ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2018 року

м. Київ

справа 290/738/15-к

провадження № 51-4 км 17

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000184, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року, ОСОБА_7 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено цивільний позов, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ТОВ «А.Т.К.» 127 302,80 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, крадіжки, що завдала значної шкоди потерпілому.
Як установив суд, 7 квітня 2015 року о 16:15 ОСОБА_7 , перебуваючи на території заводу ТОВ «А.Т.К.» (далі завод), розташованого за межами с. Химрича Романівського району Житомирської області, та маючи доступ до засобів захисту рослин, які застосовуються при виробництві насіння, таємно викрав 40 л препарату (інсектициду) «Вайпер FS» на загальну суму 76 679,60 грн.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджений та його захисник просять на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів зводиться до того, що місцевий суд, провівши підготовче засідання без участі захисника, істотно порушив право обвинуваченого на захист; окрім того, цей суд усупереч ст. 91 КПК не з`ясував усіх обставин, які належать до предмета доказування, неправильно оцінив зібрані у справі докази, насамперед відеозапис, унаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки. Також сторона захисту ставить під сумнів повноваження представника потерпілого. На думку скаржників, суд апеляційної інстанції порушив принцип безпосереднього дослідження доказів, не перевірив наведених захисником аргументів про допущені порушення норм права та про наявність підстав для закриття провадження, не дав вичерпних відповідей і постановив рішення, яке не відповідає вимогам статей 370, 419 вказаного Кодексу. Крім того, захисник зазначає про несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання через суворість.

До початку перегляду провадження в порядку касаційної процедури до Верховного Суду (далі Суд) ОСОБА_7 надіслав клопотання, в якому просить здійснювати розгляд за його відсутності, проте за участю захисника ОСОБА_5 .
Представник потерпілого подав заперечення на касаційну скаргу захисника, а прокурор, ще і на скаргу засудженого. У запереченнях указані учасники кримінального провадження, наводячи аргументи, стверджують про законність постановлених судових рішень та безпідставність касаційних вимог сторони захисту. Разом із цим, представник потерпілого зазначив про можливість пом`якшення ОСОБА_7 покарання, а також поінформував про здійснення касаційного провадження без його участі.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційні скарги; прокурор вважав, що необхідно скасувати ухвалу апеляційного суду через порушення ст. 419 КПК і призначити новий розгляд у цьому суді, у зв`язку з чим частково задовольнити касаційні вимоги сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах й у запереченнях на них, колегія судів дійшла висновку, що скарга засудженого не підлягає задоволенню, а скаргу захисника слід задовольнити частково з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчихінстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноваженийдосліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.
У касаційних скаргах, за їх змістом, засуджений та його захисник, у числі іншого, не погоджуються з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечують по суті достовірність фактичних даних, зафіксованих на відеозаписі з камер відеоспостереження (тобто окремого доказу), а також повноту судового розгляду, тоді як їх перевірки в силу закону (статті 433, 438 КПК) до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.

Як убачається з кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_7 і з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній, не оспорюючи факту події злочину та вартості викраденого майна, заперечував, що саме він викрав 40 л препарату «Вайпер FS». Водночас згідно з даними, відображеними на носії інформації, на якому за допомогою технічного засобу зафіксовано перебіг судового засідання, засуджений підтвердив, що 7 квітня 2015 року він перебував на робочій зміні, після її закінчення пересувався на своєму автомобілі по території заводу, заходив декілька разів до приміщення операторської, де вчиняв певні дії на комп`ютері. При цьому при перегляді в суді відеозапису з камер спостереження заводу від 7 квітня 2015 року, ОСОБА_7 підтвердив, що на записі переважно було зафіксовано саме його дії, заперечив лише окремий фрагмент перенесення ним каністр від складської кімнати до дверей тильного виходу з приміщення заводу.
Дослідивши показання ОСОБА_7 , суд належним чином обґрунтував своє рішення про винуватість засудженого у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти власності. Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних упродовж судового слідства свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ; даних, що містяться у видатковій накладній, в інвентаризаційному описі матеріальних цінностей, в акті про результати інвентаризації, на відеозаписі з камер відеоспостереження, зміст яких докладно відображено у вироку.

Так, за матеріалами справи у своїх показаннях суду свідок ОСОБА_8 (технолог заводу) вказував, що 8 квітня 2015 року він, змінивши у виробничому процесі ОСОБА_7 , виявив відсутність на складі двох ємкостей із хімічним препаратом, і повідомив про це директорузаводу. За таких обставин вони, переглянувши відеозапис із камер відеоспостережень, установили, що крадіжку зазначених ємкостей вчинив саме засуджений.
Наведені показання підтвердив директор заводу свідок ОСОБА_9 . Останній наполягав на тому, що після інформування його ОСОБА_8 про зникнення хімічного препарату зі складу вони разом переглянули відеозапис з камер спостереження, дубльований на головному сервері, розташованому поза межами заводу, на якому було зафіксовано, як ОСОБА_7 після закінчення робочого дня, дочекавшись, поки усі робітники залишать територію заводу, вимкнув функцію відеозапису на кількох камерах, під`їхав на власному автомобілі до приміщення, де зберігалися препарати, виніс звідти ємкості, а потім увімкнув камери і на автомобілі виїхав за межі заводу.
Факти закупівлі ТОВ «А.Т.К.» у лютому 2015 року інсектициду «Вайпер FS», його нестачі в об`ємі 40 л унаслідок події злочину підтверджується даними, що містяться у видатковій накладній № 7 від 6 лютого 2015 року, в інвентаризаційному описі матеріальних цінностей засобів захисту рослин заводу, а також в акті про результати інвентаризації від 10 квітня 2015 року.
Крім того, в ході судового слідства за результатами перегляду копії відеозапису з камер відеоспостереження заводу було встановлено, що 7 квітня 2015 року після закінчення робочого дня у період із 16:11 до 16:16 ОСОБА_7 перебував у приміщенні, в якому знаходиться склад з хімічними препаратами, припинив в операторській процес відеозапису на кількох камерах відеоспостереження, потім пересувався по території заводу, в тому числі на автомобілі, виносив з указаного приміщення дві ємкості, після чого, відновивши запис відеоспостереження, виїхав за межі заводу.

У цьому кримінальному провадженні показання свідків отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраними доказам та є конкретними. Тому суд не мав підстав не довіряти свідкам, а їхні показання, як і дані, що містяться, у тому числі, й на відеозаписі з камер відеоспостереження, у силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, які правомірно покладено в основу вироку.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК передбачено, що потерпілий вправі подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.
Отже, товариство (в особі виконавчого директора), яке було визнано потерпілою стороною, було наділено правом подавати докази. Тому наданий під час досудового розслідування потерпілою стороною DVD-диск із відеозаписом від 7 квітня 2015 року, який згідно зі ст. 290 КПК було відкрито стороні захисту, є допустимим доказом. Факту фальсифікації зазначеного відеозапису судом не встановлено.
Не залишився без оцінки суду у вироку і висновок експерта, наданий стороною захисту для спростування достовірності відеозапису. Оскільки наведене дослідження було проведено особою, котра не мала такого права, тобто без додержання вимог ст. 69 КПК, суд обґрунтовано визнав його недопустимим доказом.

Усупереч твердженням у касаційних скаргах місцевий суд з`ясувавши всі, передбачені ст. 91 КПК, обставини, зіставивши зібрані докази в їх взаємозв`язку, умотивовано вирішив, що висунута засудженим на свій захист версія про непричетність до інкримінованого йому злочину є неспроможною.

Відповідно до встановленої судом сукупності фактів, що належать до предмета доказування у кримінальному провадженні, діяння ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК.
Доводи сторони захисту з питань додержання під час судового провадження норм процесуального права, доведеності винуватості ОСОБА_7 та законності його засудження за крадіжку, що завдала значної шкоди потерпілому, також перевірялись апеляційним судом, який залишив вирок у цій частині без змін, а заявлені апеляційні вимоги про закриття кримінального провадження без задоволення, належним чином умотивувавши своє рішення.
У зазначеній частині ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Посилання скаржників на те, що апеляційний суд у цьому провадженні був зобов`язаний безпосередньо дослідити докази, не є слушними, адже така позиція суперечить точному змісту положень ст. 404 КПК.
За матеріалами справи в ході її розгляду засуджений та його захисник не зазначали про порушення права ОСОБА_7 на захист під час проведення підготовчого судового засідання, а також не ставили під сумнів повноваження представника потерпілого.
Наведені у касаційних скаргах із цього питання аргументи є непереконливими, а обставини, на які посилається сторона захисту, не впливають на висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та законність його засудження і, зважаючи на положення ст. 412 КПК, не можуть слугувати підставами для скасування оспорюваних рішень.
Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами захисника про можливість досягти мети виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства.

Як убачається з кримінального провадження, ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягається вперше, на спеціальних обліках не перебуває, до вчиненого характеризується позитивно, займався суспільно корисною діяльністю, на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, за станом здоров`я має інвалідність 2-ї групи безстроково. Обставин, що обтяжують покарання, у справі не встановлено. Наведеного суди нижчих інстанцій повною мірою не врахували і, таким чином, не додержалися приписів статей 50, 65 КК. При цьому суди достатньо не обґрунтували необхідності призначення ОСОБА_7 заходу примусу, який належить відбувати реально.

За відсутності обтяжуючих покарання обставин, виходячи з установлених фактичних обставин кримінального провадження, які впливають на вибір заходу примусу, а також з аналізу даних про особу ОСОБА_7 як у загально-соціальному стані, так і в аспекті його потенційної суспільної небезпеки, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, Суд дійшов висновку про можливість застосувати до засудженого положення ст. 75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76, з урахуванням ст. 5 цього Кодексу.

Отже, судові рішення в цій частині підлягають зміні на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених вироку та ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

З огляду на викладене, зважаючи також на доводи та вимоги у касаційних скаргах, подана засудженим скарга не підлягає задоволенню, а скаргу захисника слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргузасудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, касаційну скаргузахисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити.
На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому судом першої інстанції за ч. 3 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, і відповідно до ст. 76 КК з урахуванням ст. 5 цього Кодексу покласти на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Постанова є остаточною іоскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3