Ухвала
Іменем України
18 січня 2019 року

м. Київ
справа № 753/21131/16-к

провадження № 51-9923 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року відносно засудженої ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Прип`яті Київської області та жительки м. Києва визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 5 липня 2016 року близько 17:30, знаходячись на території школи № 302 по вул. Ревуцького, 35 у м.Києві повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів шляхом зняття обома руками з шиї неповнолітньої ОСОБА_4 , відкрито викрала ланцюжок з хрестиком 585 проби загальною вагою 4, 9 г, вартістю 6199 грн, що належить останній, спричинивши потерпілій майнову шкоду на вказану суму.
При перегляді справи 12 вересня 2018 року Апеляційний суд м. Києва змінив вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_6 . На підставі ст. 75 КК звільнив останню від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, поклавши обов`язки відповідно до ст. 76 КК.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 порушує питання про скасування оспорюваної ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки вказане судове рішення суду апеляційної інстанції було постановлено у відсутності потерпілої ОСОБА_4 і її законного представника, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині застосування апеляційним судом до засудженої ст. 75 КК, що потягло невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі через м`якість. При цьому представник потерпілої посилається на ту обставину, що апеляційним судом повною мірою не враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_6 злочину, який згідно ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких. Крім того, на думку адвоката ОСОБА_5 , приймаючи рішення про звільнення засудженої від відбування призначеного районним судом покарання, з випробуванням на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд належним чином не мотивував своє рішення, пославшись на невірне часткове відшкодування шкоди завданої злочином, не врахувавши також і повторності вчинення умисного злочину.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як випливає із положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а із особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Водночас апеляційний суд, погодившись із судом першої інстанції, урахував особу ОСОБА_6 , яка визнала вину повністю, щиро розкаялась, раніше судима за вчинення умисного злочину середньої тяжкості, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до вимог ст. 66 КК було визнано щире каяття, а відповідно до ст. 67 КК обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо малолітньої.
Разом із цим, апеляційним судом враховано обставину, що засуджена під час судового розгляду в суді першої інстанції добровільно частково відшкодувала заподіяну злочином шкоду, що також є обставиною, яка пом`якшує покарання.
Поряд із цим, судом апеляційної інстанції було взято до уваги і та обставина, що ОСОБА_6 самотужки виховує малолітнього сина, який у разі застосування до неї реального покарання у виді позбавлення волі, залишиться без материнського піклування, оскільки інших рідних, які б взяли на себе обов`язок виховання її дитини, немає.
Окрім цього, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив про пост кримінальну поведінку ОСОБА_6 , встановивши, що остання крім неофіційної суспільно корисної праці та самостійного виховання дитини, займається волонтерською діяльністю, що свідчить про усвідомлення нею своїх протиправних дій та бажання стати на шлях виправлення, а також стан її здоров`я та виявлення у неї тяжкого захворювання грудних залоз, підтверджене відповідними медичними документами, наданими під час апеляційного розгляду.
Урахувавши всі обставини, апеляційний суд умотивовано прийшов до висновку про можливість виправлення засудженої ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, застосувавши до неї положення ст. 75 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначене ОСОБА_6 покарання відповідає його меті, загальним засадам та є справедливим.
Як на істотні порушення вимог КПК адвокат ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі вказує на те, що оскаржувана ухвала була постановлена апеляційним судом у відсутності потерпілої ОСОБА_4 та її представника. При цьому, як на причину його відсутності в судовому засіданні 12 вересня 2018 року при постановленні оскаржуваної ухвали, адвокат вказує на його участь у цей день у іншому судовому засіданні, що свідчить про його обізнаність про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок, проте він надав перевагу участі в іншому судовому засіданні. А тому, колегія суддів вважає, що постановлення оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції без участі потерпілої та її представника, належним чином повідомлених судом про розгляд справи, не є істотним порушенням вимог кримінального закону в розумінні положень ст. 412 КПК.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність адвокат ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навів, і таких даних із змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга представника потерпілої та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року відносно засудженої ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3