УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/4429/17

Провадження №: 1-кс/755/6353/18

"19" грудня 2018 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю сторін: представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , про скасування арешту майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004051, встановив :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , зверувся до слідчого судді цього місцевого суду, у порядку ст. 174 КПК України, з даним клопотанням про скасування арешту з майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004051.

Клопотання умотивоване тим, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 03.04.2017 задоволено клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0004051 від 23.03.2017р. та накладено арешт шляхом заборони його відчуження, на квартиру АДРЕСА_1 , а також передано дане майно на відповідальне зберігання ОСОБА_8 .

12.09.2017 ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 було частково задоволено клопотання власника майна ОСОБА_3 та скасовано арешт в частині передання квартири АДРЕСА_1 , на відповідальне зберігання ОСОБА_8 .

Саме кримінальне провадження, у якому накладено арешту, стосується того, що 23.03.2017 ОСОБА_8 звернулась до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення кримінального злочину відносно ОСОБА_3 за фактом ніби-то шахрайського заволодіння квартирою, розташованою за вищевказаною адресою, яка належить йому на праві приватної власності.

Відповідно до заяви ОСОБА_8 УП порушено кримінальне провадження № 0004051 від 23.03.2017р., за попередньою кваліфікацією злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні у слідчого ОСОБА_7 .

Вже через тиждень, після порушення кримінального провадження, слідчий не дослідивши всі обставини справи, своєю постановою від 30.03.2017 визнав зазначену квартиру речовим доказом.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 виклала неправдиві дані в своєму звернені на даний час слідчим проводиться досудове розслідування, за останній півтора роки якого власник майна змушений займатися оскарженням ухвал про арешт свого майна, проводити захист своїх прав і законних інтересів та відстоювати свою репутацію як законослухняного громадянина.

На цей час, Дніпровським УП ГУНП в м. Києві вже порушено кримінальне провадження № 0005412 від 04.06.2018р., за ч. 1 ст. 383 КК України відносно самої заявниці ОСОБА_8 , за фактом завідомо неправдивого повідомлення органу досудового розслідування про вчинення злочину.

Також, у зверненні заявник указує, що 28.12.2004 громадянином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено заповіт на свою онучку ОСОБА_8 , який було посвідчено у приватного нотаріуса. Відповідно до заповіту, ОСОБА_9 заповів своїй онучці належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_9 був чоловіком похилого віку, він не міг належним чином здійснювати роботу по господарству, у зв`язку з чим квартира була в занедбаному стані, комунікації відключені з причини заборгованості по комунальним послугам, пенсіонер дуже погано харчувався, не отримував медичну допомогу, не міг дозволити собі необхідні медичні ліки.

Більш того, ОСОБА_3 відомо про те, що заповіт від 28.12.2004р., наданий органу досудового розслідування, ніби-то потерпілою ОСОБА_10 , було скасовано за заявою ОСОБА_9 № 11/01-16 від 03.02.2017р., тож у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 залишився без будь-якої підтримки родичів і потребував допомоги, він звернувся до ОСОБА_3 , з метою допомоги по господарству, запропонувавши йому якось укласти цю допомогу за законом.

03.02.2017р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Перед підписанням договору сторони домовились про всі істотні умови, порядок та форму участі ОСОБА_3 в утриманні ОСОБА_9 . В наступному ОСОБА_3 за власні кошти сплатив заборгованість за всі комунальні послуги, з його боку було відновлено електропостачання в квартирі, а також він домовився з доглядальницею про умови догляду похилого чоловіка ОСОБА_9 .

При укладанні договору, ОСОБА_3 були передані ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 49 000 грн. та 6 000 грн., про що були складені відповідні розписки.

Перед підписанням вказаного договору ОСОБА_9 звернувся до Київського міського психоневрологічного диспансеру, де отримав довідку про стан свого здоров`я. Відповідно до наданої довідки від 03.02.2017р., за підписом головного лікаря встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на диспансерному обліку не знаходиться, за допомогою не звертався, дієздатний, згідно свого психічного стану може виконувати нотаріальні дії.

До нотаріального посвідчення договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було встановлено особу ОСОБА_9 , його дієздатність, крім того нотаріусом були роз`яснені сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів довічного утримання, підстав та наслідків визнання їх недійсними.

Всі ці обставини підтверджуються відео фіксацією укладання договору, яка була здійснена за згодою сторін. Від так, назаразі, існує не скасований, чинний договір довічного утримання, який був укладений у повній відповідності до вимог чинного законодавства, не має недоліків та є дійсним.

В подальшому, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер і вищевказана квартира перейшла ОСОБА_3 у власність на законних підставах. Однак після його смерті з`явилась дальня родичка померлого ОСОБА_8 , яка виявила бажання отримати спадщину після померлого, посилаючись на заповіт, який було скасовано у передбаченому законодавством порядку.

Після того, як ОСОБА_8 з`ясувала, що належна раніше квартира була відчужена за договором довічного утримання, остання звернулась до правоохоронних органів із заявою про ніби-то вчинений злочин.

Перед вказаними подіями представники ОСОБА_8 зв`язались з представником ОСОБА_3 та вимагали добровільно переоформити квартиру на заявницю, аргументуючи, що зроблять все можливе, щоб він відмовився від свого права власності на квартиру. Коли власник майна відмовився від цих дій, з боку ОСОБА_8 і було ініційоване вищезазначене звернення до правоохоронних органів, з метою залякування та відповідного тиску.

Таким чином, як указує заявник, ОСОБА_8 вводячи в оману працівників правоохоронних органів, написала заяву про неіснуючий факт шахрайських дій, на підставі якої було порушено кримінальне провадження та накладено арешт на нерухоме майно.

Крім цього, у зверненні заявник посилається на те, що проводивши досудове розслідування слідчий своїми діями порушує присягу працівника національної поліції, підриваючи авторитет і престиж правоохоронних органів, віри людей в них як представників влади, здатних захистити громадян та суспільство в цілому від злочинних посягань.

Так, під час досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0004051 від 23.03.2017р. слідчий грубо порушивши вимоги ч. 6 ст. 135 КПК України, залучив цивільну заінтересовану особу - ОСОБА_12 (який є колишнім полковником СБУ та є чоловіком заявниці ОСОБА_8 ) для виклику свідків, який їх в подальшому заповнював і особисто вручав свідкам, проводивши ці дії під відео зйомку ( ОСОБА_12 особисто видавав ці повістки свідкам, при цьому самого слідчого при врученні повісток не було та громадянин ОСОБА_12 не надавав своє службове посвідчення або будь-який інший документ, на підставі чого він проводить зазначені дії, а тільки представився свідкам, що він є полковником СБУ).

Повістки про виклик були вручені наступним особам: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , лікарю ОСОБА_14 та приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Також, в квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою про вчинений злочин, з боку ОСОБА_8 за фактом завідомо неправдивого повідомлення слідчому про вчинення злочину, на підставі якого було порушено відносно нього кримінальне провадження. Вказана заява була на виконанні також у слідчого ОСОБА_7 , який не вбачав в цій заяві ознак кримінального правопорушення, розглянувши її відповідно до ЗУ «Про звернення громадян».

Оскаржуючи зазначені дії слідчого, 06.04.2018 Дніпровським районним судом м. Києва (по справі № 755/5258/18) було задоволено скаргу ОСОБА_3 і зобов`язано службових осіб Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві виконати вимоги ст. 214 КПК України та внести заяву ОСОБА_3 від 12.04.2018р. про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Суд направив копію ухвали до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, яке передане на виконання слідчому ОСОБА_7 (за вхід. № 4621 від 02.05.2018р.), про що засвідчує запис в канцелярії вказаного органу.

Під час телефонної розмови слідчий ОСОБА_7 підтвердив, що дійсно отримав копію ухвали Дніпровського районного суду м. Харкова, однак вона була їм загублена, у зв`язку з чим виконувати судове рішення та вносити заяву ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань він відмовився.

Тільки після подачі неодноразових скарг до «Урядового контактного центру» більше одного місяця, з моменту вручення судового рішення, 04.06.2018 слідчого зобов`язали виконати ухвалу суду та порушити кримінальне провадження № 0005412 від 05.06.2018 відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 383 КК України.

Також, заявник указує про те, що дії слідчого ОСОБА_7 щодо ухилення від виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 06.04.2018р. (по справі № 755/5258/18) свідчать про його упереджене відношення щодо власника майна та спрямовані в інтересах ОСОБА_8 , що в свою чергу наводить на думку про їх попередні домовленості відносно результатів досудового розслідування та містять в собі ознаки злочинної змови цих осіб.

Про дійсність вказаних обставин також свідчить факт порушення прокуратурою м. Києва кримінального провадження № 0000687 від 24.07.2018р. за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України відносно слідчого ОСОБА_7 .

У світлі наведених обставин, в їх сукупності, заявник просить скасувати арешт накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2017 по справі № 755/4429/17 у кримінальному провадженню № 0004051 від 23.03.2017р. за ч. 3 ст. 190 КК України, на квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція сторін
У судовому засіданні ОСОБА_4 указане клопотання підтримав, уважав, за необхідне задовольнити з наведених у ньому передумов, акцентувавши увагу на тому, що протягом півтора роки досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0004051 від 23.03.2017р. жодній особі не пред`явлено повідомлення про підозру у вчинені злочину. З наявних відомостей, що містить ухвала про накладення арешту Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2017р. є очевидним, що дане кримінальне провадження здійснюється відносно ОСОБА_3 та прямо стосується його інтересів. Слідчий ОСОБА_7 діючи в інтересах заявниці ОСОБА_8 у спосіб, передбачений чинним Кримінальним процесуальним кодексом України, намагається встановити факт недійсності правочину, не дивлячись на те, що укладення договору довічного утримання було посвідчено нотаріально; наявні медичні висновки державної установи, які підтвердили, що ОСОБА_9 в день підписання договору був дієздатний і мав право вчиняти всі необхідні дії щодо укладення будь-яких правочинів; факт укладання договору та добровільне волевиявлення ОСОБА_9 зафіксовано відеозаписом. Таким чином, враховуючи що протягом півтора роки органом досудового розслідування не проведено жодної експертизи та не пред`явлено будь-якій особі підозру у вчиненні злочину, без належних на те об`єктивних та обґрунтованих підстав, здійснюється посягання на майно власника майна, чим порушуються законні права його клієнта, зокрема право власності на квартиру АДРЕСА_1 , гарантоване ст. 41 Конституції України.

Прокурор у судовому засіданні указав, що арешт на квартиру накладено з підстав регламентованої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та указана мета арешту на цей час є дійсною. Крім цього відмітив те, що надати матеріали самого кримінального провадження до суду не є можливим, оскільки відповідно до відповіді начальника відділення СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_15 без дати слідує, що слідчий ОСОБА_7 звільнився з НПУ, а провадження, які перебували у нього згідно акту прийому - передачі не передавались, у світлі чого, в цей час, триває інвентаризація кримінальних проваджень, які розслідував цей слідчий.

Встановлені слідчим суддею обставин справи

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2017 у справі № 755/4429/17, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04.05.2017, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження нерухомого майна та передано цю квартиру АДРЕСА_2 на відповідальне зберігання ОСОБА_8 .

Передумовою арешту слугувала мета визначена п. п. 1 та 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.09.2017 у справі № 755/4429/17, скасувано арешт накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2017 у справі № 755/4429/17 в частині передання квартири АДРЕСА_1 на відповідальне зберігання ОСОБА_8 .

28.12.2004 громадянином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено заповіт на свою онучку ОСОБА_8 , який було посвідчено у приватного нотаріуса. Відповідно до заповіту, ОСОБА_9 заповів своїй онучці належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Також, зі звернення випливає, що ОСОБА_9 був чоловіком похилого віку, він не міг належним чином здійснювати роботу по господарству, у зв`язку з чим квартира була в занедбаному стані, комунікації відключені з причини заборгованості по комунальним послугам, пенсіонер дуже погано харчувався, не отримував медичну допомогу, не міг дозволити собі необхідні медичні ліки. ОСОБА_3 відомо про те, що заповіт від 28.12.2004р., було скасовано за заявою ОСОБА_9 № 11/01-16 від 03.02.2017р., тож у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 залишився без будь-якої підтримки родичів і потребував допомоги, він звернувся до ОСОБА_3 , з метою допомоги по господарству, запропонувавши йому якось укласти цю допомогу за законом.

03.02.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Як указує заявник, перед підписанням договору сторони домовились про всі істотні умови, порядок та форму участі ОСОБА_3 в утриманні ОСОБА_9 . В наступному ОСОБА_3 за власні кошти сплатив заборгованість за всі комунальні послуги, з його боку було відновлено електропостачання в квартирі, а також він домовився з доглядальницею про умови догляду похилого чоловіка ОСОБА_9 . При укладанні договору, ОСОБА_3 були передані ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 49 000 грн. та 6 000 грн., про що були складені відповідні розписки.

Перед підписанням вказаного договору ОСОБА_9 звернувся до Київського міського психоневрологічного диспансеру, де отримав довідку про стан свого здоров`я. Відповідно до наданої довідки від 03.02.2017р., за підписом головного лікаря встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на диспансерному обліку не знаходиться, за допомогою не звертався, дієздатний, згідно свого психічного стану може виконувати нотаріальні дії.

До нотаріального посвідчення договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , як указує у клопотанні ОСОБА_4 , було встановлено особу ОСОБА_9 , його дієздатність, крім того нотаріусом були роз`яснені сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів довічного утримання, підстав та наслідків визнання їх недійсними.

Всі ці обставини підтверджуються відеофіксацією укладання договору, яка була здійснена за згодою сторін.

Від так, на заразі існує не скасований, чинний договір довічного утримання.

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Кримінальне провадження розслідується з 23.03.2017. У ньому жодній особі про підозру не повідомлено. Місце знаходження матеріалів, на цей час, беззаперечно не установлено. В УП триває інвентаризація.

Мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Слідчий суддя заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали провадження, приходить до наступного.

Передумовою арешту слугувала мета визначена п. п. 1 та 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Згідно, ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Але, ОСОБА_3 не є підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, фізичною чи юридичною особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Як наслідок, з підстав визначених п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, на думку слідчого судді, арешт є недоцільним.

Адже, якби до нього і був поданий у цьому кримінальному провадженні цивільний позов він, у контексті норм ч. 2 ст. 62 КПК України, знаходився б у статусі цивільного відповідача, але у силу норм ч. 6 ст. 170 при наявності мети визначено п. 4 ч. 2 ст.170 того ж Кодексу арешт на майно цивільного відповідача не накладається.

Так як поняття цивільний відповідач та підозрюваний, обвинувачений, засуджений, фізична чи юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридична особа, щодо якої здійснюється провадження, не є тотожними.

Дані висновки слідчого судді жодним чином не спростовані відомостями відображеними у судовому рішенні від 04.05.2017 так, як останнє взагалі будь-яких даних з цього питання не містить.

У той час, як арешт з метою визначеною п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України був обґрунтованим, до цього часу. Так як, через те, що розгляд питання про арешт майна відбувався у відсутність ОСОБА_3 , не було відомо фактів того, що перед підписанням вказаного договору ОСОБА_9 звернувся до Київського міського психоневрологічного диспансеру, де отримав довідку про стан свого здоров`я та відповідно до наданої довідки від 03.02.2017, за підписом головного лікаря встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на диспансерному обліку не знаходиться, за допомогою не звертався, дієздатний, згідно свого психічного стану може виконувати нотаріальні дії, а у процесі укладення договору була проведена відеофіксацією його укладання договору, яка була здійснена за згодою сторін.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, яка зводиться до того, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як наслідок говорити про неправомірність правочину, у світлі фактичних обставин справи та матеріалів доданих до клопотання, у руслі указаних норм ЦК України, саме у цей час, некоректно, хоча до сьогодні, ці дані установлені не були, а тому була високою вірогідність протилежного.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК України).

Що у своїй сукупності указує на те, що на сьогодні втручання у права та свободи володільця майна єдиним посиланням на мету збереження квартири, як речового доказу, обґрунтувати, як дійсну та необхідну міру, не можливо.

Так, арешт квартири діє уже більше року та увесь цей період власники майна зазнає обмежень у своєму праві володіння таким майном, що указує на те, що, у цей період досудового розслідування кримінального провадження, в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, з огляду на таке.

Питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КК України).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 79586934 від 03.02.2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 .

Щодо заповіту від 28.12.2004, яким ОСОБА_9 заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому належало на день його смерті і на що він за законом мав право - ОСОБА_10 , то цей заповіт не спростовує факту існування на даний час права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Доводи слідства про шахрайські дії певних особі під час укладання договору довічного утримання, у цей період, є лише припущенням останніх.

Як наслідок, власник майна, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 79586934 від 03.02.2017, позбавлений, у цей час права користування своїм майно не на підставі відповідних передбачених законом підстав, а в силу певних припущень, що є неприйнятним у світлі норм діючого законодавства України.

Адже, зокрема, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна при відсутності обставин визначених ч. 2 ст. 170 КПК України фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.

А тому, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-то того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі Бакланов проти Росії (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а у справі Ізмайлов проти Росії (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити особистий і надмірний тягар для особи.

Таким чином, оскільки, у даному випадку, втручання у права ОСОБА_3 порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, тобто становить особистий і надмірний тягар для особи, та виходячи з того, що, на цей час, захист його прав можливий тільки шляхом скасування арешту, бо тільки в такий спосіб є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого повинне, по можливості, усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

Керуючись Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, ст. ст. 170, 174, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя постановив :

клопотання задовольнити.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 03.04.2017 на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження нерухомого майна, - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою для безумовного виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 17:30 год. 19.12.2018.

Слідчий суддя: ОСОБА_1