Провадження 11-кп/824/998/2019 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року про повернення обвинувального акта,

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000073 від 13.04.2017 про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, повернуто прокурору.

Дане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті не узгоджується із правовою кваліфікацією інкримінованого ОСОБА_9 злочину. Зокрема погодився з позицією захисника про те, що дезорганізація роботи підприємства охоплюється санкцією ч.2 ст. 357 КК України, разом з тим, зазначаючи, що дії ОСОБА_9 були спрямовані на дезорганізацію роботи підприємства, органом досудового розслідування було невірно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які не відповідають правовій кваліфікації інкримінованого злочину. Окрім того, невідповідність викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення правовій кваліфікації інкримінованого ОСОБА_9 злочину вказує виклад в тексті обвинувачення обставин вимагання ОСОБА_9 від потерпілого ОСОБА_11 грошових коштів в сумі 152400 грн. Проте, вимагання, як самостійний склад злочину, передбаченого ст. 189 КК України, ОСОБА_9 не інкримінований.

В апеляційній скарзі прокурора указано на незаконність ухвали та необхідність її скасування у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги указав, що суд вийшов за межі питань, що вирішуються судом на стадії підготовчого засідання, оскільки погодився з позицією захисника щодо погіршення становища обвинуваченої в частині перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.1 ст. 357 КК України на ч.2 ст. 357 КК України, що в свою чергу є явним порушенням закону. Крім того, зазначив що у ході проведення підготовчого судового засідання, прокурором було указано, що дії передбачені ч.2 ст. 189 КК України виділені в окреме провадження. Відтак, на стадії підготовчого судового засідання, прокурор не долучає, а суд не досліджує і не надає жодної оцінки доказам та процесуальним документам, що отримані на стадії досудового розслідування. Просив ухвалу скасувати та призначити новий розгляд обвинувального акта у суді першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 указав, що як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України, тобто органом досудового розслідування невірно викладено фактичні обставини злочину, а саме те, що метою заволодіння документами був корисливий мотив та дезорганізація роботи підприємства. Вказані обставини не відповідають дійсності та прокурором під час досудового розслідування не встановлені. Також зазначив, що викладення обставин кримінального правопорушення, що вказує на вимагання обвинуваченої від потерпілого грошових коштів, як самостійний склад злочину, ОСОБА_9 не інкримінований. Вказане свідчить про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, підтвердив доводи, викладені у ній та просив її задовольнити;

представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити;

захисника та обвинувачену, які апеляційну скаргу не визнали і просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до положень п.3 ч.3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні може ухвалити рішення про повернення прокурору обвинувального акту якщо він не відповідає вимогам КПК України. Вимоги до обвинувального акту визначені у ст. 291 КПК України. За змістом пункту п`ятого частини другої цієї статті обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин злочину, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію злочину з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Судом обґрунтовано визнано те, що формулювання обвинувачення, яке викладене у обвинувальному акті не узгоджується із правовою кваліфікацією дій обвинуваченої. Є обґрунтованими і висновки суду про те, що сформульоване обвинувачення містить посилання на дії, які утворюють склад іншого злочину, хоча обвинувачення у вчиненні цього злочину обвинуваченій не висувалось.

За наявності зазначених недоліків суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що висунуте обвинувачення є не конкретним. Сукупність указаних порушень закону указує на невідповідність обвинувального акту вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України у зв`язку із чим суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про повернення обвинувального акту, належним чином це рішення мотивувавши.

Посилання прокурора у апеляційній скарзі на те, що в ухвалі судом не указано, у чому полягає неузгодженість обвинувачення, не узгоджується із змістом мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, із якої вбачається, що суд належним чином мотивував свої висновки, в тому числі і щодо неузгодженості обвинувачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі компетенції, наданої йому при проведенні підготовчого судового засідання не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, як зазначалось вище, суд у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України повинен з`ясувати те чи сформульоване у обвинувальному акті обвинувачення. Аналіз положень п.13 ч.1 ст.3, ст. 20, ст.91 та п.5 ч.2 ст. 291 КПК України у їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати, що тільки конкретне обвинувачення, зрозуміле обвинуваченому за змістом, яке відповідає вимогам як матеріального, так і процесуального закону і яке не містить у собі суперечностей вважається належним чином сформульованим і таким, яке породжує у особи необхідність здійснення захисту від нього. Зазначені положення закону перебувають у відповідності із практикою Європейського суду із прав людини, який неодноразово у рішеннях наголошував на необхідності приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, щодо якої порушено кримінальну справу, а також на те, що надання повної та детальної інформації стосовно пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду. ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право бути детально проінформованим про характер і причини обвинувачення повинно розглядатися у контексті наявності у обвинуваченого права підготуватися до свого захисту (рішення у справах Абрамян проти Російської Федерації, Пелісьє та Сассі проти Франції, Даллос проти Угорщини та інші).

За наявності наведених вище порушень закону встановлених судом першої інстанції у ході підготовчого судового засідання колегія суддів приходить до висновку про те, що обвинувачення фактично не було сформульоване, у зв`язку із чим рішення суду про повернення обвинувального акта є таким, яке ґрунтується на вимогах закону.

Окрім наведених порушень закону при формулюванні обвинувачення, що були встановлені судом першої інстанції, колегією суддів встановлені також інші недоліки обвинувального акту, які підтверджують висновки суду першої інстанції про неконкретність сформульованого обвинувачення. Так, у обвинуваченні зазначено, що у ОСОБА_9 виник умисел спрямований на незаконне заволодіння установчими документами статутом та печаткою. При цьому стороною обвинувачення не зазначено те, якими іще документами, окрім статуту, мала намір заволодіти обвинувачена, оскільки печатка товариства до документів не відноситься. За змістом диспозиції ч.1 ст. 357 КК України заволодіння офіційними документами, штампами чи печатками може вчинятись або шляхом шахрайства або шляхом зловживання особою своїм службовим становищем. Зазначивши те, що у ОСОБА_9 виник умисел на незаконне заволодіння установчими документами статутом та печаткою, орган досудового розслідування у цьому ж обвинуваченні зазначив те, що обвинувачена статутом заволоділа шляхом зловживання своїм службовим становищем, а печатку товариства привласнила, після чого зберігала їх за однією адресою. При цьому слідчим не було звернуто уваги на те, що привласнення офіційних документів і печаток та заволодіння ними шляхом зловживання своїм службовим становищем є різними незаконними діями із зазначеними предметами і для їх ототожнення правових підстав не існує. Ця обставина сама по собі указує на неконкретність сформульованого обвинувачення. Але поряд із цим органом досудового розслідування при формулюванні обвинувачення не наведено будь-яких мотивів того, чому ставлячи обвинуваченій у вину вчинення в один і той же час, в одному і тому ж місці, одних і тих же дій як із статутом, так і печаткою він дійшов до висновку про те, що статутом обвинувачена заволоділа зловживаючи своїм службовим становищем, а печатку привласнила. Органом досудового розслідування при формулюванні обвинувачення не зазначено із належною повнотою у чому проявилось зловживання обвинуваченою своїм службовим становищем при заволодінні статутом. Окрім того, при формулюванні обвинувачення не було зазначено те, за якими ознаками статут товариства визнаний офіційним документом.

Наведене дає підстави стверджувати те, що сформульоване обвинувачення є не конкретним, не може бути підставою для здійснення обвинуваченою захисту від цього обвинувачення. Це указує на те, що у обвинувальному акті обвинувачення фактично не було сформульоване, що є підставою для повернення обвинувального акту.

Доводи прокурора про можливість зміни прокурором обвинувачення чи висунення нового обвинувачення на етапі судового розгляду не можуть указувати на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність повернення обвинувального акту. Так, за змістом ст. 338 та ст. 339 КПК України можливість зміни обвинувачення у суді та висунення нового обвинувачення законодавець пов`язує із фактом встановлення нових фактичних обставин злочину чи отримання відомостей про можливість вчинення обвинуваченим іншого злочину, що має місце під час судового розгляду. Наявність даних, які указують на неконкретність пред`явленого обвинувачення є перешкодою для призначення судового розгляду за обвинувальним актом і указує на необхідність повернення обвинувального акта прокурору.

Із урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 06.11.2018 про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 00000073 від 13.04.2017 про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає цю ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06.11.2018 про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні № 00000073 від 13.04.2017 про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4