Постанова

Іменем України
12 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 759/814/15-к
провадження №51-7732 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008614, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , судимого: 02 червня 2014 року Святошинським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік зі звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; 22 вересня 2015 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Після зміни прокурором обвинувачення в суді ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, при невстановлених обставинах, у невстановленої особи, незаконно придбав з метою подальшого збуту та особистого збагачення наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон.
08 жовтня 2014 року о 10.20 ОСОБА_8 , знаходячись на другому поверсі шостого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , діючи повторно, незаконно зберігав та за 400 грн збув оперативному покупцю ОСОБА_9 наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,071 г.
14 жовтня 2014 року о 11.30 ОСОБА_8 , знаходячись на другому поверсі шостого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , діючи повторно, незаконно зберігав та за 800 грн збув оперативному покупцю ОСОБА_10 наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,235 г.
15 жовтня 2014 року о 10.15 ОСОБА_8 , знаходячись біля пам`ятника «Невідомому солдату», що на вул. Уборевича, 6-а у місті Києві, діючи повторно, незаконно зберігав та за 800 грн збув оперативному покупцю ОСОБА_10 наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,209 г.
15 жовтня 2014 року о 11.30 під час затримання ОСОБА_8 біля будинку №3 на вул. Уборевича у місті Києві, у нього було виявлено та вилучено наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,410 г, який ОСОБА_8 зберігав при собі з метою збуту.
15 жовтня 2014 року приблизно о 13.08, в ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_3 , працівниками міліції було виявлено та вилучено наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, загальною масою 0,413 г, який ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК, незаконно зберігав за місцем свого проживання без мети збуту.
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2015 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних злочинів. Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає, що в матеріалах кримінального провадження наявні достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за якими йому висунуте обвинувачення. Тому, не застосувавши щодо виправданого положення ч. 2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК, на думку прокурора, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Апеляційний суд доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив та необґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без зміни, чим істотно порушив вимоги ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 вказала на законність і обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_8 та просила залишити їх без зміни.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу підтримав частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_6 заперечила проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Мотиви Суду
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.
Відповідно до ст. 86, ст. 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні незаконному зберіганні наркотичного засобу метадону з метою збуту, повторному незаконному збуті цього наркотичного засобу, а також у повторному незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу метадону без мети збуту особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК, органами досудового розслідування було покладено показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , дані протоколів огляду місця події, протоколів оперативної закупівлі, протоколів про результати контролю за вчиненням злочину, протоколу обшуку, постанови про визнання та прилучення до справи речових доказів, постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання, а також висновки експертів та акти огляду покупця.
Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів - на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
Такий висновок суду достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку, в тому числі й на результатах перевірки доводів сторони захисту про недопустимість окремих доказів сторони обвинувачення.
Так, за змістом ст. 290 КПК, якщо сторона обвинувачення не здійснить відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту, то суд не має права допустити відомості, що містяться в цих матеріалах, як докази.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 751/7557/15-к), у випадку невідкриття стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, процесуальних документів, які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, суд не має права допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, в якості доказів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, постанови прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_16 про проведення контролю за вчиненням злочину від 06.10.2014 року та від 13.10.2014 року, доручення прокурора про проведення негласних (слідчих) дій від 06.10.2014 року та від 13.10.2014 року, ухвала слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року щодо надання дозволу на проведення обшуку місця мешкання, на підставі яких проводились негласні слідчі (розшукові) дії у виді оперативної закупки наркотичного засобу у ОСОБА_8 та обшуку його житла, стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, не відкривались. Тому, дані, що містяться в протоколах за результатами проведення відповідних негласних слідчих (розшукових) дій, судом обґрунтовано визнано недопустимими доказами.
Надаючи оцінку іншим матеріалам кримінального провадження, суд правильно визнав їх такими, що не підтверджують поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, оскільки вони не спростовують доводів захисту.
За таких обставин, дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази, надавши кожному з них і їм у сукупності належну оцінку з точки зору допустимості й достатності, тлумачачи всі сумніви на користь обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у висунутому йому обвинуваченні поза розумним сумнівом.
По суті прийнятого рішення вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, зокрема й тим, на які прокурор послався у касаційній скарзі, та обґрунтовано визнав їх неспроможними для спростування висновків місцевого суду в частині недоведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів на спростування висновків місцевого та апеляційного суду про відсутність в матеріалах кримінального провадження достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 прокурор у касаційній скарзі не навів. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, суд
ухвалив:
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3