Дата документу 22.11.2018 Справа № 334/1192/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1192/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/537/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Караджала Телавського району Грузія, громадянина України, який має вищу освіту, працює стоматологом в клініці «Онікс», не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_11 , потерпілий ОСОБА_8 та захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 не обирався.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора області ОСОБА_11 , посилаючись на істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, просить вищевказаний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_8 , умисно наніс потерпілому не менше двох ударів в область лівої частини обличчя та голови. Однак у вироку суд перелічив наступні суперечливі докази: пояснення потерпілого, який зазначив, що він отримав не менше 7 ударів; висновок експерта № 3991 від 07 листопада 2016 року, згідно з яким потерпілому спричинено не менше 2 травматичних впливів; висновок експерта № 4348 від 02 листопада 2016 року, згідно з яким ОСОБА_8 могли бути спричинені тілесні ушкодження внаслідок нанесення йому не менше 3 окремих ударно-травматичних впливів, а також відеозапис з приміщення будинку «Охота на облака», на якому зображено, як ОСОБА_6 .О наносить потерпілому 4 бокові удари в область лівої сторони голови.

В порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України суд у мотивувальній частині вироку лише перелічив досліджені докази, але не надав їм оцінки та не проаналізував їх, не усунув протиріччя, які були виявлені під час судового розгляду, не навів обґрунтування, які із них він приймає до уваги, а які відкидає.

Крім того, судом залишено поза увагою клопотання потерпілого щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вирок скасувати через істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст.65 КК України та призначено надто м`яке покарання обвинуваченому, неправильно враховано дані про особу обвинуваченого, оскільки, незважаючи на той факт, що обвинувачений раніше не судимий, офіційно працевлаштований, він вчинив злочин на очах у великої кількості людей, у громадському місці, свою вину визнав формально. Крім того, на розгляді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч.4 ст.296 КК України.

На думку потерпілого, дії ОСОБА_6 неправильно кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України, а мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.296, ч.2 ст.15, ч.1 ст.121 КК України.

Так, суд визнав встановленими обставини викладені в обвинувальному акті, а саме той факт, що ОСОБА_6 наніс потерпілому не менше двох ударів, однак з такими висновками суду апелянт не погоджується, оскільки під час досудового розслідування та судового розгляду він зазначав, що ОСОБА_6 наніс йому не менше 7 ударів, що також підтверджується висновком експерта та відеозаписом подій. Крім того, дії обвинуваченого були припинені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Враховуючи викладене, на думку потерпілого, обвинувачений хотів настання більш тяжких наслідків для нього, однак через ряд обставин цих наслідків вдалось уникнути.

Також, на думку апелянта, показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є недопустимими доказами, оскільки направлені на штучне спотворення доказів сторони обвинувачення.

Зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги розбіжності в показаннях свідків та не усунуто їх у вироку, також суд не розглянув його клопотання про перекваліфікацію дій обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу, мотивуючи тим, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, неодноразово просив вибачення у потерпілого, до кримінальної відповідальності притягається вперше, до адміністративної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, має постійний дохід, на обліках не перебуває.

В запереченнях на апеляційну скаргу першого заступника прокурора області захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 вказує на необґрунтованість доводів, в ній викладених, та просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно з вироком суду, 07 серпня 2016 року приблизно о 01 годині 40 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні будинку відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: місто Запоріжжя, Парковий бульвар, 14, діючи з прямим умислом направленим на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, усвідомлюючи та бажаючи спричинити потерпілому тілесні ушкодження, наніс йому не менше двох окремих ударів в область лівої частини обличчя та голови, спричинивши потерпілому струс головного мозку, тупу травму лівої вушної раковини, з розвитком гострого перфоративного лівостороннього середнього отита, забій м`яких тканин в лівій біля вушної області, в лівій задній потиличної області, в області лівого верхньо-нижнього щелепного суглоба, в області лоба зліва, які згідно висновку судово-медичного експерта № 3991 від 18 жовтня 2016 року Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Заслухавши доповідь судді; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого; потерпілого та його представника, які підтримали апеляційні скарги потерпілого та прокурора, а в задоволенні апеляційної скарги захисника просили відмовити; прокурора, який підтримав апеляційні скарги прокурора та потерпілого, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що вказані скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .О даних вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні з дотриманням кримінального процесуального закону.

Свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, суд першої інстанції належним чином вмотивував з посиланням на досліджені під час судового розгляду докази, які є належними, допустимими і достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .О в межах висунутого останньому обвинувачення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав себе винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні і дав суду показання щодо обставин провадження.
Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 наполягав на тому, що обвинувачений ОСОБА_6 .О вчинив щодо нього більш тяжке кримінальне правопорушення, а тому дії обвинуваченого неправильно кваліфіковані судом за ч.2 ст.125 КК України. Потерпілий вважає, що в діях обвинуваченого вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.296, ч.2 ст.15, ч.1 ст.121 КК України.
На дані обставини потерпілий ОСОБА_8 посилається і в своїй апеляційній скарзі.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із такими доводами потерпілого, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Дане кримінальне провадження перебувало на розгляді Ленінського районного суду м.Запоріжжя з лютого 2017 року. Проте під час судового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції прокурор відповідно до ст.ст.338, 339 КПК України пред`явлене ОСОБА_6 .О обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України не змінював і додаткового обвинувачення не висував.
Відтак, з огляду на зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, суд першої інстанції не вправі був вирішувати питання про притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення (правопорушень).
Крім того, вимагаючи скасувати вирок суду першої інстанції, прокурор виходить з того, що суд, визнавши обвинуваченого ОСОБА_6 .О у нанесенні потерпілому не менше двох ударів в область лівої частини обличчя та голови, тим не менш послався у вироку на суперечливі докази, а саме: пояснення потерпілого ОСОБА_8 ; висновок експерта №3991 від 07 листопада 2016 року; висновок експерта №4348 від 02 листопада 2016 року, а також дані відеозапису з приміщення будинку «Охота на облака».
При цьому, на думку прокурора, суд не надав зазначеним доказам ніякої оцінки та не навів обґрунтування того, які з них він приймає до уваги, а які відкидає, та з яких підстав.
Потерпілий ОСОБА_8 в свою чергу наполягає в апеляційній скарзі на тому, що обвинуваченим ОСОБА_6 йому нанесено не менше семи ударів.
Разом з тим, суд, формулюючи обвинувачення, визнане доведеним, вказав у вироку, що ОСОБА_6 умисно наніс потерпілому ОСОБА_8 не менше двох окремих ударів в область лівої частини обличчя та голови, що не суперечить, ані показанням потерпілого ОСОБА_8 про заподіяння йому не менше семи ударів, ані висновку експерта №4348, відповідно до якого потерпілому могли бути спричинені тілесні ушкодження внаслідок нанесення йому не менше трьох окремих ударно-травматичних впливів, ані даним відеозапису з камер відеоспостереження.
Крім того, як зазначено вище, суд розглядав провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, згідно з яким ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що наніс потерпілому не менше двох ударів і вказане обвинувачення прокурором не змінювалась.
Також колегія суддів зауважує на тому, що обставини, на які посилається прокурор та потерпілий в апеляційних скаргах, щодо кількості нанесених потерпілому ударів, на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 не впливають і висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відповідно до висновків обох експертиз - №3991; №4348, виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Всі докази, на які послався суд у вироку (в т.ч. і показання потерпілого), прийняті судом і у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.
Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ст.374 КПК України, адже зі змісту вироку вбачається, що він містить у собі формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, докази на підтвердження встановлених судом обставин. Ці докази досліджені під час судового розгляду і оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.
Висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження.
Те, що суд у вироку не дав оцінку клопотанню потерпілого щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , не свідчить про істотне порушення кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, відповідно не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
Крім того, як зазначено в самому клопотанні, яке адресовано суду, потерпілий звертає увагу виключно прокурора, який приймав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на необхідність висунення додаткового обвинувачення ОСОБА_6 .О. Суду і стороні захисту лише доводиться до відома про вказане клопотання /а.с.125-132/.
На думку колегії суддів, посилання прокурора і потерпілого в апеляційних скаргах про те, що суд не дав оцінку доводам потерпілого про наявність в діях обвинуваченого більш тяжкого правопорушення, не узгоджується з положеннями ст.337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Обставини, повідомлені потерпілим при апеляційному розгляді, про те, що після ухвалення оскаржуваного вироку за його заявою розпочато кримінальне провадження за ч.2 ст.15- ч.1 ст.121, ч.1 ст.296 КК України за тими самими фактами, на переконання колегії суддів, у розумінні положень ст.ст.409, 412, 415 КПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Більш того, з зазначеного приводу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно з положеннями статті 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Доводи потерпілого про недопустимість, неналежність і недостовірність як доказів показань обвинуваченого та свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 ), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані докази отримані у порядку, встановленому законом, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному провадженні, та інших обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про те, що суд навів у вироку дуже стислий обсяг показань учасників провадження, при цьому ключові моменти в їх показаннях суд не відобразив, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирок суду повинен бути викладений з коротким, точним і ясним описом обставин провадження, результатів дослідження доказів і висновків суду. З показань учасників провадження у вироку слід наводити лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини, що узгоджується з положеннями ст.374 КПК України.

На викладене звернуто увагу і у постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».
Колегія суддів вважає, що даним критеріям зміст оскаржуваного вироку відповідає.

Крім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що потерпілий не конкретизував в апеляційній скарзі, які саме показання допитаних осіб, на його думку, не прийняті до уваги судом, і як це вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення.

Порушуючи в апеляційних скаргах питання щодо скасування вироку суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, прокурор і потерпілий не вказують підстав для такого розгляду, передбачених законом, і самої доцільності такого розгляду, а також не вказують жодних підстав з передбачених ст.412 КПК України, які тягнуть безумовне скасування вироку.

Більш того, прокурор в апеляційній скарзі взагалі не оспорює висновки суду щодо встановлених фактичних обставин провадження, а також висновки суду щодо призначеного покарання, і фактично просить скасувати вищевказаний вирок суду лише з формальних підстав.

Доводи потерпілого в апеляційній скарзі про необхідність скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення не узгоджуються як зі статтею 337 КПК України так і ст.415 цього Кодексу.

Перевіряючи доводи апелянтів щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 .О покарання, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 , з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке віднесено до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому злочині, що визнано судом в якості обставини, яка пом`якшує покарання, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, фактично враховані судом першої інстанції і стали підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 не самого суворого покарання з передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК України.

З цих же підстав колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного внаслідок м`якості. Адже суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, і обставини, що пом`якшують покарання.

Доводи потерпілого про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, спростовується матеріалами провадження.

Так, при розгляді провадження судом першої інстанції, а також при апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 беззаперечно визнавав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті і у вироку суду, та критично оцінював свої протиправні дії по відношенню до потерпілого.

Обвинувачений зазначив при апеляційному розгляді про те, що намагався примиритися з потерпілим, однак йому цього не вдалося, оскільки потерпілий не йшов на контакт.

Сам потерпілий при апеляційному розгляді фактично підтвердив вказані обставини, посилаючись на те, що обвинувачений звертався зі скаргою на нього до Вищої ради правосуддя, в якій викривлював обставини, які мали місце, намагаючись перекласти вину на нього, більш того, в діях обвинуваченого, на його думку, міститься склад більш тяжкого кримінального правопорушення, що обвинувачений не визнає, тому пробачити останнього він не може.

Перебування на розгляді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, не може бути підставою для призначення останньому більш суворого покарання, оскільки це б суперечило положенням ст.62 Конституції України, згідно з якою, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Як встановлено при апеляційному розгляді, у вищевказаному провадженні такий вирок стосовно ОСОБА_6 не ухвалювався.
Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання і відсутність таких, що його обтяжують, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим і підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачає, оскільки доводи, викладені в зазначених скаргах, правильності висновків суду не спростовують.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 , захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3