Справа № 724/318/18
Провадження № 1-кп/724/42/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 листопада 2018 року Хотинський районний суду Чернівецької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
секретаря: ОСОБА_2
за участю прокурора: ОСОБА_3
захисника: ОСОБА_4
обвинуваченого: ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Хотинського районного суду Чернівецької області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.
В обґрунтування клопотання посилається на те, що відсутність певного законодавства виключає можливість покарання за його порушення, оскільки не може бути покарання за порушення неіснуючого порядку. Об`єктивна сторона злочину за ч. 1 ст. 263 КК України полягає у придбанні, перенесенні та зберіганні вогнепальної зброї та боєприпасів без передбаченого законом дозволу. Таким чином, законодавець визначив наявність (існування) закону, яким передбачено надання дозволу на носіння, придбання та використання вогнепальної зброї. Відтак відповідні дії особи можуть вважатися злочинними за умови існування закону, який визначає порядок володіння вогнепальної зброї, але особа без такого дозволу носить зброю. Таким чином, держава не вправі застосовувати до особи процесуальний примус у вигляді кримінальної відповідальності за відсутність дозволу, передбаченого законом, поки немає закону, який передбачає отримання цього дозволу.
Зазначає, що слідчий та прокурор не зазначили в обвинувальному акті, на підставі якого Закону України обвинувачений мав отримати дозвіл для володіння вогнепальної зброї. Наявність підзаконних актів Кабінету Міністрів України, Міністерства внутрішніх справ України, зокрема, наказу МВС № 622 від 21.08.1998 року про затвердження відповідної Інструкції, не може свідчити про існування Закону України, яким передбачено порядок володіння вогнепальної зброї як такого.
Вказує, що фактично з вищезазначеною ситуацію виникла правова конструкція як зміна обстановки, що з урахуванням принципів верховенства права, підпадає під дію ст. 44 та ст. 48 КК України, оскільки як стало відомо на момент судового розгляду відсутня така обстановка як наявність такого Закону, на який відсилається ст. 263 КК України, а отже обвинувачуваний ОСОБА_5 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.
В судовому засідання захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 підтримали вказане клопотання та просили його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні вказаного клопотання.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, вважає що в задоволенні клопотання слід відмовити.
Відповідно до обвинувального акту затвердженого прокурором прокуратури Чернівецької області ОСОБА_6 , ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він не маючи передбаченого законом дозволу, діючи всупереч вимогам наказу МВС України №622 від 21.08.1998, яким затверджено інструкцію «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», у невстановлений слідством час, у невстановленому місці придбав ручну гранату «Ф-1», яку 13.11.2017 року о 19.20 год. під час обшуку автомобіля «Skoda Super В», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у нього у правій зовнішній кишені куртки виявлено та вилучено.
Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ч. 1 ст. 11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Диспозиція ч.1 ст. 263 КК України передбачає носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
Як встановлено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» при вирішенні питання, чи є незаконними носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 576 (576-92-п ) з наступними змінами), Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. N 622; зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. N 292 та іншими нормативними актами.
Відповідно до п.1 ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України.
Як встановлено ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Згідно Положення про дозвільну систему, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 576, дозвільна система - це особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян.
Таким чином, посилання захисника ОСОБА_4 на відсутність Закону України, яким передбачено надання дозволу на носіння, придбання та використання вогнепальної зброї є безпідставними, оскільки Положення про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 576), Інструкція про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. N 622), прийняті для виконання Конституції і законів України і в тому числі регулюють відносини у сфері виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вибухових матеріалів та не є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
Крім того, доводи захисника ОСОБА_4 про звільнення ОСОБА_5 на підставі ст. 48 КК України, суд також вважає безпідставними, оскільки згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 48 КК можливе у разі, коли особа вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості. Судам слід мати на увазі, що в зазначеній статті передбачено дві самостійні підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності - втрата суспільної небезпечності внаслідок зміни обстановки на час розслідування чи розгляду справи в суді або діянням, або особою, яка його вчинила. При цьому треба розрізняти зміну обстановки в широкому розумінні, тобто соціальних, економічних, політичних, духовних, міжнаціональних, воєнних, міжнародних, природних, організаційних, виробничих та інших процесів у масштабах країни, регіону, області, міста, району, підприємства,установи, організації, та у вузькому, - тобто об`єктивних (зовнішніх) умов життя, в яких перебувала особа на час вчинення злочину та які значною мірою позначались на її суспільній небезпечності.
Для застосування ст. 48 КК необхідно встановити, що після вчинення певного злочину обстановка змінилася таким чином, що вчинене діяння вже не є суспільно небезпечним. Особу можна визнати такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину.
Таким чином, захисником не доведено, що обстановка змінилася таким чином, що вчинене діяння передбачене ч. 1 ст. 263 КК України вже не є суспільно небезпечним та унеможливлює вчинення обвинуваченим нового злочину.
Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 8, 116, 117 Конституції України, ст.ст. 44, 48 КК України, ст.ст. 369, 372 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1