Справа № 154/303/19 Провадження №11-кп/802/297/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.4 ст.407 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000053, за апеляційною скаргою першого заступника військового прокурора ОСОБА_8 на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області 04 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Буховичі, Мостиського району, Львівської області, громадянин України, освіта середня-спеціальна, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 за контрактом, військове звання солдат, раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Вироком не вирішувалось питання речових доказів, у зв`язку із їх відсутністю. Цивільний позов заявлено не було.

В С Т А Н О В И В

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

Так, 26 квітня 2016 року Рожищенським РВК Волинської області ОСОБА_7 було призвано на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, а наказом т.в.о. командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) від 28 квітня 2016року № 90 рядового ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого стрільця 8 механізованої роти 3-го механізованого батальйону.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 рядовий ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 17, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до Указів Президента України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 02 березня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» та від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» в державі оголошено часткову мобілізацію та Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, у зв`язку із чим згідно положень ст. 1 Закону України Про оборону України діє особливий період.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Однак, рядовий ОСОБА_7 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби не отримавши дозволу відповідного командира (начальника) у період часу з 26 грудня 2017 року по 22 березня 2018 року, усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та перебуває на військовій службі за контрактом, до місця постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_2 , не з`являвся та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд по місцю свого проживання в м. Рожище, Волинської області.

Рядовий ОСОБА_7 у розташування військової частини НОМЕР_1 повернувся лише 22 березня 2018 року та продовжив проходити військову службу за контрактом.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначає, що рішення суду в частині призначення покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України належним чином не вмотивоване. Обставини, які б давали суду підстави перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції даної статті у матеріалах кримінального провадження відсутні та не наведені у вироку суду. А призначене судом першої інстанції покарання у виді штрафу не сприятиме запобіганню вчинення аналогічних злочинів засудженими та іншими особами, а навпаки сприятиме їх вчиненню, знизить рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим. У зв`язку із цим, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та з урахуванням особи обвинуваченого та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини за місцем проходження військової служби, повідомляти його про зміну місця проживання, роботи, навчання, а у разі звільнення з військової служби - з`являтися та повідомляти про зазначене уповноважений орган пробації. Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , який, будучи військовослужбовцем Збройних сил України, перебуваючи на військовій службі за контрактом, вчинив самовільне залишення військової частини в період з 26 грудня 2017 року по 22 березня 2018 року без поважних причин, в умовах особливого періоду і такі його дії кваліфіковано за ч.4 ст.407 КК України, про що зроблено обгрунтований висновок судом.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження, розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому, з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Встановлені судом фактичні обставини вчинення злочину та його кваліфікація є правильною, що по суті в апеляційній скарзі прокурором не заперечується.

Тоді як доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості, апеляційний суд вважає безпідставними.

Відповідно до ст.65 КК України загальними принципами призначення покарання, є призначення покарання в межах санкції статті КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, з врахуванням положень Загальної частини цього Кодексу, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положеннями ст.69 КК України визначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При обранні іншого більш м`якого виду основного покарання у виді штрафу та визначенні його розміру обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції було дотримано вищевказаних вимог закону.

Як убачається із змісту апеляційної скарги, прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.407 КК України, із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі двісті неоподаткованих мінімумів доходів громадян, суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог кримінального закону та з достатньою повнотою врахував те, що вчинений обвинуваченим злочин, у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких. Дані про його особу, який, будучи військовослужбовцем за контрактом, раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно, посередньо характеризується за місцем проходження служби, брав активну участь у бойових діях, у зв`язку із чим, набув статус учасника бойових дій.

Враховано судом і те, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, що у відповідності до ст.66 КК України, є обставинами, які пом`якшують покарання. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Тоді як обраний судом вид та розмір покарання у виді штрафу, зможе, в достатній мірі, забезпечити виправлення обвинуваченого та сприятиме реалізації превентивної функції призначеного покарання щодо запобігання вчинення нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування, а відповідно і задоволення апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області 04 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: