Справа № 626/292/19
Провадження № 1-кп/626/63/2019
УХВАЛА

16 травня 2019 року Красноградський районний суд Харківської області у складі:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Краснограда кримінальне провадження №1-кп/626/63/2019 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Красноградського районного суду перебуває кримінальне провадження №0000341 від 08.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Під час досудового слідства ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 07.12.2018 року обвинуваченому ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді - тримання під вартою до 04.02.2019 року. Потім під час судового провадження ухвалою Красноградського районного суду від 01.02.2019 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 31.03.2019 року включно. Ухвалою Красноградського районного суду від 27.03.2019 року ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 24.05.2019 року, так як встановлено наявність існування ризиків, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення, що він не має міцних соціальних зв`язків.

На обговорення сторін кримінального провадження поставлено питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки завершити кримінальне провадження до 24.05.2019 не можливо, зважаючи на необхідність оголошення перерви у справі у зв`язку з необхідністю дослідженняґ письмових доказів та допитом свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з боку обвинувачення.

Прокурор в судовому засіданні висловив думку про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, так як обгрунтована підозра підтверджена відповідними доказами, які надані суду і ризики, які були встановлені ухвалами Красноградського районного суду від 07.12.2018 року, 01.02.2019 року не зменшились, а продовжують існувати, що унеможливлює застосувати обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу. Так, обгрунтованість підозри підтверджена наданими під час судового розгляду письмовими доказами і поясненнями в суді потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 . Ризик впливу на свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_5 підтверджується їх близькими стосунками. Потерпіла ОСОБА_8 вказувала в судовому засіданні, що ОСОБА_3 , їй телефонував. Ризик переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення вважає прокурор підтверджується, даними про попередні судимості ОСОБА_3 , а також тим фактом, що він був звільнений від останнього покарання з місць позбавлення волі умовно-достроково на невідбутий термін покарання і підозрюється у вчиненні тяжких злочинів в період невідбутої частини покарання.

Обвинувачений заявивив письмове клопотання про зміну йому запобіжного заходу на домашній арешт.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на свідків, продовження злочинної діяльності у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.97 N 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Плесо проти Угорщини"), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі "А. та інші проти Об`єднаного Королівства").

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі "Маккей проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

ЄСПЛ під час вирішення справи "Медведев та інші проти Франції" зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у "демократичному суспільстві" у значенні, передбаченому Конвенцією.

Відповідно до п. "с" ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Зенцов і інші проти Російської Федерації" до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують "істотні і достатні" причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою".

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі "Мхітарян проти Російської Федерації" на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильне скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.

Відповідно до ст. З Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ "Панченко проти Росії", "Ілійков проти Болгарії", "Летіли проти Франції", "Худойоров проти Росії", "Рохліна проти Росії".

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України") після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення "Панченко проти Росії").

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення "Бекчиєв проти Молдови"). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ "Сулаоя проти Естонії"). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ "Ноймайстер проти Австрії").

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ "Ідалов проти Росії", "Гарицький проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії").

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 та 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною 17 липня 1997 року і з цього часу є невід`ємною частиною національного Законодавства.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

На думку суду обвинуваченим надані письмові докази, які при наявності вищезазначених ризиків вказують на те, що Гнелицький має міцні соціальні зв`язки, а саме заяви ОСОБА_14 , ОСОБА_15 позитивну характеристику за місцем проживання і тому йому можливо застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово.

Суд також враховує, що існування підозри у вчиненні тяжкого злочину не може бути само по собі достатньою підставою для позбавлення його свободи та тримання під вартою.

Взяття пiд варту є виключним i найбільш суворим запобiжним заходом, який застосовується лише тодi, коли є пiдстави вважати, що менш суворі запобiжнi заходи не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов' язкiв i належної поведінки.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 183, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
Задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді триманні під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово із застосуванням електронних засобів контролю строком до 12 липня 2019 року до 24.00 годин.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 такі обов`язки:

- цілодобово знаходить у житлі за адресою: АДРЕСА_1 ;

- прибувати до суду за кожним викликом;

- утримуватись від спілкуванням із потерпілими ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_7 та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 ;

- носити електронний засіб контролю;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (при наявності), інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

В разі невиконання вищевказаних зобов`язань до обвинуваченого може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Роз`яснити обвинуваченому, що відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження, або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на підозрюваного.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого, тобто Красноградському ВП ГУНП в Харківській області, який повинен негайно доставити ОСОБА_3 до місця проживання та звільнити з -під варти, повідомивши про це суд.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та направити в Харківську установу виконання покарань управління ДПС в Харківській області (№27).

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя