Постанова
Іменем України
7 листопада 2018 р.

м. Київ
справа № 761/10906/15-к
провадження № 51-2633 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 1 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001944 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Радомишль Житомирської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України.
ОСОБА_9 ,громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Київ, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 1 березня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна, на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна; ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна, на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
Цим же вироком ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_11 засуджено за ч.2 ст.186 КК України, судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржені.
Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_12 та постановлено стягнути солідарно з засуджених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 на користь потерпілого у відшкодування матеріальних збитків 6000 грн.; у відшкодування моральної шкоди 7500 грн. та 10 000 грн.
Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_9 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 20 лютого 2015 року приблизно о 21 годині за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та двома невстановленими особами, знаходячись біля під`їзду №1 будинку АДРЕСА_4 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відкрито заволоділи майном ОСОБА_12 на загальну суму 8205 грн., розпорядившись ним на власний розсуд.
Після відкритого викрадення майна ОСОБА_12 , 20 лютого 2015 року приблизно о 21 годині 10 хвилин, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та дві невстановлені особи, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, врахувавши те, що останній не міг чинити опір, вступивши між собою у попередню злочинну змову, діючи повторно, скориставшись викраденими у ОСОБА_12 автомобільним ключем, незаконно заволоділи автомобілем марки «KIA Sportage» д.н. НОМЕР_1 вартістю 210 000 грн., який належить останньому, в подальшому розпорядились зазначеним автомобілем на власний розсуд.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 просять скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначають, що в суді не допитано одного зі свідків, надано неправильну правову оцінку обставинам вчинення злочинів та участі у їх вчиненні засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , внаслідок чого допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Також вважають, що судами не надано належної оцінки доказам, які отримані з порушенням права засуджених на захист та є недопустимими внаслідок допущених органом досудового розслідування порушень під час проведення слідчих дій.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 з викладених в ній підстав.
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційні скарги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про наявність підстав для скасування або зміни судових рішень суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставиться питання у касаційних скаргах. Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів, згідно зі ст. 94 КПК України, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.
Доводи касаційних скарг захисників про непричетність засуджених до вчинення злочинів та допущені органом досудового розслідування порушення при збиранні доказів, перевірялися судами першої і апеляційної інстанції і свого підтвердження не знайшли.
Потерпілий ОСОБА_12 під час досудового розслідування впізнав ОСОБА_9 як особу, яка брала участь у нападі на нього та нанесла перший удар, та ОСОБА_6 як особу, яка в ході нападу обшукала його та забрала особисті речі. Будучи допитаним в суді потерпілий підтвердив зазначене та дав детальні показання щодо обставин вчинення на нього нападу ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ще двома невстановленими особами, в ході якого, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, вказані особи відкрито заволоділи його майном та транспортним засобом.
Згідно з даними, що зафіксовані у протоколах огляду місця події від 23 лютого 2015 року, належний ОСОБА_12 автомобіль був виявлений на прибудинковій території будинку АДРЕСА_5 , а у ОСОБА_10 були вилучені викрадені документи на цей транспортний засіб та ключі від нього.
Будучи допитаними в суді як свідки співробітники УБОЗ міста Києва ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначили, що при виявленні автомобіля поруч з ним стояли ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а ОСОБА_6 знаходився неподалік та спостерігав за навколишньою обстановкою. Побачивши працівників правоохоронних органів, всі троє засуджених намагались утекти.
Аналіз цих та інших доказів, які спростовують ствердження сторони захисту щодо недоведеності участі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, свідчить про правильність висновків суду про те, що вони, а також засуджений ОСОБА_10 та дві невстановлені особи діяли узгоджено між собою, зі спільним умислом, і кожен з них безпосередньо виконував діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 та ч.2 ст.289 КК України.
Доводи захисників про те, що слідчі дії під час досудового розслідування проводились слідчими, які не мали відповідних повноважень, спростовуються даними, що містяться у постанові від 23 лютого 2015 року про призначення групи слідчих у цьому кримінальному провадженні. Ствердження захисників про недопустимість участі одних і тих же понятих у декількох слідчих діях по кримінальному провадженню не ґрунтуються на вимогах ст.223 КПК України. Крім того, всупереч доводам захисників, не вбачається і порушень вимог ч.2 ст.228 КПК України при пред`явленні особи для впізнання під час досудового розслідування. Виходячи з обставин справи, проведення цієї слідчої дії у нічний час узгоджується з положеннями ч.4 ст.223 КПК України. Доводи щодо порушення права ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на захист під час досудового розслідування були ретельно перевірені апеляційним судом та свого підтвердження не знайшли, з чим погоджується колегія суддів.
Як вбачається з матеріалів справи, під час судового провадження були вжиті передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо виклику свідка ОСОБА_15 для допиту, однак забезпечити його прибуття до суду не виявилось можливим. Слід зазначити, що доводи захисників фактично зводяться до неповноти судового розгляду внаслідок того, що суд не допитав цього свідка, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Отже, будь-яких істотних процесуальних порушень при збиранні, дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_9 органами досудового розслідування та судом не допущено.
Апеляційний суд під час перегляду вироку належним чином перевірив матеріали провадження, проаналізував докази, якими суд першої інстанції обґрунтував доведеність вини засуджених у їх сукупності, критичну оцінку доводів апеляційних скарг сторони захисту належним чином вмотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.
Що стосується покарання, то воно призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, даних про особи винних, які раніше не судимі, за місцем навчання характеризуються задовільно, відсутності обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання.
З урахуванням зазначеного та конкретних обставин справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засуджених в умовах ізоляції від суспільства та призначив покарання у межах санкції за вчинений злочин.
Таким чином, призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових правопорушень. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим внаслідок суворості, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Отже, підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р.), Суд

у х в а л и в:
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 1 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_16 ОСОБА_2 ОСОБА_3