Справа №592/1216/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/61/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/1216/17 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 26 квітня 2018 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочину, оскільки потерпілий безпідставно чіплявся до обвинуваченого, який заподіяв шкоду випадково, внаслідок раптовості нападу на нього та неготовності до його відбиття, а подію необхідно кваліфікувати як казус. Також вказує, що ОСОБА_10 15 місяців перебував в зоні АТО, де його готували до відбиття несподіваного нападу та перебуває на обліку в Сумському обласному психоневрологічному диспансері, а суд безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про проведення відповідної експертизи.

В запереченнях на вказану вище апеляційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_13 просить залишити вирок суду без змін, оскільки обвинувачений є осудною особою, а тому міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, та усвідомлював, що перебуває не в зоні АТО, а в громадському місці, та повинен був і міг передбачити суспільно-небезпечні наслідки під час нанесення удару кулаком.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 26.04.2018 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК, та йому призначене покарання у виді виправних робіт за місцем роботи строком 2 роки з утриманням щомісячно із зарплати 10 % в доход держави. Стягнуто на користь ОСОБА_9 25420,76 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди, а на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації 12832,56 грн. на лікування потерпілого.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_10 02.10.2016 близько 04 год. біля входу ресторану «Кристал», по просп. Шевченка, 30 в м. Суми, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді шкоди для здоров`я потерпілого, хоча повинен був та міг передбачити це, наніс потерпілому ОСОБА_9 удар кулаком в область щелепи, від чого останній вдарився головою об асфальтне покриття та отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати вирок суду, доводи потерпілого ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 і п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішення, містять істотні суперечності (п.п.1-4 ст.411 КПК). Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 за вироком суду визнаний винуватим у тому, що 02.10.2016 близько 4 год. біля входу ресторану «Кристал» по просп. Шевченка, 30 в м. Суми, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді шкоди для здоров`я потерпілого, хоча повинен був та міг передбачити це, наніс потерпілому ОСОБА_9 удар кулаком в область щелепи, від чого останній вдарився головою об асфальтне покриття та отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Будучи допитаним в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК, не визнав та пояснив, що діяв в межах необхідної оборони, оскільки наніс удар кулаком в область щелепи потерпілого після того, як потерпілий, який до цього двічі ображав його, наніс удар ногою в область тулубу.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією захисту, суд першої інстанції дійшов висновку, що невизнання ОСОБА_10 своєї вини є обраним способом захисту та визнав доведеною його вину в інкримінованому злочині на підставі показань потерпілого, свідків та інших наданих стороною обвинувачення доказів, а саме: протоколів пред`явлення особи для впізнання, протоколу проведення слідчого експерименту, а також висновку судово-медичної експертизи.

Однак такі висновки суду першої інстанції на думку колегії суддів належним чином не вмотивовані, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, суд першої інстанції жодним чином не врахував та не проаналізував фактичні обставини кримінального провадження, які передували нанесенню удару ОСОБА_10 , хоча ці події мають істотне значення для прийняття законного, обґрунтованого, вмотивованого та правильного з точку зору кримінального закону рішення у даному кримінальному провадженні (ст.ст.11 і 36 КК).

Зокрема, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий ОСОБА_9 , який відповідно до показань обвинуваченого та деяких свідків неодноразово на протязі доволі тривалого часу ображав ОСОБА_10 і «чіплявся до нього». При цьому, саме потерпілий першим наніс удар обвинуваченому, що за певних обставин у відповідності до приписів ст.11 КК може кваліфікуватися як суспільно небезпечне винне діяння, передбачене цим Кодексом, що у свою чергу може викликати у обвинуваченого певний стан необхідної оборони, який виключає злочинність діяння (ст.36 КК), на чому наполягала сторона захисту. Крім того, суд першої інстанції не надав ніякої правової оцінки й тому, що обвинувачений завдав потерпілому тільки один удар, миттєво і лише у відповідь, захищаючись від активних і агресивних дій потерпілого, тобто вжив заходів, які ОСОБА_10 вважав за тих умов та особливостей свого сприйняття дієвими для відвернення посягання, не бажаючи та не передбачаючи тяжкі наслідки від своїх дій, про що останній вказував в судовому засіданні.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили показання обвинуваченого ОСОБА_10 та пояснили, що останній двічі виходив на вулицю палити та, повернувшись, повідомляв їм, що якийсь незнайомець ображав його та висловлювався брутальною лайкою, а свідок ОСОБА_16 , який був очевидцем останнього конфлікту, пояснив, що бачив як потерпілий спробував вдарити ногою ОСОБА_10 , а останній у відповідь одразу вдарив його в обличчя.

Таким чином, в ході судового розгляду у суді першої інстанції було встановлено, що перед тим як нанести удар обвинувачений ОСОБА_10 піддався спочатку словесним нападкам, а потім і фізичному впливу з боку потерпілого, який знаходився у стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції не вмотивував належним чином, як того вимагає кримінальний процесуальний закон, чому зі сторони ОСОБА_9 у відношенні ОСОБА_10 не було суспільно небезпечного посягання і останній відповідно не перебував у стані необхідної оборони, обмежившись тільки вказівкою про оцінку невизнання вини обвинуваченим як способу його захисту.

Відповідно до вимог ч.1 ст.36 КК, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, необхідно здійснювати порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Вказані вимоги кримінального закону та фактичні обставини кримінального провадження мають суттєве значення для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Крім того, під час судового розгляду стороною захисту заявлялося клопотання про проведення психолого-психіатричної експертизи для вирішення питань, зокрема щодо можливості ОСОБА_10 обрати точні та адекватні дії у відповідь на ситуацію, що склалася. Це клопотання було обґрунтоване тим, що ОСОБА_10 тривалий час перебував в зоні АТО, де звик бути постійно готовим до відбиття нападу, а посягання на нього могло вплинути на його психолого-психічний стан і певну реакцію у відповідь на конкретні дії іншої особи.

Незважаючи на наявність у вказаному клопотанні посилань на відомості, які можуть викликати сумнів щодо осудності чи обмеженої осудності обвинуваченого та положення ст.ст.332 і 509 КПК щодо залучення експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані, судом було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання захисту з формальним посиланням не необґрунтованість.

Так, згідно консультативного висновку лікаря-психіатра ОСОБА_17 від 23.05.2018 обвинуваченому ОСОБА_10 встановлений діагноз емоційно-лабільний розлад особистості, посттравматичний стресовий розлад, депресивний варіант, суїцидальна спроба в анамезі.

Зважаючи, що в ч.1 ст.509 КПК не зазначено виключного переліку обставин, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані, проте навіть відповідно до цієї норми Закону такою обставиною є наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності, тому відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Викладаючи обвинувачення, визнане доведеним та кваліфікуючи дії обвинуваченого як необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, суд першої інстанції не зазначив, яка форма необережності була допущена обвинуваченим, та на підставі яких даних суд дійшов висновку про можливість передбачення обвинуваченим наслідків свого діяння. При цьому, суд першої інстанції фактично обмежився перерахунком у вироку досліджених доказів та не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, хоча право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України (ст.ст.7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Таким чином, наявна невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, в даному випадку, потягла за собою істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначені вище обставини, на переконання колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. При цьому, суд першої інстанції у разі визнання особи винуватою повинен чітко і зрозуміло зазначити у своєму рішенні докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших окремих доказів, в тому числі які спростовують правову позицію сторони захисту.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст.404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційних скаргах порушення КПК, дослідивши наявні у кримінальному провадженні докази, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок казусу, які також задоволенню не підлягають і повинні бути досліджені при новому судовому розгляді.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги обвинуваченого, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені ним питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 26 квітня 2018 року відносно ОСОБА_18 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4