Провадження № 1-в/127/882/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2018 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю адвоката: ОСОБА_4 ,

засудженого: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного судом, суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із відбуттям строку покарання призначеним вироком суду.

Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_5 просить суд звільнити його від покарання, за вироком Одеського обласного суду від 18.11.1998 за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів та засуджений до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного суду України від 07.05.1998 вирок Одеського обласного суду від 18.11.1998 відносно ОСОБА_5 змінено: дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з п. «г» на п «з» ст. 93 КК України 1960 року і ОСОБА_5 вважається засудженим за п. «е», «ж», «з» ст. 93 КК України до смертної кари. Постановою Одеського обласного суду від 17.06.2000 ОСОБА_5 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив суд задовольнити вказане клопотання. Зазначив про те, що стаття 25 КК України 1960 року передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме: на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. На думку ОСОБА_5 , оскільки він вже відбув покарання у виді позбавлення волі більше 20 років, подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить статтям 19, 29 Конституції України та ст. 50 КК України, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні просив задовольнити клопотання ОСОБА_5 та просив звільнити останнього від відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні засудженого.

Заслухавши думку засудженого, захисника та прокурора, дослідивши матеріали клопотання засудженого ОСОБА_5 та матеріали особової справи останнього, суд приходить до наступного висновку.

Так, ОСОБА_5 засудженого вироком Одеського обласного суду від 18.11.1998 за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів та засуджений до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного суду України від 07.05.1998 вирок Одеського обласного суду від 18.11.1998 відносно ОСОБА_5 змінено: дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з п. «г» на п «з» ст. 93 КК України 1960 року і ОСОБА_5 вважається засудженим за ст. 93 п. «е», «ж», «з» КК України до покарання смертної кари. Постановою Одеського обласного суду від 17.06.2000 ОСОБА_5 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час ОСОБА_5 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в УВП № 1 у Вінницькій області.

Положеннями Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також, у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на те, що він відбув строк покарання за вироком суду не ґрунтується на вимогах закону, оскільки ч. 5 ст. 80 КК України застосовуються до осіб відносно яких з дня набрання чинності обвинувальний вирок не було виконано. З матеріалів особової справи вбачається, що вирок Одеського обласного суду від 18.11.1998 відносно ОСОБА_5 набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ними чинності, а тому підстав для застосування ч. 5 ст. 80 КК України відносно ОСОБА_5 , суд не вбачає.

Таким чином, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, ст. 80 КК України, ст. ст. 369-372, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного судом відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя: