У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року відносно ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року клопотання прокурора задоволено, ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України на підставі ст. 45 КК України, у зв`язку з дійовим каяттям, а кримінальне провадження відносно неї закрито.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року без змін.
Як установив суд, у період часу з 29 жовтня 2014 року по 30 вересня 2016 року ОСОБА_4 , шляхом обману, маючи прямий умисел та корисливі мотиви на незаконне збагачення, з метою поліпшення свого матеріального становища, заволоділа грошовими коштами резервного фонду державного бюджету в розмірі 24 871, 60 грн, надавши неправдиві відомості до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві, зазначивши у заяві завідомо неправдиві відомості щодо відсутності у неї та членів її сім`ї на депозитному банківському рахунку коштів у розмірі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.
Прокурор, не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, звернувся до суду з касаційною скаргою із вимогою про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала Київського апеляційного суду є незаконною у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосуванням ст. 96-1 КК України.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 190 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з не застосуванням ст. 96-1 КК України є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само у разі вчинення інших злочинів, перелік яких наведено у цій нормі, зокрема ч. 1 ст. 190 КК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.

Згідно положень ч. 5 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої злочином.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_4 у період часу з 29 жовтня 2014 року по 30 вересня 2016 року шляхом обману, маючи прямий умисел на незаконне збагачення, з метою поліпшення матеріального становища заволоділа грошовими коштами резервного державного фонду в розмірі 24 871,60 грн, які були перераховані Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві на банківський рахунок ОСОБА_4 , якими остання розпорядилась на власний розсуд.
Судом апеляційної інстанції було встановлено, що в подальшому, завдана кримінальним правопорушенням шкода в розмірі 24 871, 60 грн. була відшкодована ОСОБА_4 в повному обсязі.
Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, враховуючи, що прокурор просив застосувати до ОСОБА_4 спеціальну конфіскацію, стягнувши в дохід держави грошову суму, що відповідає вартості того майна, яке було предметом злочину, тобто зазначеного в п. 3, а не в п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, його вимоги не ґрунтуються на законі, а його посилання на ту обставину, що ОСОБА_4 вчинено умисний злочин, передбачений ч. 1 ст. 190 КК України не може бути безумовною підставою для застосування спеціальної конфіскації.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року відносно ОСОБА_4 .
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3