Справа №576/1439/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/49/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 576/1439/17 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2018 року, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Грамене Лебединського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

захисників адвокатів ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 (із доповненнями) просить скасувати вирок суду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, які мають суттєве значення, стороною обвинувачення не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б доводили вину обвинуваченого в інкримінованому йому злочині, поведінка правоохоронних органів та особи, яка діяла за їх вказівкою з самого початку проведення негласних слідчий (розшукових) була провокативною, у вироку не розкрита об`єктивна сторона злочину, а також не наведене формулювання обвинувачення визнане судом доведеним;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_14 просить скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження в частині особи обвинуваченого і ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади у Державній службі України з безпеки на транспорті, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки, оскільки суд безпідставно визнав наявність пом`якшуючих покарання обставин, не встановивши при цьому жодної обставини згідно ч.1 ст.66 КК.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27.03.2018 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 25500 грн. з позбавленням права обіймати посади в Державній службі України з безпеки на транспорті, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки. Стягнуто на користь держави 4456,80 грн. судових витрат.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_10 , обіймаючи посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті управління Укртрансбезпеки у Сумській області, будучи службовою особою, 18.01.2017 близько 16 год. 00 хв. на 208 км автодороги «Бачівськ-Кіпті» на посту поліції зупинив автомобіль «МАЗ 6501АВ» р.н. НОМЕР_1 з причепом НОМЕР_2 , який здійснював рейс з перевезення зерна кукурудзи. Під час спілкування із водієм цього автомобіля ОСОБА_10 , використовуючи своє службове становище, вирішив отримати неправомірну вигоду від власника автомобіля. З цією метою ОСОБА_10 у ході спілкування по телефону із керівником ФГ «С.К.Б.» ОСОБА_15 повідомив, що вказаний автомобіль завантажений понад допустимі норми, за що передбачена адміністративна відповідальність та для вирішення питання щодо непритягнення водія до відповідальності за перевезення вантажу понад дозволені норми запропонував зустрітися. Того ж дня близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_10 та ОСОБА_15 зустрілися в м. Глухові і ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_15 , що той має сплачувати щомісячну винагороду грошима або пальним в кількості не менше 150 л за безперешкодний пропуск його автомобілів поза контролем за навантаженістю транспортних засобів, а інакше його автомобілі взагалі не зможуть здійснювати вантажні перевезення, на що останній погодився, але обумовив, що неправомірну вигоду він буде надавати у виді талонів на дизельне пальне. 16.03.2017 під час особистої зустрічі поблизу будинку № 1 на пл. Рудченка в м. Глухові ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_15 неправомірну вигоду у виді 15 талонів на 150 л дизельного пального за безперешкодний пропуск його автомобілів, які надавали послуги з перевезення вантажів поза контролем за завантаженістю транспортних засобів та непритягнення до відповідальності за інші порушення.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, заперечивши проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги захисника та прокурора у кримінальному провадженні підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 вироком суду визнаний винним в тому, що обіймаючи посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті управління Укртрансбезпеки у Сумській області, будучи службовою особою отримав від ОСОБА_15 неправомірну вигоду за безперешкодний пропуск його автомобілів, які надавали послуги з перевезення вантажів поза контролем за завантаженістю транспортних засобів та непритягнення до відповідальності за інші порушення.

Будучи допитаним в ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК, категорично заперечив та пояснив, що 18.01.2017 він виконував видане йому направлення на рейдову перевірку автомобільних перевізників, що здійснюють перевезення пасажирів та вантажів у міжнародному та внутрішньому сполученні на 208 км автомобільної дороги Кіпті-Бачівськ, стаціонарний пост ДПС (Глухів). В післяобідній час він прийняв рішення зупинити автомобіль «МАЗ 6501АВ» р.н. НОМЕР_1 з причепом НОМЕР_2 , який здійснював перевезення вантажу на транзитних номерах. Після зупинки водій вказаного транспортного засобу ОСОБА_16 на його законну вимогу надав посвідчення водія та ТТН, повідомивши при цьому, що документів на сам автомобіль він не мав. Потім водій почав комусь телефонувати, а через деякий час передав йому мобільний телефон для розмови нібито з власником ( ОСОБА_15 ), який почав йому казати, що «фура» фактично належить йому, а документів на неї у нього немає, оскільки її не можуть зареєструвати. Також ОСОБА_15 запропонував йому зустрітися ввечері того ж дня, на що він не заперечив так як знав його особисто тривалий час. Незважаючи на те, що загальна маса всього составу очевидно перевищувала дозволені норми, він був позбавлений можливості скласти акт про порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту через відсутність документів, які б дозволили належним чином встановити власника транспортного засобу, оскільки згідно закону він уповноважений складати відповідні матеріали виключно на власника та виключно в момент виявлення цього порушення, при цьому він позбавлений права вживати якихось заходів щодо встановлення власника та складати акт пізніше, у зв`язку з чим і відпустив автомобіль. Згодом він зустрівся з ОСОБА_15 , який йому розповів про свою підприємницьку діяльність, про походження автомобіля. Загалом мета їх зустрічі була йому незрозуміла, при цьому спілкування здебільшого було беззмістовним. Через деякий час ОСОБА_15 йому зателефонував та запропонував придбати у нього дизельне паливо по дешевій ціні (18 грн. за 1 л), оскільки замовлень останній час небагато, тому вони йому просто не потрібні, на що він дав свою згоду. Після цього він купив у ОСОБА_15 50 л палива за 900 грн., а через деякий час останній повідомив, що може йому продати талони на паливо за такою самою ціною, однак з обмеженим строком дії, що для нього було тільки зручнішим, а тому він погодився. Потім ОСОБА_15 неодноразово телефонував йому та вони з ним кожного разу домовлялися про придбання пального. 16.03.2017 вони зустрілися в належному йому автомобілі. Під час їхньої розмови ОСОБА_15 передав йому талони на пальне, а він в свою чергу потягнувся рукою в карман за грошима, однак не встиг їх віддати, оскільки останній вийшов і кудись пішов, одразу після чого з`явилися працівники правоохоронних органів і вилучили гроші в сумі 2890 грн., які він збирався передати ОСОБА_15 згідно попередньої домовленості за пальне.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині на підставі показань свідків, протоколів прийняття заяви про вчинення злочину, освідування особи та обшуку, матеріалів проведення негласних слідчих (розшукових) дій, висновком експерта, речових доказів та письмових документів. При цьому, визнані необґрунтованими доводи сторони захисту відносно того, що грошові кошти ОСОБА_10 передавав ОСОБА_15 за талони на дизельне паливо, а також, що зі сторони останнього та правоохоронних органів мала місце провокація злочину.

Однак такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, належним чином не вмотивовані, не в повній мірі відповідають вимогам кримінального процесуального закону та рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, у відповідності до вимог ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями п.2 ч.3 ст.374 КПК передбачено, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Визнаючи ОСОБА_10 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд першої інстанції залишив не з`ясованими ряд обставин, які мають суттєве значення для даного кримінального провадження та прийняття законного, обгрунтованого і вмотивованого судового рішення.

Зокрема, поза увагою суду залишилося те, що з самого початку (24.02.2017) прокурором внесені відомості в ЄРДР за ч.3 ст.368 КК про те, що «в середині січня 2107 року службова особа вимагала хабаря», в той час як згідно протоколу прийняття заяви про вчинення злочину від 23.02.2017 заявник ОСОБА_15 прямо вказав на ОСОБА_10 як на особу, яка вимагала хабаря за не притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил вантажних перевезень. В той же час, вказані первісні дані в ЄРДР стали підставою для прийняття рішення прокурором про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії (контроль за вчиненням злочину), а також надання апеляційним судом дозволу на проведення іншого виду НСРД. Однак, 22.03.2017, вже після фактичного проведення вказаних слідчих дій та складання відповідних матеріалів за результатами цього, слідчим чомусь прийнято рішення про зміну правової кваліфікації злочину на ч.1 ст.368 КК. При цьому відповідне процесуальне рішення судом першої інстанції не досліджувалося, внаслідок чого неможливо перевірити та встановити, які ж фактичні обставини кримінального провадження змінилися та що саме стало підставою для перекваліфікації дій обвинуваченого, тобто виявити момент «зникнення» однієї із кваліфікуючих ознак ч.3 ст.368 КК, оскільки диспозиція ч.1 цієї норми закону встановлює відповідальність за менш тяжкі дії, беручи до уваги положення ст.246 КПК, що у свою чергу унеможливлює проведення НРСД.

Також не були перевірені судом першої інстанції показання обвинуваченого ОСОБА_10 відносно того, що він не мав жодного права складати акт про виявлене ним порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту без надання йому документів на транспортний засіб, які б відповідно давали йому можливість встановити власника (перевізника) транспортного засобу, що він не уповноважений додатково вчиняти дії з цією метою, складати матеріали не в момент виявлення порушення та взагалі складати протокол про адміністративне правопорушення з огляду на його посадову інструкцію, як про це у своїй заяві про вчинення злочину зазначав ОСОБА_15 . Натомість суд обмежився перерахуванням посадових обов`язків ОСОБА_10 , не проаналізувавши їх належним чином у розрізі з фактичними обставинами кримінального провадження та пред`явленого йому обвинувачення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_10 пояснював, що він домовився з ОСОБА_15 про придбання у нього талонів на пальне за пропозицією останнього, які він і отримав від останнього 16.03.2017, на що частково вказує зміст їх розмов, а також вилучені у нього грошові кошти, які він попередньо приготував для ОСОБА_15 . Відкидаючи показання обвинуваченого в цій частині, суд першої інстанції послався на відеозапис, який проводився під час проведення обшуку, на якому нібито зафіксовано як ОСОБА_10 повідомив, що гроші призначені для купівлі будматеріалів.

В той же час, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити вказані обставини, оскільки в матеріалах кримінального провадження відповідний технічний носій інформації (додаток до протоколу обшуку) відсутній, хоча цей доказ досліджувався судом першої інстанції згідно журналу судового засідання. Також суд у вироку посилається на досліджений в судовому засіданні протокол про результати аудіо-, відео контролю місця (особи) від 17.03.2017 разом із додатками до нього у виді флеш носія та DVD-диска, на яких зафіксовані зміст розмов ОСОБА_15 та ОСОБА_10 під час їх зустрічей 10.03.2017, 11.03.2017 та 16.03.2017, з яких диск теж відсутній в матеріалах судової справи, а переглянути записану на вказаному флеш носії інформацію не вдалося за можливе з технічних причин.

Не взято до уваги судом першої інстанції й те, що виключно ОСОБА_15 з нагадуваннями та пропозиціями щодо пального телефонував ОСОБА_10 , сам же обвинувачений жодного разу йому не телефонував і в телефонній книжці його мобільного телефону номер ОСОБА_15 відсутній, а також, що згідно протоколу про результати аудіо-, відео контролю місця (особи) від 17.03.2017 будь-яких розмов з приводу надання неправомірної вигоди за пропуск транспортних засобів поза контролем за їх навантаженістю вони не вели, натомість ця обставина підтверджується виключно показаннями ОСОБА_15 .

При цьому, судом не враховано належним чином і особу свідка ОСОБА_15 , зокрема те, що він раніше неодноразово звертався до правоохоронних органів за фактом вимагання у нього неправомірної вигоди, а також фактично був зацікавленим у безперешкодному проїзді автомобіля, який не має права експлуатуватися, так як не був зареєстрований та перебував на транзитних номерах, тим більше перевозити вантаж з порушенням встановлених норм, а тому звернення із заявою про вчинення злочину для нього було свого роду невигідним рішенням, однак мотиви ОСОБА_15 , враховуючи вказані обставини, судом не встановлені, як і те, чому він звернувся до правоохоронних органів більш ніж через місяць після нібито вимагання у нього ОСОБА_10 неправомірної вигоди, що має суттєве значення.

Судом так і не було достовірно з`ясовано яке відношення керівник ФГ «С.К.Б.» ОСОБА_15 має до автомобіля «МАЗ 6501АВ» р.н. НОМЕР_1 з причепом 25ХХ1553 та чому саме він спілкувався зі ОСОБА_10 з приводу безперешкодного проїзду автомобіля, хоча при формулюванні обвинувачення і було визнано доведеним те, що ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_15 неправомірну вигоду за пропуск саме його транспортних засобів поза контролем за завантаженістю та непритягнення до відповідальності за інші порушення.

З огляду на вказані вище обставини слід враховувати, що у відповідності до усталеної судової практики ЄСПЛ будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити злочин або вчинюваного злочину, має бути такою, що може бути перевіреною, та державне обвинувачення повинно мати змогу продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні наявні достатні підстави для проведення оперативного заходу (рішення у справах Баннікова проти Росії та Ваньян проти Росії).

Зокрема, в своєму рішенні від 15.12.2005 у справі «Ваньян проти Росії» (Vanyan v. Russia), Суд наголосив, що «якщо трапляється, що дії таємних агентів спрямовані на підбурювання злочину, і немає підстав вважати, що він був би скоєний без їх втручання, то це виходить за рамки розуміння «таємний агент» і може бути названо провокацією. Таке втручання і його використання в судовому розгляді може не поправимо підірвати справедливість суду». ЄСПЛ також зазначив, що «не було доказів того, що…у міліції були підстави підозрювати заявника у розповсюдженні наркотиків. Проста заява працівників міліції в суді про те, що вони мали інформацію про причетність заявника до розповсюдження наркотиків, яке не було перевірене судом, не може прийматись до уваги…».

Як зазначає ЄСПЛ стосовно змістовного критерію, будь-яка інформація, отримана внаслідок негласної діяльності, має відповідати вимозі щодо того, що слідство має проводитись в цілому у пасивній манері. Таке виключає, зокрема, будь-які дії, що можуть бути розтлумачені, як вплив на обвинуваченого з метою вчинення ним злочину, як то прояв ініціативи в контактах, повторна пропозиція, наполегливі нагадування тощо (рішення у справі Веселов та інші проти Росії).

Також визнаючи доведеним факт отримання ОСОБА_10 неправомірної вигоди суд першої інстанції належним чином не розкрив об`єктивну сторону даного злочину, оскільки не встановлено прямого зв`язку між отриманням від ОСОБА_15 талонів на пальне та конкретними діями обвинуваченого, які він вчинив (чи мав намір вчинити) з використанням наданої йому влади та покладених на нього організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, як і самих дій, що підлягає обов`язковому доказуванню.

Про всі зазначені вище обставини сторона захисту наголошувала під час судового розгляду кримінального провадження, однак вони були проігноровані судом першої інстанції, хоча право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України (ст.ст.7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Таким чином, допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК та, у разі визнання особи винуватою, зазначити у своєму рішенні докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших окремих доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст.404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційній скарзі порушення, дослідивши докази, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необгрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про скасування вироку суду і ухвалення нового вироку, які задоволенню не підлягають.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Що стосується інших доводів апеляційних скарг захисника та прокурора, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені ними питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, внаслідок чого апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, колегія суддів наголошує, якщо при новому розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції буде збережений об`єм пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, кваліфікація його дій не зміниться і останній буде визнаний винуватим у вчиненні того самого злочину, то підстав для призначення йому більш суворого покарання, ніж було визначено судом першої інстанції, не має, оскільки суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення КК.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2018 року відносно ОСОБА_17 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4