008 року по 5 листопада 2015 року був працівником правоохоронного органу.
Займаючи зазначену посаду у правоохоронному органі відповідно до п. 1 примітки до ст. 364 КК України, ОСОБА_7 постійно здійснював функції представника влади, тобто, був службовою особою.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію», чинного станом на 27 травня 2014 року, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону діяльність міліції будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями й населенням.
Відповідно до ст. 4 Закону правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної: Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.
Статтею 40 КПК України передбачено, що слідчий органу досудового розслідування несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальної дії. Крім того, слідчий уповноважений проводити слідчі дії у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно функціональних обов`язків слідчого СВ Мелітопольського MB ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_7 , затверджених першим заступником начальника - начальником СВ Мелітопольського MB ГУМВС України в Запорізькій області, одним із головних завдань слідчого ОСОБА_7 є дотримання вимог чинного законодавства при розслідуванні кримінальних правопорушень. При виконанні своїх службових обов`язків слідчий ОСОБА_9 зобов`язаний: дотримуватися вимог Конституції України, КПК та законів України під час досудового розслідування; забезпечувати повне, всебічне та неупереджене розслідування кримінальних правопорушень у межах встановлених КПК строків: забезпечувати реалізацію в повному обсязі прав і законних інтересів усіх учасників кримінального провадження.
Відповідно до глав 5, 20 КПК України допит є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, за результатами якої складається протокол. Перед проведенням слідчої дії особам, які беруть у ній участь роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом.
Згідно ч. 2 ст. 55 КПК України потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки.
Крім того, приміткою до ст. 358 КК України передбачено, що під офіційним документом у цій статті та статтях 357, 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань, громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно - правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
27 травня 2014 року СВ Мелітопольського MB ГУМВС України в Запорізькій області розпочато кримінальне провадження № 0002729 за ч. 1 ст. 185 КК України за заявою ОСОБА_10 щодо втрати ним двох мобільних телефонів. Досудове розслідування вказаного провадження доручено групі слідчих у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .
Того ж дня ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді слідчого СВ Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області та будучи службовою особою, знаходячись у приміщенні зазначеного міськвідділу міліції, розташованого за адресою: м. Мелітополь, вул. Леніна 83, достовірно знаючи, що він не здійснював у кримінальному провадженні № 0002729 допит потерпілого ОСОБА_10 , умисно склав протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року, до якого власноруч вніс завідомо неправдиві відомості щодо обставин втрати ОСОБА_10 25 травня 2014 року двох мобільних телефонів. Після цього ОСОБА_7 від імені ОСОБА_10 у вказаному протоколі умисно власноруч виконав рукописний текст «С моих слов записано верно» та, достовірно знаючи, що у протоколі підписи від імені ОСОБА_10 виконані не ОСОБА_10 , а іншою особою, підписав його від свого імені, як слідчого, тим самим, підтвердив достовірність внесених у протокол відомостей, надавши йому статусу офіційного документу.
У подальшому, 14 червня 2014 року на підставі доказового значення протоколу допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року слідчий ОСОБА_11 виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0002729 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, тобто внесення службовою особою до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.

Крім того суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність виключення з обвинувачення внесення ОСОБА_7 завідомо недостовірних відомостей до пам`ятки про права та обов`язки потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вказаний документ не є офіційним.
В цій частині вирок суду стороною захисту та обвинувачення не оскаржений.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду обвинувачений не заперечував того, що він дійсно заповнив протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 відповідно до наданих останнім усних пояснень на місці злочину, а саме: заповнив дату, час та місце складання протоколу, анкетні дані потерпілого, показання останнього, власноруч зробив запис «С моих слов записано верно» та підписав протокол від свого імені.

Разом з тим, потерпілий ОСОБА_10 вказаний протокол не підписував, і саме в такому вигляді обвинувачений залишив його в матеріалах перевірки, але хто саме та коли виконав в наступному від імені потерпілого підписи в протоколі, обвинуваченому невідомо.

Звертає увагу, що твердження суду про те, що обвинувачений не перебував у добовому наряді ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає дійсності, оскільки наряд є добовим, тобто почався 26 травня 2014 року, а закінчився 27 травня 2014 року.

До того ж, ОСОБА_7 не спростовував тієї обставини, що зазначив у протоколі дату його складання 27 травня 2014 року, яка не відповідає дійсності, але вказана обставина не спростовує його тверджень з приводу того, що на час заповнення протоколу допиту в ньому були відсутні підписи потерпілого, які потім пізніше були проставлені невідомою особою.

Вважає, що будь-які записи в протоколі допиту потерпілого без наявного підпису останнього свідчать про відсутність у такого документу статусу офіційного, оскільки він не містить передбачених ч. 5 ст. 104 КПК України обов`язкових реквізитів у вигляді підписів всіх учасників слідчої дії.

Також вважає, що в даному кримінальному провадженні суттєве значення має встановлення тієї обставини, хто саме замість потерпілого виконав підпис у протоколі допиту, оскільки ця обставина свідчить про наявність або відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, а також підтверджує чи спростовує надання документу статусу офіційного.

Зазначає, що відмова обвинуваченого ОСОБА_7 від надання експериментальних зразків підписів та почерку також жодним чином не свідчить про його винуватість, оскільки така відмова є правом обвинуваченого, за реалізацію якого він не може бути притягнутий до відповідальності.

Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_7 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, прокурора, який вирок суду вважав законним, обґрунтованим та заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що в 2014 році він займав посаду слідчого СВ Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, до його службових обов`язків входило прийняття заяв про порушення кримінальних справ, розслідування їх та прийняття законних рішень. Так, 26 травня 2014 року він був у наряді, коли до відділу міліції звернувся ОСОБА_10 із заявою про вчинення злочину. Після цього вони на автомобілі виїжджали на місце події, де ОСОБА_10 дав пояснення щодо обставин події, а він все записав, вказав анкетні дані ОСОБА_10 та склав протокол, який ОСОБА_10 не підписував. Також зазначив, що рукописний текст в протоколі він складав на місці події, який в подальшому приєднав до матеріалів справи, яку передав до чергової частини Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області. Протокол він додав до матеріалів для того, щоб колегам було легше в подальшому працювати. Додатково повідомив, що не пам`ятає того, чи проводив він розслідування по матеріалам звернення ОСОБА_10 та чи підписував він пам`ятку про права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року. Крім того, йому невідомо хто поставив підпис в протоколі замість ОСОБА_10 , але він цього не робив.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту заперечує факт того, що обвинувачений ОСОБА_7 підробив протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 шляхом його заповнення та внесення підписів від імені ОСОБА_10 .

Позиція захисту зводилась до того, що обвинувачений дійсно заповнив протокол допиту на підставі наданих потерпілим усних пояснень, але замість ОСОБА_10 протокол він не підписував, і залишив його в матеріалах перевірки саме в такому вигляді, хто саме в подальшому виконав підпис в протоколі від імені потерпілого йому невідомо, це було зроблено іншою невідомою особою, до того ж, вказаний документ не набув статусу офіційного саме тому, що потерпілий його не підписував.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у внесенні ОСОБА_7 до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що ввечері 25 травня 2014 він йшов додому, знаходився в районі магазину «Подарунки», мав при собі у пакеті два мобільних телефони та отримав удар по голові, після чого у нього відняли телефони. 26 травня 2014 року він звернувся до відділу міліції, де про все розповів працівникам міліції, з якими в подальшому він виїхав на місце події. Там вони склали два протоколи прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, але вони не відповідали фактичним обставинам справи. Перший протокол був про те, що він нібито був п`яний у парку відпочинку та загубив телефони, і цей протокол він не підписав. Другий протокол був про те, що в маршрутному таксі у нього пропали два телефони, і цей протокол він підписав. Будь-яких інших документів він не підписував, у пам`ятці про права та обов`язки потерпілого та в протоколі допиту потерпілого підписи не його, він ці документи не підписував. Разом з тим, коли пізніше він ознайомився з матеріалами кримінального провадження виявилося, що в матеріалах є протокол його допиту як потерпілого, але підписи в протоколі та пам`ятці не його.
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що в 2014 році він працював у Мелітопольському міському відділі міліції, з обвинуваченим підтримував службові стосунки. У відділі міліції є журнал відвідувачів, в який записують усіх відвідувачів в обов`язковому порядку, і якщо в журналі особа не вказана, значить вона не відвідувала відділ міліції.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції надав показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_12 .

Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку свідків.

Показання вищезазначених свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 26 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_10 звернувся до Мелітопольського міськвідділу міліції із заявою про те, що 25 травня 2014 року в період часу з 13 год. 30 хв. до 00 год. 00 хв. в маршрутному таксі у нього пропали два мобільних телефони. Вказану заяву прийняв співробітник Мелітопольського МВ УМВС ОСОБА_14 (т. 1, а.с. 53-54).
З витягу з кримінального провадження № 0002729 від 27 травня 2014 року вбачається, що 27.05.2014 року до ЄРДР були внесені відомості за заявою ОСОБА_10 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України (т. 1, а.с. 52).

З доручення першого заступника начальника Мелітопольського МВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_15 від 27 травня 2014 року вбачається, що проведення досудового розслідування за фактом втрати майна ОСОБА_10 було доручено слідчим ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 55).
З пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого вбачається, що в кінці вказаної пам`ятки міститься підпис від імені ОСОБА_10 та дата підпису, а саме: 27 травня 2014 року (т. 1, а.с. 56, 134).
З протоколу допиту потерпілого від 27 травня 2014 року вбачається, що допит потерпілого ОСОБА_10 в межах кримінального провадження № 0002729 був проведений слідчим ОСОБА_7 . Вказаний протокол містить рукописний текст «С моих слов записано верно» та підпис, зроблений від імені потерпілого ОСОБА_10 . В кінці протоколу вказано: «Слідчий СВ Мелітопольського МВ старший лейтенант міліції (підпис) ОСОБА_7 » (т. 1, а.с. 57-59, 135-136).
З протоколу огляду документів від 8 листопада 2016 року вбачається, що об`єктом огляду є Журнал обліку доставлених, відвідувачів та затриманих до Мелітопольського МВ ГУМВС, розпочатий 2 травня 2014 року та закінчений 19 червня 2014 року на 203 аркушах, а також Журнал єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події в Мелітопольському МВ ГУМВС, розпочатий 18 травня 2014 року та закінчений 12 червня 2014 року на 263 аркушах. З цих журналів вбачається, що за період з 26 травня 2014 року по 27 травня 2014 року включно записів про відвідування ОСОБА_10 . Мелітопольського відділу міліції не встановлено. При огляді сторінок Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події в Мелітопольському МВ ГУМВС за період з 26 травня 2014 року по 27 травня 2014 року включно судом встановлено, що під № 8339 міститься запис про те, що ОСОБА_10 26 травня 2014 року о 23 год. 45 хв. подав заяву про зникнення у нього мобільних телефонів. Група, що прийняла у ОСОБА_10 заяву про злочин була у складі слідчого ОСОБА_7 та ОСОБА_14 . Інших записів про надходження заяв від ОСОБА_10 за вказаний період немає (а.с. 64-67).
Вказані обставини також підтверджуються витягами з вищевказаних журналів (т. 1, а.с. 71-98).

Дослідивши витяг з книги нарядів за 27 травня 2014 року, суд першої інстанції встановив, що слідчий ОСОБА_7 в наряді в цей день не перебував (т. 1, а.с. 101-104).

З постанови про закриття кримінального провадження від 14 червня 2014 року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002729 від 27 травня 2014 року за заявою ОСОБА_10 , було закрито слідчим ОСОБА_11 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Зі змісту вказаної постанови також вбачається, що підставою для закриття кримінального провадження став протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до якого, останній втратив мобільні телефони з власної необережності (т. 1, а.с. 126-127).

З протоколу відібрання зразків для експертизи від 16 травня 2016 року вбачається, що у ОСОБА_10 було відібрано зразки підпису та почерку для проведення судово-почеркознавчої експертизи (т. 1, а.с. 140-170).
З протоколу відібрання зразків для експертизи від 26 жовтня 2016 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 відмовився надавати експериментальні зразки свого підпису та почерку для проведення судово-почеркознавчої експертизи (т. 1, а.с. 172).
З висновку експерта № 334п від 30 вересня 2016 року вбачається, що предметом дослідження був протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року. Так, підписи від імені ОСОБА_10 у всіх рядках «(підпис)», а саме: у графах про роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України, порядку проведення допиту, попередження про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, а також після тексту допиту на зворотній сторінці першого аркушу на та другому аркуші після тексту «С моих слов записано верно», у вищевказаному протоколі виконані не ОСОБА_10 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_10 . Рукописний запис від імені ОСОБА_10 «С моих слов записано верно» після тексту допиту на другому аркуші у протоколі допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою (т. 1, а.с. 181-187).
З висновку експерта № 4-139 від 7 липня 2017 року вбачається, що предметами дослідження були пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року на 1 аркуші, протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року на 2 аркушах, а також технічне зображення висновку експерта. Так, відповісти на питання: «Чи виконані підписи від імені ОСОБА_10 у всіх рядках «(підпис)», а саме: у графах про роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України, порядку проведення допиту, попередження про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, а також після тексту допиту на зворотній сторінці першого аркушу та на другому аркуші після тексту «С моих слов записано верно» у протоколі допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року, а також у графі «(підпис)» у пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року ОСОБА_7 чи іншою особою?» не є можливим через відсутність у розпорядженні експерта експериментальних зразків підписів ОСОБА_7 , виконаних від імені ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_7 відмовився від надання експериментальних зразків підписів та почерку.
Короткий рукописний запис « ОСОБА_10 » в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року, а також короткий рукописний запис «С моих слов записано верно» внизу під рукописним текстом лицьової сторони другого аркушу протоколу допиту потерпілого від 27 травня 2014 року виконані ОСОБА_7 .
Підписи виконані від імені ОСОБА_7 , які містяться між рукописним текстом «Слідчий СВ Мелітопольського MB старший лейтенант міліції» та « ОСОБА_7 » на лицьовій стороні другого аркушу протоколу допиту потерпілого від 27 травня 2014 року та між друкованим текстом «Слідчий СВ Мелітопольського MB ГУМВС України в Запорізькій області старший лейтенант міліції» та « ОСОБА_7 » в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року виконані ймовірно ОСОБА_7 . Відповісти на питання в категоричній формі не виявилось можливим через обмежений об`єм графічної інформації, що міститься в досліджуваних підписах.
Рукописні записи та короткі рукописні записи в графах анкетних даних ОСОБА_10 , у графах про роз`яснення відповідних прав та обов`язків потерпілого, у показаннях потерпілого ОСОБА_10 , а також текст посади слідчого в протоколі допиту потерпілого від 27 травня 2014 року виконані ОСОБА_7 .
Підпис від імені ОСОБА_10 в графі «(підпис)» в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою.
Короткий рукописний запис « ОСОБА_10 » в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27 травня 2014 року виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою (т. 1, а.с. 204-217).

Суд першої інстанції, дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме ОСОБА_7 , будучи службовою особою, вніс завідомо неправдиві відомості до офіційного документу протоколу допиту потерпілого ОСОБА_10 від 27 травня 2014 року.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, свідок ОСОБА_10 надав суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення ОСОБА_7 злочину, його показання повністю узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , та іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

Колегія суддів вважає, що переконливих підстав для обмови свідком ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено, і на переконання колегії суддів, докладність змісту показань свідка, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у свідка підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю свідчить про достовірність показань ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги про те, що висновками експертиз не підтверджено факт підписання протоколу допиту саме ОСОБА_7 замість ОСОБА_10 , на правильність висновків суду не впливають, оскільки досліджені судом першої інстанції висновки експертиз повністю доводять факт того, що жодних написів, слів, речень або підписів потерпілий ОСОБА_10 до протоколу допиту не вносив, натомість, вказаними висновками повністю підтверджується те, що ОСОБА_7 повністю склав протокол допиту потерпілого, замість потерпілого вніс від його імені до протоколу запис «С моих слов записано верно», та своїм підписом завірив цей протокол допиту потерпілого, який як вірно встановлено судом першої інстанції, ніякого відношення до потерпілого ОСОБА_10 а і ні за формою, а ні за змістом відношення не має, тобто повністю сфальсифікований.

До того ж, на користь версії сторони захисту щодо підписання протоколу допиту невстановленою особою, окрім іншого, також жодним чином не свідчить той факт, що у складі слідчої групи був саме обвинувачений, і саме він виїжджав на місце події та складав протокол, тільки він вносив до нього записи, які мав виконувати ОСОБА_10 , в тому числі, текст «С моих слов записано верно» і рукописні записи в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги з приводу того, що відмова ОСОБА_7 від надання експериментальних зразків підписів та почерку сама по собі не свідчить про його винуватість, разом з тим, вказана обставина, на переконання колегії суддів, свідчить про його свідоме небажання надати зразки свого підпису задля того, щоб ускладнити збирання доказів, а також, щоб при проведенні експертизи неможливо було категорично підтвердити факт виконання підписів від імені ОСОБА_10 саме обвинуваченим.

Крім того, хоча факт зазначення в протоколі допиту неправильної дати його складання 27 травня 2014 року, що не заперечує в апеляційної його захисник, також сам по собі не свідчить про доведеність його вини у внесенні неправдивих відомостей до офіційного документу, разом з тим, оцінюючи цю обставину в сукупності з іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, колегія суддів вважає, що вказана обставина не лише не підтверджує версію обвинуваченого, а й навпаки, опосередковано доводить його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки узгоджується як з показаннями свідків, так і з дослідженими судом першої інстанції документами.

З доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу того, коли саме документ набуває статусу офіційного, колегія суддів погоджується лише в тій частині, що дійсно, офіційним вважається лише той документ, який окрім іншого, містить всі передбачені законом реквізити, і в даному кримінальному провадженні офіційним документом є протокол допиту потерпілого, вимоги до якого визначені у статті 104 КПК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що враховуючи не підписання ОСОБА_10 протоколу допиту, цей документ не є офіційним у зв`язку з відсутністю всіх його необхідних реквізитів.

Так стороною обвинувачення надано належні та допустимі докази, якими в суді поза розумних сумнівів доведено, що протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 повністю (крім підпису від імені потерпілого ОСОБА_10 ) заповнений та підписаний ОСОБА_7 . Встановити, ким зроблено підпис від імені потерпілого не вдалось можливим насамперед через те, що ОСОБА_7 відмовився надати експериментальні зразки свого почерку та підпису, про що прямо вказано у висновку почеркознавчої експертизи № 4-139 від 7 липня 2017 року (т. 1 а.с. 204-207).

Також в суді доведено, що фактичні обставини, викладені в протоколі допиту потерпілого, повністю не відповідають дійсності.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу того, що без підпису протоколу допиту потерпілого цей документ не може бути використаний як доказ у кримінальному провадженні та не є офіційним документом, то з ними колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно до ч. 5 ст. 104 КПК України протокол допиту має бути підписаний усіма учасниками, які брали участь у проведенні цієї процесуальної дії.

Якщо звернутися до структури протоколу допиту потерпілого ОСОБА_17 , то постає очевидним, що після пояснень по суті поставлених запитань та після слів «С моих слов записано верно» протокол містить підпис, який мав бути зроблений потерпілим ОСОБА_17 (який як встановлено шляхом проведення відповідних експертиз, виконаний не ним) та вже після цього підпису протокол підписаний слідчим ОСОБА_7 .

За формою протокол відповідає процесуальним вимогам, передбаченим ст. 104 КПК України, а достовірність відомостей, зазначених в ньому засвідчив своїм підписом обвинувачений ОСОБА_7 , оскільки його підпис за структурою згаданого документу є останнім, незаповнені графи протоколу закреслені з метою захистити документ від дописування до нього після його засвідчення своїм підписом ОСОБА_7 .

Отже в тому і полягає суть об`єктивної сторони даного кримінального правопорушення, що обвинувачений, достовірно знаючи, що факти, викладені у протоколі допиту потерпілого ОСОБА_17 не відповідають дійсності, що протокол потерпілим не підписаний, власноручно від імені потерпілого вніс в протокол від імені потерпілого речення «С моих слов записано верно», а потім сам підписав цей документ, чим придав йому статус офіційного.

Крім того з приводу доводу апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо неможливості використання протоколу допиту потерпілого без його підпису як доказу та не набуття цим документом статусу офіційного слід зазначити, що саме на підставі цього протоколу, який від імені потерпілого був підписаний невстановленою особою, а потім обвинуваченим ОСОБА_7 інший слідчий ОСОБА_11 14 червня 2014 року прийняв рішення про закриття кримінального провадження, тобто на підставі цього підробленого процесуального документу було спричинено наслідки правового характеру.

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно, із дотриманням вимог процесуального законодавства, оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до вірного висновку про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України і доводами апеляційної скарги такі висновки суду не спростовані.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4