Провадження №11-кп/801/127/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0009168за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_10 , адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Вінницької обл. Липовецького р-ну смт. Турбів, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнаного винним за ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком два роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_9 17.11.2016 року, близько 15:45 год., керуючи технічно-справним автомобілем марки «DEAWOO NEXIA», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Хмельницьке шосе у місті Вінниці, в напрямку вулиці Д. Галицького, в районі перехрестя з вулицею Єрмака, не дотримався безпечної дистанції між керованим ним транспортним засобом та технічно-справним автомобілем марки «TOYOTA Land Cruiser 200», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався попереду в попутному напрямку, внаслідок чого, з необережності, допустив зіткнення з останнім.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля марки «DEAWOO NEXIA» д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_10 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №338/440 від 28.04.2017 року отримала тілесні ушкодження у вигляді: «забою ділянки правого коліна, підшкірні гематоми, гемартроз (крововилив в порожнину суглобу) правого колінного суглобу», які належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки потягнули за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.
Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 2а від 09.01.2018 року, в ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля марки «DEAWOO NЕХІА» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п.13.1 ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, в діях водія ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п.13.1 ПДР України, де зазначено: «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».
Порушення вищезазначених вимог п.13.1 ПДР України водієм ОСОБА_9 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить змінити оскаржуваний вирок, виключити з нього застосування судом першої інстанції звільнення ОСОБА_9 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком, призначити за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі строком 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки, мотивуючи свої вимоги тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження також отримав її малолітній син, обвинувачений не відшкодував їй заподіяну шкоду.

Крім того, суд першої інстанції при звільненні від відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_9 на підставі ст.75 КК України не врахував те, що останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що він особисто підтвердив у ході судового засідання.

Також суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не встановив обтяжуючих покарання обставини, вчинення злочину повторно та вчинення злочину щодо малолітньої дитини або у присутності дитини.

Судом першої інстанції не враховано, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження отримав її малолітній син ОСОБА_13 , згідно висновку експерта №333/439 від 28.04.2017 року.

В апеляційній скарзі захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просять оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, застосувати покарання за ч.1 ст.286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_9 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, частково відшкодував шкоду потерпілій, раніше не судимий, позитивно характеризується, вчинив необережний злочин невеликої тяжкості. Крім того на утриманні у обвинуваченого перебуває малолітній хворий син, а транспортний засіб є єдиним джерелом доходу для всієї сім`ї і додаткове покарання призначене судом першої інстанції у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є суворе покарання та його наслідки негативно вплинуть на всю його родину.

До суду обвинувачений ОСОБА_9 подав клопотання в якому просив звільнити його від відбування призначеного вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2018 року за ч.1 ст.286, ст.75, ст.76 КК України від основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав він не позбавлений та проживає разом з дитиною.

Заслухавши представника потерпілої ОСОБА_8 , який підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та заперечив проти апеляційної скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ; думку захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу сторони захисту та заперечив проти апеляційної скарги потерпілої; обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу подану в його інтересах, а також просив задовольнити клопотання про застосування ЗУ «Про амністію у 2016 році»; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг, вважає обґрунтованим клопотання про застосування акту амністії, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 слід задовольнити, апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_9 у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за який він засуджений, при обставинах, викладених у вироку правильні та ґрунтуються на досліджених у суді доказах, кваліфікація дій обвинуваченого є вірною і ніким не оскаржується.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно пункту 4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п.2 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Доводи, наведені у апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_10 в частині безпідставного звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року встановлює, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції врахував що він не має судимості, вчинив необережний злочин невеликої тяжкості, вину у вчиненні злочину визнав, розкаявся, за місцем реєстрації характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено, перерахував потерпілій ОСОБА_10 3000 грн.
Разом з тим, визнавши ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину невеликої тяжкості, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, без законних підстав застосував до обвинуваченого положення ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послалася в апеляційній скарзі потерпіла.
Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України.
Згідно абзацу 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Постановляючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції не обґрунтував своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 зі звільненням від відбування призначеного покарання.
Колегія суддів вважає, що всі наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та обставина, яка пом`якшує покарання, яка була врахована судом при призначенні покарання, у даному конкретному випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Так, суд першої інстанції звільняючи обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком належним чином не врахував, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, при виникненні ДТП обвинувачений медичну допомогу потерпілій не надав, швидку допомогу не викликав, завдану шкоду в повному обсязі не відшкодував, думка потерпілої про необхідність реального та суворого покарання обвинуваченого фактично залишилась поза увагою суду першої інстанції, і в цій частині її скарга є обґрунтованою.
Доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 не були визнані обтяжуючі покарання обставини «вчинення обвинуваченим злочину повторно» та «вчинення злочину щодо малолітньої дитини або у присутності дитини» з огляду на вимоги ст.67 КК України задоволенню не підлягають, також не підлягають задоволенню доводи сторони захисту щодо призначення покарання обвинуваченому без додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 звернувся із заявою про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», яка є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Так, відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_9 скоїв злочин 17.11.2016 року, тобто до набрання сили Законом України «Про амністію у 2016 році».

Інкримінований обвинуваченому злочин за ч.1 ст.286 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Згідно матеріалів кримінального провадження у обвинуваченого на утриманні є неповнолітній син ОСОБА_14 2012 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Зазначені обставини вказують на те, що на обвинуваченого поширюється дія п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», і він є суб`єктом амністії, з огляду на що його слід звільнити від відбування призначеного як основного так і додаткового покарання.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 420 КПК України, Закон України «Про амністію у 2016 році» суд, -

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року стосовно ОСОБА_9 в частині неправильного звільнення від відбування покарання скасувати.
Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Клопотання ОСОБА_9 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» - задовольнити.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Судді: (підпис)
Згідно із оригіналом