Справа № 348/285/17
Провадження № 11-кп/4808/22/18
Категорія ст. 286 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000196 за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_7 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2018 року, відносно ОСОБА_8 , за ст. 286 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та житель АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше, згідно ст. 88 КК України не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_7 , не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, вважає вирок Надвірнянського районного суду від 13.06.2018 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та тяжкість наслідків, які були спричинені злочином у вигляді смерті людини. Окрім цього вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст. 69 КК України та призначив покарання нижче від найнижчої межі, оскільки у вироку тільки перераховано пом`якшуючі обставини, проте належним чином їх не вмотивовано, а також не вказано, які з наведених обставин істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Просить вирок Надвірнянського районного суду від 13.06.2018 року щодо ОСОБА_8 за ст.286 ч.2 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вироком Надвірнянського районного суду від 13.06.2018 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 вказано рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 3694,02 грн. судових витрат, пов`язаних з проведенням експертиз в кримінальному провадженні.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 , при наступних обставинах.

01 жовтня 2016 року, приблизно о 16.30 год. в суху погоду водій ОСОБА_8 , не маючи права на керування транспортним засобом відповідної категорії та практичних навиків керування, керуючи автомобілем марки ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі дозволеною швидкістю дорогою в с.Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області. При цьому у керованому ним транспортному засобі на задній осі були встановлені шини різних моделей з різними малюнками протектора, який на лівому задньому колесі не відповідав експлуатаційній нормі зношування, що у відповідності до вимог п.31.4.5 "а" та "г" ПДР України забороняє експлуатацію транспортних засобів.

Проїжджаючи по вул. Незалежності у напрямку смт. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області, водій ОСОБА_8 проявив неуважність, та в порушення вимог п.1.2, п.1.10, п.2.1 а) б), п.2.3 а),б), п. 10.1., п.11.3, п.31.1, п.31.4, п. 31.4.5 а) г) Правил дорожнього руху України, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із мотоциклом марки "LIFAN", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався по своїй смузі руху у зустрічному напрямку. В результаті порушення ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій мотоцикла марки "LIFAN" ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи черепа з крововиливом під м"яку мозкову оболонку, яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку, від яких настала його смерть.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечили з приводу поданої апеляційної скарги прокурора, просили залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін;

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Вирок суду першої інстанції, відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.349 ч.3 КПК України, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні протиправних діянь щодо порушення правил безпеки дорожнього руху, які виразились у ігноруванні ним пунктів 1.2, 1.10, 2.1 а) б), 2.3 а) б),10.1, 11.3,31.1,31.4,31.4.5 Правил дорожнього руху України, під час керування транспортним засобом ВАЗ - 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 , та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за ст. 286 ч.2 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованим.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 надто м`яке покарання, яке суперечить тяжкості скоєного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 12 КК України.

Однак, на думку колегії суддів призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України, тобто дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання.

При цьому, як вбачається з вироку, судом враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є молодою людиною, має постійне місце проживання, за яким характеризується з позитивної сторони, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, його відношення до скоєного, поведінку до і після вчинення злочину, думку потерпілої ОСОБА_11 , яка в поданій письмовій заяві зазначила, що претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, просить призначити покарання ОСОБА_8 не пов`язане з позбавленням волі.

Також судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 в силу ст. 66 КК України : повне визнання вини у вчиненому, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди. Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України тому доцільності в призначенні більш суворого покарання колегія не вбачає.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`якості спростовуються висновками наведеними у вироку суду першої інстанції.

Щодо вимог наведених в прохальної частини апеляційної скарги прокурора з приводу призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 21 абзаці 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено під час апеляційного розгляду в обвинуваченого ОСОБА_8 немає прав на керування транспортними засобами, а тому суд першої інстанції підставно не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання, визначене ст. 286 ч.2 КК України.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, при цьому навіть не заявляє клопотання про дослідження характеризуючих даних на особу обвинуваченого.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено апеляційних підстав передбачених ст. 409 КПК України для скасування вироку суду та постановлення нового, а тому подана апеляційна скарга прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_7 є необгрунтованою, а покарання судом першої інстанції призначене без порушень кримінального та кримінального процесуального закону.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок Надвірнянського районного суду Івано Франківської області від 13 червня 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_7 залишити - без задоволення, а вирок Надвірнянського районного суду Івано Франківської області від 13 червня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5