Номер провадження: 11-сс/813/404/19
Номер справи місцевого суду: 503/1403/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області від 08.08.2018 року по кримінальному провадженню №0000256 від 01.08.2018 року, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого Кодимського ВП Балтського ВПГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000256 від 01.08.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, та накладено арешт на автомобіль марки «ВАЗ 2106» д/з НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_11 , але фактично користується ОСОБА_8 та підакцизний товар молдавського виробництва, а саме 7500 пачок сигарет марки «Nistru» та 980 пачок сигарет марки «Marble», які були вилучені 01.08.2018 року в ході огляду місця події. Передано ОСОБА_8 на відповідальне зберігання автомобіль марки «ВАЗ-2106» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , без права відчуження.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та повернути майно, належне ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; перевіривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя прийняв до провадження та розглянув клопотання, постановивши оскаржуване рішення, яке не відповідає положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Так, слідчий суддя районного суду, постановляючи оскаржувану ухвалу про накладення арешту на майно, не врахував положень п.5 ч.5 ст.173 КПК України, зокрема не зазначив порядок виконання арешту майна, що тягне за собою певні труднощі та суперечності під час виконання ухвали та фактично нівелює завдання кримінального провадження в частині застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що в свою чергу є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Разом з цим, розглядаючи вимогу апеляційної скарги щодо прийняття нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, апеляційний суд враховує повідомлення прокурора про те, що постановою старшого слідчого першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_12 від 11 грудня 2018 року, кримінальне провадження №0000256 від 01.08.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. За таких умов, закриття кримінального провадження виключає розгляд питання про застосування в рамках цього провадження будь-яких заходів забезпечення кримінального провадження на день апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність закриття провадження за клопотанням слідчого. Апеляційний суд також звертає увагу, що вирішення питання щодо долі речових доказів у разі закриття кримінального провадження регламентоване положеннями ч.3 ст.174 КПК України.
Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність оскаржуваного рішення слідчого судді ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, а провадження за клопотанням слідчого, закриттю.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області від 08.08.2018 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000256 від 01.08.2018 року скасувати.

Постановити ухвалу, якою провадження за клопотанням слідчого Кодимського ВП Балтського ВПГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погодженого прокурором Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000256 від 01.08.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України закрити.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4