КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0001730 відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 і його представника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , на вирок Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік шість місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_5 , наступні основні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов заявлений потерпілим, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 24962 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн. 14 коп. та моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Вирішено питання речових доказів.

На вказаний вирок суду потерпілий ОСОБА_6 і його представник ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просять оскаржуваний вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_5 та стягнення моральної шкоди - скасувати. Ухвалити відносно ОСОБА_5 новий вирок, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі та стягнути моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Не оспорюючи кваліфікацію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_5 , вважають, що суд не в повній мірі дослідив та оцінив поведінку обвинуваченого як під час скоєння кримінального правопорушення, після події та в судовому засіданні, покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Також не відповідає розмір стягнутої судом моральної шкоди ступеню тяжкості завданих моральних страждань.

Не погоджуються з висновком суду про часткове визнання ОСОБА_5 своєї вини, зазначивши, що обвинувачений не визнав себе винним повністю, а свої дії трактував як необхідну оборону, тобто в рамках допустимого чинного законодавства, які не несуть кримінальної відповідальності.

Звертають увагу на те, що за період перебування ОСОБА_6 у лікарні, досудового слідства, а також за час розгляду справи в суді ОСОБА_5 не зробив жодної спроби відшкодування матеріальної та моральної шкоду, не попросив вибачення у потерпілого, не спробував урегулювати ситуацію, яка склалася. Більше того, він заявляв в суді про вину потерпілого в нанесенні тілесних ушкоджень, а не його.

Вказуть на те, що потерпілий ОСОБА_6 через наслідки нанесених тілесних ушкоджень проходить лікування по даний час, на що витрачає значні кошти.

Вважають, що суд першої інстанції, не надав належної оцінки обсягу моральних страждань потерпілого, систематичним протиправним діям та способу життя особи, що спричинила шкоду, прийшов до хибного висновку про розмір стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., яка виразилася у фізичних та душевних стражданнях, нервових навантаженнях, стресі, емоційному переживанні, стривоженості, страху за своє життя в момент та після вчинення злочину, необхідності протягом тривалого часу проходження стаціонарного та амбулаторного лікування у закладах охорони здоров`я.

Захисник ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , просить оскаржуваний вирок суду скасувати та ухвалити виправдувальний вирок у кримінальному провадженні, яким ОСОБА_5 визнати невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України через нанесення тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони

Вважає, що судом при винесенні вироку допущено неповноту судового розгляду, невірно застосовано кримінальний закон, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи.

Зазначає, що протягом усього досудового слідства та у судових засіданнях обвинувачений ОСОБА_5 послідовно надавав покази та стверджував, що між ним та ОСОБА_6 виникла обопільна бійка, у якій потерпілий перший наніс йому удари, а обвинувачений будучи вимушений оборонятися наніс удари у відповідь. Вказані показання обвинуваченого, на думку захисника, відповідають матеріалам кримінального провадження і знайшли своє підтвердження у показах свідків та досліджених відеоматеріалах.

Зокрема, вказує на те, що 16 березня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Подільського УП ГУНП у м. Києві із заявою з приводу нанесення йому тілесних ушкоджень, однак до цього часу не проведено жодної слідчої дії спрямованої на розкриття кримінального провадження та притягнення громадянина ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

На думку захисника, докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та досліджені під час судового розгляду, свідчать про те, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у скоєнні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, є недоведеним, оскільки стороною обвинувачення не надано тих достатніх та необхідних належних та допустимих доказів, які кожен окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а тому обвинуваченого необхідно виправдати за недоведеністю його участі у вчиненні злочину та відсутності в діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

Як установив суд, 14 березня 2015 року, в період часу з 09:00 по 10:00 год. поблизу приміщення автомийки, що розташоване за адресою: м. Київ, вул.В.Порика, 18 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт на ґрунті особистої неприязні, під час якого ОСОБА_5 наніс ОСОБА_6 три удари правою рукою, з яких, перший удар нанесено в надбрівну область та ділянку під лівим оком, другий удар завдано в ніс та третій удар - в скроневу ділянку голови з лівої сторони. Продовжуючи реалізовувати умисел на спричинення тілесних ушкоджень, обвинувачений двома ногами стрибнув на ліву ногу потерпілого, від чого ОСОБА_6 відчув різкий біль.
В результаті злочинних дій, потерпілому спричинено тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта №948/Е від 21 травня 2015 року за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу та заперечили вимоги апеляційної скарги потерпілого та його представника, думку потерпілого та його представника, а також прокурора щодо підтримання апеляційної скарги потерпілого та представника і заперечення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 і його представника ОСОБА_7 слід задовольнити частково, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом».
Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має грунтуватися на зібраних фактах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно-небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винуватим в умисному заподіянні тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, оскільки вважає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, які підтверджено належними та допустимими доказами, які обґрунтовано покладено в основу вироку.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї вини, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд, обґрунтовано послався на показання:

потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що 14 березня о 9 годині 15 хвилин він на власному автомобілі марки «Жигулі» під`їхав до газової заправки, однак заправка була зачинена на технічну перерву. Припаркувавши автомобіль впритул до парканчику, щоб не заважати проїзду інших автомобілів до паркувального майданчику, з`ясував у працівників, що газозаправна станція продовжить роботу не раніше як через 40 хвилин, тому він вирішив не чекати. В цей момент позаду, впритул до його автомобіля зупинився автомобіль марки «Мерседес», водію якого він жестами показав, що заправка не працює та сів до автомобіля маючи намір виїхати. Однак автомобіль марки «Мерседес» унеможливлював виїзд, на що він посигналив. Водій не відреагував, він вийшов з автомобіля, підійшов до обвинуваченого, повідомив, що газ не продається та попросив від`їхати, щоб він зміг виїхати. В цей момент через відкрите вікно він побачив, що між водійським та пасажирським передніми сидіннями лежить кастет, він повернувся до автомобіля. Однак обвинувачений не відреагував та з місця не зрушив. Він знову підійшов та попросив обвинуваченого від`їхати, на що обвинувачений вискочив з автомобіля та почав на нього кричати, в руці останнього був кастет, обвинувачений почав бити його. Одним ударом він зламав йому щелепу, іншим розсік брову, від другого удару він присів. Третій удар обвинувачений наніс по голові, коли він вже сидів на землі, потім обвинувачений стрибнув двома ногами на його ліву ногу, від чого стався перелом. Конфлікт відбувся біля заднього крила його автомобіля зі сторони водія. Після нанесення тілесних ушкоджень він втратив свідомість, прийшов до тями вже в кареті швидкої допомоги.
Зазначив, що удари обвинуваченому не наносив, тільки блокував, відбивався від ударів, будь - яких дій по відношенню до обвинуваченого не вчиняв. Його права рука була хвора, майже не рухома. На момент нанесення першого удару його дружина перебувала в автомобілі, потім відразу вийшла;
свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що з потерпілим ОСОБА_6 перебуває в родинних відносинах, він є її чоловіком. 14 березня 2015 року близько 9 години вони з чоловіком їхали за місто до дітей. Заїхали на газову заправку, але на заправці була технічна перерва, тому вони вирішили їхати далі. Руху їх автомобіля перешкоджав автомобіль, який під`їхав позаду. Чоловік вийшов з автомобіля, щоб з`ясувати ситуацію. В цей час вона почала друкувати на мобільному телефоні повідомлення брату. Приблизно через 2 хвилини, занепокоївшись чому чоловік не повертається, подивилася у вікно з лівого боку і побачила метушню. Оскільки автомобіль був припаркований щільно - це перешкоджало вільному виходу з автомобіля. Коли вона змогла вийти з автомобіля та підійшла до чоловіка, він стояв на лівому коліні на дорозі та кричав від болю. Обвинувачений та інший чоловік стояли осторонь. Вона намагалася знайти якісь речі, щоб зупинити кров, яка була на обличчі чоловіка та згодом викликала міліцію. ОСОБА_5 сів у автомобіль та поїхав. Коли приїхала міліція вони викликали швидку допомогу. Її чоловіку надали першу медичну допомогу та госпіталізували до обласної лікарні. Саму бійку вона не бачила. До неї підійшов чоловік та повідомив, що в нього є запис з відеореєстратора та залишив контактний номер телефону;
свідка ОСОБА_12 , який повідомив, що 14 березня 2015 року близько 09 години 20 хвилин, виїжджаючи з автостоянки по вул.В.Порика, побачив при виїзді на дорогу автомобіль марки «ВАЗ 21011» та автомобіль марки «Мерседес 124», який стояв впритул позаду. Дані автомобілі загородили виїзд на проїжджу частину, тому він не мав можливості виїхати. Він побачив, що позаду автомобіля марки «ВАЗ 21011», між потерпілим та обвинуваченим відбувається штовханина, в ході якої обвинувачений завдав один удар потерпілому в область голови, потерпілий також намагався завдавати удари, але він не бачив, чи влучили вони, оскільки за автомобілем цього не було видно. Початку бійки він не бачив, припаркував автомобіль та вийшов. В цей час обвинувачений сів у автомобіль Мерседес та поїхав. Потерпілий стояв, зігнувшись, тримався за капот автомобіля, в нього була рана на голові, на обличчі кров. Він підійшов до потерпілого та запропонував допомогу, але той відмовився. Він повідомив, що у нього є відеореєстратор, та дружина потерпілого записала його контактний номер. Він спілкувався з потерпілим протягом 5-10 хв. За цей час потерпілий пересувався звичайною ходою, тримався за голову, свідомість не втрачав, порушення мови не було. Видимих ушкоджень, крім як на голові у потерпілого не було. Як водій стверджував, що автомобіль марки «Мерседес» не перешкоджав автомобілю марки «ВАЗ 21011» у здійсненні маневру, у потерпілого було достатньо місця для здійснення повороту, він мав можливість виїхати на дорогу;
свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що з обвинуваченим ОСОБА_5 знайомий, разом працювали на автомийці. 14 березня 2015 року він перебував в боксі автомийки біля вікна воріт. Перед заправкою під`їхав автомобіль марки «Жигулі» та зупинився перед заїздом на стоянку, за ним під`їхав автомобіль марки «Мерседес» під керуванням обвинуваченого, який їхав на стоянку. ОСОБА_5 посигналив декілька разів, оскільки другий автомобіль заважав йому заїхати на стоянку. Водій автомобіля марки «Жигулі» вийшов та підійшов до обвинуваченого, який перебував за кермом. Деякий час вони спілкувалися, жестикулюючи руками. Потім обвинувачений вийшов з автомобіля та почалася бійка, в ході якої обидва учасники наносили удари по обличчю. Він вибіг з автомийки маючи намір розборонити учасників бійки. Коли підбіг, потерпілий вже стояв на колінах, у нього виступала кров із брови та на голові, бійка припинилася. З автомобіля марки «Жигулі» вийшла жінка. Потерпілий підвівся та пішов на автомийку. ОСОБА_5 сів до свого автомобіля та сказав, що їде в лікарню. Ушкоджень на ньому він не бачив;
свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що з обвинуваченим знайомий, раніше працювали разом на автомийці. 14 березня 2015 року він перебував на зміні на автомийці. ОСОБА_5 мав приїхати на роботу о 9 ранку та прийняти в нього зміну. Очікуючи, побачив у вікно, що перед автомобілем обвинуваченого стоїть інший автомобіль та перешкоджає йому проїзду на стоянку. ОСОБА_5 сигналив. Побачивши, що обвинувачений майже на місці пішов по своїх справах. Коли він знову подивився у вікно та побачив, як ОСОБА_5 розмовляв з водієм іншого автомобіля. Він пішов рахувати касу, чекаючи ОСОБА_5 , але його довго не було. Коли вийшов на вулицю - то побачив, що ОСОБА_5 немає, а потерпілий з розбитою головою. Через деякий час потерпілий зайшов на автомийку та запитав чи є на автомийці камери спостереження.
Показання зазначених потерпілих та свідків є послідовними, логічними, такими, що узгоджуються з іншими доказами, у тому числі письмовими, на які, зокрема, суд обґрунтовано послався у вироку на підтвердження встановлення судом обставин:
даними протоколу від 14 березня 2015 року, згідно яких потерпілий ОСОБА_6 у вказаний день звернувся до Подільського УП ГУНП в м. Києві з заявою про вчинене щодо нього кримінального правопорушення;
даними висновку експерта №3/з від 04 квітня 2015 року, згідно якого під час первинно відомого звернення 15 березня 2015 року о 10:50 за медичною допомогою у ОСОБА_6 виявлено тілесне ушкодження, характер та морфологія якого, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося від дії (внаслідок ударів-співударянь тупих твердих предметів, з обмеженими поверхнями контакту; садна - за рахунок ковзання, тертя, ударів під кутами чи поєднання таких впливів тупих твердих предметів), у строк, вказаний у описовій частині Звернення, тобто, 14.03.2015.
Морфологія виявленого тілесного ушкодження (зокрема, наявність перелому верхньоорбітального краю зліва) дозволяє вважати, що у звичайному клінічному перебігу, мінімально обґрунтовані строки, які необхідні для відновлення порушеної анатомічної цілісності травмованої кістки (по місцю утворення перелому) та відновлення порушеної функції вказаної анатомічної ділянки, потребує строк понад 21 добу, тобто, саме цей строк визначає тривалість розладу здоров`я, як загально визначеного судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості, а тому, відповідно п.п.2.2.1 /в та 4.6 "Правил" виявлене тілесне ушкодження, відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я;
даними протоколу огляду речей від 22 березня 2015 року, а саме, відеозапису, на якому відображено білий автомобіль, після чого автомобіль в якому встановлений відео реєстратор починає свій рух та повертає ліворуч, після чого рухається між автозаправкою та будівлею мийки, виїжджає на вулицю В. Порика, де на заїзді до заправки, на дорозі стоять 2 автомобілі, «ВАЗ 21011» та за ним - «Мерседес Е 124». На відеозаписі відображено, як за автомобілем стоять 2 чоловіка і між ними відбувається бійка. Один із чоловіків сивий, інший зі світлим волоссям, коротко стрижений, наносять один одному удари. Спочатку декілька ударів сивий чоловік наносить коротко стриженому, після чого чоловік із короткою зачіскою наносить один удар сивому чоловіку в область голови і він нахиляється, після чого він наносить ще один удар зверху вниз. Куди саме - не відомо. В цей час до автомобіля підбігає невідомий чоловік у чорній шапці після чого із автомобіля «ВАЗ» виходить жінка і також підходить на місця події;
даними протоколу проведення слідчого експерименту від 18 травня 2015 року за участю потерпілого ОСОБА_6 ;
даними протоколу проведення слідчого експерименту від 08 вересня 2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_5 .
Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове слідство та судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням норм КПК України в межах чинного законодавства та без порушення права на захист обвинуваченого та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини пославшись на рішеннях «Ірландія проти проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, де зазначено, що при оцінці доказі, як правило, застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.
Враховуючи те, що до вчинення злочину потерпілий не був особисто знайомий з обвинуваченим, та під час допиту у суді першої інстанції у порядку ст.ст. 352, 353 КПК Українипопереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що невизнання обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, суперечить зібраним в ході досудового слідства та дослідженим в суді доказам та свідчить про його намагання ухилитися від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
Крім того, під час апеляційного розгляду обвинуваченим та його захисником не наведено доводів, які б давали колегії суддів підстави вважати, що потерпілий давав показання у суді першої інстанції з метою обмови обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникла обопільна бійка, у якій потерпілий перший наніс йому удари, а обвинувачений будучи вимушений оборонятися наніс удари у відповідь, колегія суддів вважає нелогічними, необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наведеними показаннями потерпілого, свідків та іншими доказами, сумніватися в об`єктивності яких немає підстав.
Дослідженим у суді апеляційної інстанції відеозаписом даної події повністю підтверджено фактичні обставини кримінального правопорушення і жодним чином не підтверджено версію обвинуваченого про те, що він діяв у межах необхідної оборони, оскільки реальної небезпеки з боку потерпілого не було.

Твердження апелянтів про те, що 16 березня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Подільського УП ГУНП у м. Києві із заявою з приводу нанесення йому тілесних ушкоджень, однак до цього часу не проведено жодної слідчої дії спрямованої на розкриття кримінального провадження та притягнення громадянина ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, не підтверджено жодними доказами, а тому не може бути прийнято до уваги колегією суддів.

Порушень встановленого КПК України порядку проведення судом першої інстанції судового розгляду колегією суддів не встановлено.
Інших істотних порушень, передбачених ст.412 КПК України, за наявності яких судове рішення підлягає безумовному скасуванню, в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого не зазначено і колегією суддів не встановлено.
Порушень вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині розгляду справи незалежним і безстороннім судом (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Хаушильд проти Данії»), колегією суддів не встановлено.
При призначенні ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції враховано положення ст. 65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є злочином середньої тяжкості, обставини його вчинення, характер діяння, мотивацію злочину та дані про особу обвинуваченого, який не одружений, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_5 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Також з урахуванням характеру діяння, обстановки, способу, місця і часу його вчинення, форми, виду, ступеня вини, мотивів і мети злочину, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення злочину, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням злочину, та характеризують його поведінку після вчинення злочину, та індивідуальних властивостей обвинуваченого, зокрема його стану здоров`я, способу життя, а саме те, що він не одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд прийшов до обгрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, а у разі порушення покладених на нього обов`язків, буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі.

Водночас доводи апеляційної скарги потерпілого та його представника про допущення порушень при вирішенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди заслуговують на увагу.
Згідно із ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому( ч.1 ст. 129 КПК України).
При вирішенні цивільного позову суд повинен керуватися нормами ст.ст. 127-130 КПК України та цивільного законодавства, зокрема, ст. 23, 1166-1168 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, у т.ч. якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Як визначено у ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги представника потерпілого ОСОБА_6 , стягнувши в його користь 24 962 грн. 14 коп. матеріальної шкоди, що потерпілим та його представником не оспорюється, та 5 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Разом із тим, враховуючи наведені положення закону щодо врахування обставин для визначення розміру моральної шкоди, колегія суддів уважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди не відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, що поніс та продовжує відчувати потерпілий ОСОБА_15 , а також вимушених змін, що сталися у його житті.
Зокрема, як зазначив потерпілий та його представник, моральна шкода, спричинена ОСОБА_6 діями ОСОБА_5 виразилася у нервових навантаженнях, стресі, емоційному переживання, стривоженості, страху за своє життя в момент та після вчинення злочину, необхідності протягом тривалого часу проходити стаціонарне та амбулаторне лікування у закладах охорони здоров`я, з`являтися до органів досудового слідства та суду для участі у проведенні слідчих та процесуальних дій. Окрім того, у потерпілого часто проявляється емоційне збудження, страхи, дратівливість, від чого страждає не лише він, але і його близькі та знайомі.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи докази (копію виписки із медичної карти амбулаторного хворого, копію медичної карти стаціонарного хворого №1910) щодо перебування потерпілого на лікуванні, його реабілітацію, характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий та вимушені зміни в його житті, внаслідок ушкодження здоров`я, колегія суддів уважає за необхідне визначити розмір завданої ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., що буде співмірним із заподіяною йому шкодою, а також враховано принцип розумності та справедливості.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого та його представника підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції зміні у частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди.
Підстав для задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого колегією суддів не встановлено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, та є підставою для призначення нового розгляду судом першої інстанції, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Керуючись ст.ст. 394, 404, 405, 407, 408, 418, 419, 468, 474КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 і його представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року відносно ОСОБА_5 змінити в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_6 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 30 000 (тридцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У решті вирок Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

___________ ____________ _________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3