Номер провадження: 11-сс/785/1890/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000528, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.03.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2018 року задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000528 від 08.03.2018 року та накладений арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що вказане майно постановою слідчого від 29.03.2018 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зміст вимог апеляційної скарги.
У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно та зобов`язати прокурора повернути вилучене майно.

Вимоги своєї апеляційної скарги апелянт обґрунтовує такими доводами:

1. У кримінальному провадженні відсутня обґрунтована підозра щодо ОСОБА_10 , що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.08.2018 року;

2. Слідчими суддями неодноразово розглядались аналогічні клопотання про арешт майна, ухвали слідчих суддів про арешт майна неодноразово скасовувались судом апеляційної інстанції;

3. Прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна поза межами строку досудового розслідування, коли досудове розслідування було завершене, а також з порушенням встановленого апеляційним судом строку у 72 години після отримання ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків;

4. Клопотання прокурора не відповідає вимогам КПК України.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити оскаржувану ухвалу без змін, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновків про таке.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про арешт майна дотримався вищевказаних вимог Закону та Конвенції, внаслідок чого постановив законне та обґрунтоване рішення.
1. Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення.
В провадженні органу досудового розслідування знаходиться кримінальне провадження №0000528, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.03.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.
02.07.2018 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.
Згідно зі змістом повідомлення про підозру від 02.07.2018 року, ОСОБА_10 підозрювався в тому, що 07.03.2018 року, приблизно о 09.00 годині, таємно для ОСОБА_11 , у власності якого знаходиться квартира АДРЕСА_2 , в якій ОСОБА_10 тимчасово проживав, заволодів меблями, що знаходились у зазначеній квартирі, які за допомогою служби перевезень «Просто переезд» незаконно перевіз до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , чим спричинив власнику майна шкоду в особливо великому розмірі на загальну суму 2 970 000 гривень
01.10.2018 року ОСОБА_10 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, згідно з якою ОСОБА_10 підозрюється в тому, що 07.03.2018 року, приблизно о 09.00 годині, таємно для ОСОБА_11 , який є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій ОСОБА_10 проживав на підставі усної домовленості з власником, заволодів меблями, що знаходились у зазначеній квартирі, які за допомогою служби перевезень «Просто переезд» незаконно перевіз до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , чим спричинив власнику майна шкоду в особливо великому розмірі на загальну суму 2 856 565 гривень.
Як пояснив у судовому засіданні прокурор, в ході подальшого досудового розслідування були отримані додаткові докази, які свідчать про наявність в діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим 01.10.2018 року йому було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, у новому повідомленні про підозру докладніше викладені обставини кримінального правопорушення.
В судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що обґрунтованість нової підозри щодо ОСОБА_10 під час досудового розслідування стороною захисту не оскаржувалась, жодних правових висновків щодо відсутності обґрунтованої підозри після її зміни ані слідчими суддями, ані апеляційним судом зроблено не було.
З системного аналізу положень ст.170 КПК України вбачається, що цьому зазначена норма не визначає наявність обґрунтованої підозри щодо конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, натомість основною підставою для застосування арешту майна є наявність обґрунтованих підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді про арешт майна апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку обґрунтованості підозри щодо ОСОБА_10 , натомість перевірці підлягає наявність у кримінальному провадженні правових підстав для накладення арешту на майно, встановлених ст.170 КПК України.
Наразі досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено, тому питання щодо наявності достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення буде вирішуватись під час судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні.
2. Щодо доводів апеляційної скарги про неодноразове скасування арештів майна апеляційним судом.
Ухвалами Апеляційного суду Одеської області від 02.04.2018 року та від 30.05.2018 року у даному кримінальному провадженні двічі був скасований арешт майна, вилученого в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 .

Разом з цим, вказані ухвали апеляційного суду про скасування арешту майна були постановлені в рамках даного кримінального провадження до повідомлення ОСОБА_10 про підозру та до зміни раніше повідомленої підозри, тому, на думку колегії суддів, не можуть мати преюдиційного значення при вирішенні питання про арешт майна за умови встановлення органом досудового розслідування додаткових фактів та обставин, які можуть свідчити про наявність підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності у кримінальному провадженні обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_10 як безумовної підстави для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
3. Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання прокурором строку звернення до суду з клопотанням про арешт майна.
З матеріалів судового провадження вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.05.2018 року скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року про арешт майна, вилученого в ході обшуку від 08.03.2018 року за адресою: м. Одеса, вул. Купріна, буд.5-А, та клопотання було повернуто прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин після отримання ним копії ухвали апеляційного суду.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор пояснив, що копію повного тексту ухвали він отримав 07.08.2018 року, що підтверджується долученою до матеріалів провадження копією розписки (а.с.61), а з повторним клопотанням про арешт майна звернувся до суду 10.08.2018 року, тобто у визначений апеляційним судом строк.

До матеріалів провадження не долучено доказів отримання прокурором копії ухвали апеляційного суду раніше, а також порушення ним визначеного апеляційним судом строку для усунення недоліків клопотання про арешт майна та повторного звернення з таким клопотанням до слідчого судді, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає безпідставними та такими, що не підтверджуються матеріалами провадження.

Згідно з ч.2 ст.219 КПК України, строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу.
Частиною третьою ст. 219 КПК України встановлено, що строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.
Постановою керівника Одеської місцевої прокуратури №3 від 31.08.2018 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжений до 02.10.2018 року.

Таким чином, відповідно до положень ст.219 КПК України, прокурор звернувся до слідчого судді в межах строку досудового розслідування, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження матеріалами провадження.

4. Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність клопотання прокурора вимогам КПК України.
Апеляційним судом встановлено, що у клопотанні прокурора зазначені правові підстави та мета арешту майна, з обґрунтуванням конкретної можливості використання такого майна як доказу у кримінальному провадженні, а також зазначенням цілей кримінального провадження, для досягнення яких необхідно застосувати арешт майна, а саме запобігання знищенню, пошкодженню, псуванню майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Із клопотання вбачається, що майно, на яке накладений арешт, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, є предметом вчинення кримінального правопорушення, а тому збереження даного майна необхідне для досягнення мети кримінального провадження, що можливо реалізувати лише шляхом застосування арешту майна.

Також апеляційний суд визнає слушними доводи представника потерпілого щодо можливого виникнення необхідності проведення повторних судових товарознавчих експертиз з метою визначення вартості зазначеного майна та підтвердження правильності правової кваліфікації дій ОСОБА_10 , зокрема, кваліфікуючої ознаки інкримінованого йому злочину особливо великого розміру завданих злочином збитків, а також з метою забезпечення дотримання принципу правової визначеності у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину, який посягає на гарантоване Конституцією України недоторкане право власності особи на належне їй майно.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо невідповідності клопотання прокурора вимогам КПК України.

Таким чином, у кримінальному провадженні наявні усі підстави вважати, що майно, на яке був накладений арешт, дійсно може бути предметом кримінального правопорушення, зберегти на собі його сліди, тому може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.
Інших доводів щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної ухвали апеляційному суду надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 399, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2018 року, якою задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000528 від 08.03.2018 року та накладений арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: . АДРЕСА_1 , - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4