Справа № 149/2304/18
Провадження №1-кп/132/113/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2019 р. м. Калинівка

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000363 від 23.07.2018р., за обвинувальним актом, складеним у відношенні:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Сербанівка Хмільницького району Вінницької області, українця, громадянина України, вдівця, із вищою освітою, офіційно не працюючого, раніше судимого 19 грудня 2013 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.2 ст.125 КК України до штрафу в розмірі 850грн., який за результатами перегляду справи був замінений на 50год. громадських робіт, які відбув у повному обсязі, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_7 будучи судимим 19 грудня 2013 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.2 ст.125 КК України до штрафу в розмірі 850грн., який за результатами перегляду справи 13 березня 2014 року за ч.3 ст.53 КК України був замінений на 50год. громадських робіт, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний злочин. Так, 22 липня 2018 року о 23год.30хв., ОСОБА_8 перебуваючи в житловій кімнаті будинку АДРЕСА_2 , під час словесної перепалки зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , в ході раптово виниклого конфлікту на побутовому ґрунті, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, останній, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно завдав два удари своєю правою рукою в область обличчя та один удар лівою рукою в область щелепи ОСОБА_9 , в результаті чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді ран на обличчі та перелому кісток носа, які відповідно до висновку експерта № 86 від 28 серпня 2018 року належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Також, у ОСОБА_9 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі та шиї, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_8 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, та пояснив, що дійсно умисно наніс легкі тілесні ушкодження ОСОБА_9 , за обставин, викладених в обвинувальному акті. Розкаюється у скоєному, готовий понести відповідальність та відшкодувати потерпілій завдану шкоду, цивільний позов визнає у повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердила факт завдання їй обвинуваченим тілесних ушкоджень, просила застосувати до останнього покарання згідно діючого законодавства та задовольнити поданий нею цивільний позов.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.2 ст.125 КК України, а саме умисне нанесення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесено до злочину невеликої тяжкості, раніше судимий 19.12.2013р. Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.2 ст.125 КК України до штрафу в розмірі 850грн., який за результатами перегляду справи був замінений на 50год. громадських робіт, які відбув у повному обсязі, за місцем проживання характеризується посередньо, вдівець, на утриманні неповнолітніх чи непрацездатних осіб не має, на психіатричному чи наркологічному обліку не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає, є щире каяття. Обставин, які обтяжують його покарання, судом не встановлено.

Суд погоджується із позицією прокурора щодо призначення ОСОБА_8 покарання за вчинений ним злочин, в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказаний злочин, у вигляді 200 годин громадських робіт, оскільки дане покарання достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Дане покарання у виді громадських робіт, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.4, 13, 19, 79, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_9 у справі заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 15000грн. та моральної (немайнової) шкоди у розмірі 5000грн.

Розглянувши поданий цивільний позов, дослідивши надані докази на його обґрунтування та підтвердження, з`ясувавши позицію сторін, суд вважає, що цивільний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

При цьому, згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при вирішені таких вимог судам належить виходити з того, що зокрема розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Відповідно до пункту 2 цієї ж постанови Пленуму, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Потерпілою ОСОБА_9 надано належні та допустимі докази на підтвердження заподіяння їй матеріальної шкоди, а тому вона підлягає відшкодування з обвинуваченого.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого, судом встановлено наступне:

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає що розмір моральної шкоди становить 5000грн.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Обвинувачений ОСОБА_8 визнав цивільний позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому наявні правові підстави для повного задоволення позову.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні не обирався.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт строком 200 годин.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до вступу вироку у законну силу не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої злочином задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15000 (п`ятнадцять тисяч)грн. та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 5000 (п`ять тисяч)грн., а всього на загальну суму 20000 (двадцять тисяч) грн.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_10