Справа № 347/763/18
Провадження № 11-кп/4808/89/19
Категорія ч. 3 ст. 185 України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000178 за апеляційною скаргою прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2018 року, згідно з яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Комарівка Володар-Волинського району Житомирської області, жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, з неповною середньою освітою, одружену, яка має на утриманні п`ять малолітніх дітей, непрацюючу, раніше несудиму,

визнано винуватою за ч. 3 ст. 185 КК України з призначенням покарання - три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, поклавши на неї згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку смт Сенкевичі Горохівського району Волинської області, жительку АДРЕСА_2 , громадянку України, без освіти, не одружену, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, пенсіонерку, раніше судиму,

визнано винуватою за ч. 3 ст. 185 КК України з призначенням покарання - три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, поклавши на неї згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в солідарному порядку 2433,92 грн в користь держави за проведення експертиз.

за участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, та визнати ОСОБА_9 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, виключити із мотивувальної частини вироку «повторність» як кваліфікуючу ознаку ОСОБА_9 та обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , в решті вирок залишити без зміни.

В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що вважає вирок незаконним з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених. Вказує, що призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції не обґрунтував, які саме обставини справи та дані про осіб визнає такими, що дають підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання з випробуванням. Посилаючись на п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 29 червня 1990 року, особливості стилю написання вироку, зазнає, що судом при виготовленні вироку вживалися терміни, що не передбачені кримінальним процесуальним законом і не можуть використовуватися в тексті юридичного документу, зокрема слово «вина» щодо винуватості та «вигляд» стосовно покарання. Вважає, що судом не дотримано приписів п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями. Також зауважує, що суд в резолютивній частині вироку не зазначив, кому саме з обвинувачених залишено в силі до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Керуючись відповідними нормами кримінального кодексу та доказами в матеріалах провадження, підсумовує, що суд безпідставно визнав повторність як кваліфікуючу ознаку в діянні ОСОБА_9 та як обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 . Також вважає, що при призначенні покарання обвинуваченим суд не врахував суспільну небезпеку вчинених злочинів, їх тяжкість та обставини, при яких їх було вчинено, не взяв до уваги те, що ОСОБА_8 вчинила три тяжкі злочини і сума заподіяної шкоди становить 112082 грн, а ОСОБА_9 раніше судима за вчинення умисного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, до трьох років позбавлення волі, вказана судимість не знята та не поганена. Вказує, що рішення суду про застосування ст. 75 КК України при наведених обставинах справи, суспільній небезпечності злочину, з урахуванням даних про осіб, що його вчинили, не можна вважати справедливим через м`якість, обвинувачені фактично не понесуть жодного реального покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили таємне викрадення чужого майна, повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, за таких обставин.

17 травня 2017 року ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 та з невстановленими у ході досудового розслідування особами виїхала на автомобілі марки «ВАЗ-210740», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із місця постійного проживання в Косівський район Івано-Франківської області для купівлі різної продукції.

Цього ж дня, приблизно о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 прибула до домогосподарства, що за адресою: АДРЕСА_3 , де фактично проживає потерпіла ОСОБА_12 .

В подальшому, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , переслідуючи корисливий мотив, а саме таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, пересвідчившись, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, використовуючи ключ, який знаходився під килимом на сходовій клітці, проникла до житлового будинку ОСОБА_12 звідки таємно викрала 15000 грн, 1800 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 17 травня 2017 року становило 47574 грн, 200 євро, що згідно з курсом Національного банку України станом на 17 травня 2017 року становило 5846 грн.

В подальшому ОСОБА_8 , маючи змогу розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, місце злочину покинула, чим спричинила потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 68420 (шістдесят вісім тисяч чотириста двадцять) гривень.

Продовжуючи свої злочинні дії, 08 листопада 2017 року ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 та з невстановленою у ході досудового розслідування особою виїхала на автомобілі марки «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 , із місця постійного проживання в Косівський район Івано-Франківської області для купівлі різного товару.

Цього ж дня, приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи на вулиці Набережна в с. Рибне Косівського району, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 та невстановленою у ході досудового розслідування особою, зайшли на територію домогосподарства ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та невстановлена у ході досудового розслідування особа, розподілили між собою ролі таким чином, що ОСОБА_9 спілкувалася з ОСОБА_14 , якого в ході розмови, вивела за межі воріт з метою відволікти останнього, щоб виконавці злочину, а саме ОСОБА_8 з невстановленою у ході досудового розслідування особою, могли вчинити злочин та залишити місце злочину непоміченими.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , перебуваючи в злочинній змові з ОСОБА_9 та невстановленою слідством особою, користуючись тим, що ОСОБА_9 відволікала ОСОБА_14 , щоб слідкувати за ним, переслідуючи корисливий мотив, спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, пересвідчившись, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, за попередньою змовою групою осіб, проникла спільно з невстановленою в ході досудового розслідування особою до житлового будинку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , звідки викрала грошові кошти у сумі 16000 грн.

У подальшому ОСОБА_8 разом з невстановленою слідством особою, маючи змогу розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, місце злочину покинула, чим спричинила потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 16000 (шістнадцять тисяч) гривень.

Продовжуючи свої злочинні дії, 31 січня 2018 року ОСОБА_8 спільно з невстановленими в ході досудового розслідування особами виїхала на автомобілі марки «Опель Вектра», реєстраційний номер НОМЕР_3 , із місця постійного проживання в Косівський район Івано-Франківської області для купівлі різної продукції.

Цього ж дня, приблизно о 12 годині 00 хвилин, перебуваючи на вулиці Б. Хмельницького, в с. Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, ОСОБА_8 спільно з двома невстановленими у ході досудового розслідування особами зайшли на територію домогосподарства ОСОБА_15 , що за адресою: АДРЕСА_4 .

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , перебуваючи в злочинній змові з невстановленими слідством особами, користуючись тим, що вони відволікали ОСОБА_15 , щоб слідкувати за нею, переслідуючи корисливий мотив, спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, пересвідчившись, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, за попередньою змовою групою осіб, використовуючи ключ у замку вхідних дверей будинку, проникла всередину, звідки таємно викрала грошові кошти у сумі 1800 грн, золоту печатку 585 проби, вагою 6 грам, вартістю 1211 грн за один грам, на загальну суму 7266 грн, золоте кільце 585 проби, вагою 2,5 грама, вартістю 1211 грн за один грам, на загальну суму 3027 грн, золотий ланцюжок 585 проби, вагою 6 грам, вартістю 1211 грн за один грам, на загальну суму 7266 грн, золоту підвіску 585 проби, вагою 3 грама, вартістю 1211 грн за один грам, на загальну суму 3633 грн, пару золотих сережок 585 проби, вагою 3 грама, вартістю 1211 грн за один грам, на загальну суму 3633 грн, срібне кільце, вагою 2,5 грама, вартістю 15 грн за один грам, на загальну суму 37 грн.

В подальшому ОСОБА_8 разом з невстановленими слідством особами, маючи змогу розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, місце злочину покинула, чим спричинила потерпілій ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 26662 (двадцять шість тисяч шістсот шістдесят дві) гривень.

ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_8 та з невстановленою у ході досудового розслідування особою, 08 листопада 2017 року прибули в с. Рибне Косівського району Івано-Франківської області з метою викрадення чужого майна.

Цього ж дня, приблизно о 13 годині 20 хвилин, перебуваючи на вулиці Набережна в с. Рибне Косівського району, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_8 та невстановленою у ході досудового розслідування особою, зайшли на територію домогосподарства ОСОБА_13 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та невстановлена у ході досудового розслідування особа, розподілили між собою ролі таким чином, щоб ОСОБА_9 спілкувалася з ОСОБА_14 , вивела його за межі воріт з метою відволікти останнього, щоб виконавці злочину могли вчинити злочин та залишити місце злочину непоміченими.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне, викрадення чужого майна ОСОБА_9 відволікала ОСОБА_14 , щоб слідкувати за ним. У цей час ОСОБА_8 та невстановлена слідством особа, з якими ОСОБА_9 перебувала у злочинні змові, проникли до житлового будинку ОСОБА_13 , звідки таємно викрали грошові кошти в сумі 16000 (шістнадцять тисяч) грн, що належали ОСОБА_13 , чим спричинили останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_12 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у них; також просив виключити з обставин, які обтяжують покарання обвинувачених, - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою;

- обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , їх захисник ОСОБА_11 вважають вирок суду в частині призначеного покарання з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу прокурора безпідставною, не заперечували про виключення повторності як кваліфікуючої ознаки діяння ОСОБА_9 та як обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , а також обставини, яка обтяжує покарання обвинувачених, - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

Під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції повторно досліджені докази, що містять відомості відносно осіб обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 110, 111, 114, 121 - 127, 137-141), а також заяви потерпілих про відшкодування збитків та їх думку стосовно покарання (а.с. 46, 54, 56, 57).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно, фактичні обставини скоєного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , доведеність їх вини та кваліфікація дій за статтями КК України, за якими вони визнані винуватими, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. Прокурор в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано зазначив повторність як кваліфікуючу ознаку діяння ОСОБА_9 та як обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , звільнив обвинувачених від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Проте, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло.

В той час, згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000178, затвердженим прокурором 23 квітня 2018 року, ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення у тому, що вона вчинила таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло.

Виходячи зі змісту вироку, ОСОБА_9 в повній мірі погодилась з пред`явленим їй обвинуваченням, а у тому випадку, коли розгляд кримінального провадження проводиться в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, таке рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, вважаються встановленими в судовому засіданні.

Таким чином, судом першої інстанції в порушення норм кримінального процесуального закону помилково зазначено кваліфікуючу ознаку в діянні ОСОБА_9 - повторність, яка не ставилась їй у вину згідно з обвинувальним актом.

Більше того, ОСОБА_9 17 серпня 2012 року засуджена Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 307 КК України, що не утворює повторності з тим діянням, яке їй ставиться у вину на даний час, оскільки передбачене іншою статтею Особливої частини КК України.

За таких обставин, доводи прокурора в цій частині знайшли своє підтвердження та суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини висновку суду першої інстанції про «повторність» як кваліфікуючої ознаки діяння ОСОБА_9 .

Як вбачається зі змісту вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим врахував ступінь тяжкості вчиненого, особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, взяв до уваги те, що вона має на утриманні п`ять малолітніх дітей, добровільно відшкодувала завдану шкоду потерпілим, вперше притягається до кримінальної відповідальності. Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , визнав вчинення злочину повторно та групою осіб за попередньою змовою.

Суд першої інстанції до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , відніс щире каяття, взяв до уваги те, що вона добровільно відшкодувала завдану шкоду потерпілим, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживає у важких матеріально-побутових умовах. Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_9 , визнав рецидив злочинів та вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

Враховуючи пом`якшуючі покарання обставини та думку потерпілих, суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 необхідно обрати покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

В той час, перевіряючи доводи прокурора відносно обставин, які обтяжують покарання обвинуваченим, під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції безпідставно відніс до обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 вчинення злочину повторно та групою осіб за попередньою змовою, та до обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_9 вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

За приписами ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Відповідно до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04 червня 2010 року, якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частини статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом ч. 4 ст. 67 КК України як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Згідно з ст. 32 КК України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Поняття рецидиву наводиться кримінальним законом у ст. 34 КК України й визначається як вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вчинення злочину ОСОБА_8 повторно, групою осіб за попередньою змовою та вчинення злочину ОСОБА_9 групою осіб за попередньою змовою враховано при кваліфікації дій останніх за ч. 3 ст. 185 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції враховував, як обставини, що обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , - вчинення злочину повторно та групою осіб за попередньою змовою, та як обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_9 , - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, всупереч вимогам закону, оскільки такі обставини є кваліфікуючими ознаками їх діянь за цим вироком.

У зв`язку з вищенаведеним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ці обставини, які обтяжують покарання.

Так, стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції наведених норм права дотримався.

На думку суду апеляційної інстанції, з огляду на наявність достатніх для цього підстав, висновок про можливість виправлення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без відбування покарання є правильним.

Враховуючи в повній мірі конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого, його обставини, дані про обвинувачених, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , та одну обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_9 , думку потерпілих, яким відшкодовані збитки, та які просять суворо не карати, суд апеляційної інстанції вважає, що призначені судом першої інстанції покарання обвинуваченим за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки є необхідними та достатніми для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів та не є несправедливими внаслідок м`якості.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції вважає, що покарання призначені обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за оскаржуваним вироком зі звільненням від відбування покарання з випробуванням відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. А відповідно до ст. 78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та застосування до обвинувачених положень ст. 75 КК України є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування в цій частині не встановлено.

Суд апеляційної інстанції вважає посилання прокурора в апеляційній скарзі на особливості стилю написання вироку, зокрема щодо вживання слова «вина» та «у вигляді» стосовно покарання такими, що не можуть жодним чином свідчити про незаконність чи необґрунтованість судового рішення. Вживання таких слів не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного розуміння. Більше того, слово «вина» вживається як у ст. 129 Конституції України, що визначає основні засади судочинства, так і Розділі V Кримінального кодексу України «Вина та її форми», ст. 17 КПК України про презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини. Хоча Кримінальний кодекс України і визначає види покарання, вживання слова «у вигляді» стосовно покарання не є категорично недопустимим зважаючи на позицію законодавця стосовно інших понять, які поділяються на види, зокрема запобіжних заходів.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно з ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виключення повторності як кваліфікуючої ознаки діяння ОСОБА_9 та як обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , а також обставини, яка обтяжує покарання обвинувачених, - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Косівського відділу Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини висновок суду про «повторність» як кваліфікуючу ознаку діяння ОСОБА_9 .

Виключити з мотивувальної частини обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченій ОСОБА_9 , вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.

Виключити з мотивувальної частини обставини, які обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , вчинення злочину повторно та групою осіб за попередньою змовою.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5