КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0008372 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.
_______________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1237/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_6 повторно вчинив таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище, та повторно вчинив таємне викрадення чужого майна, за таких обставин.
Так, ОСОБА_6 , 26.04.2018 року о 14 год. 46 хв., перебуваючи у приміщенні магазину «АТБ», що по проспекту Маяковського, 60/10 в м. Києві, переслідуючи корисливу мету, підійшов до камери схову, де шляхом підбору ключа відчинив комірку 18, тим самим проник у сховище, звідки таємно викрав чуже майно, що належало ОСОБА_8 , а саме: ключі від квартири, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , які для потерпілої матеріальної цінності не становлять, посилку, вартістю 85 грн., пакет, у якому знаходились: пластини від комарів «Anti mosguit», в кількості 10 шт., загальною вартістю 5 грн. 91 коп., пластини від комарів «Раптор», в кількості 30 шт., загальною вартістю 29 грн. 80 коп., пакети для сміття «Блиск», в кількості 30 шт., вартістю 06 грн. 90 коп., серветки вологі «Super Frech», в кількості 120 шт., вартістю 22 грн. 90 коп., сир «Премія Маасдам», вартістю 15 грн. 29 коп., молоко «Буренка», вартістю 35 грн. 98 коп., свиняча вирізка, вагою 0,696 г, загальною вартістю 91 грн. 87 коп., зубочистки, 2 упаковки, загальною вартістю 13 грн. 98 коп., пакет «Сільпо», вартістю 1 грн., гірчиця «Верес», вартістю 06 грн. 39 коп., шоколад «Рошен», вартістю 14 грн. 49 коп., гроші в сумі 30 Євро, що, згідно курсу НБУ станом на 26.04.2018 року, становить 963 грн., а всього на загальну суму 1292 грн. 51 коп., після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.
Крім цього, ОСОБА_6 , 05.05.2018 року о 16 год. 26 хв., перебуваючи у приміщенні магазину «Сільпо», що по вул. Закревського, 61/2 в м. Києві, переслідуючи корисливу мету, підійшов до камери схову, де шляхом підбору ключа відчинив комірку 62, тим самим проник у сховище, звідки повторно таємно викрав чуже майно, що належало потерпілому ОСОБА_9 , а саме: ключі від автомобіля, ключі від квартири, два пульти для відмикання шлагбауму, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_9 , пропуск в театр, які для потерпілого матеріальної цінності не становлять, сумку, вартістю 450 грн., дві флеш-пам`яті на 520 мгб, загальною вартістю 200 грн., флеш-пам`ять на 8 Гб, вартістю 200 грн., окуляри, вартістю 750 грн., зарядний пристрій до мобільного телефону «Самсунг», вартістю 150 грн., а всього на загальну суму 1750 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.
Крім цього, ОСОБА_6 , 29.09.2018 року о 06 год. 50 хв., перебуваючи у вагоні трамваю маршруту №5, який рухався повз зупинку громадського транспорту «Вулиця Милославська» на вул. Милославська, 23 в м. Києві, переслідуючи корисливу мету, підійшов до ОСОБА_10 , та скориставшись тим, що ОСОБА_10 заснув, з його рук повторно таємно викрав чуже майно, що належало ОСОБА_10 , а саме - планшет «Apple», моделі «Ipad 2», вартістю 2244 грн. 67 коп., після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи фактичних обставин справи, просить вирок суду змінити в частині призначеного йому покарання та, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він дійсно, протягом досудового розслідування та під час судового слідства не заперечував своєї вини у скоєному, визнавав свою вину повністю та щиросердно розкаявся, а відтак, всі фактичні обставини в даній справі судом встановлені вірно.
Разом з тим, судом першої інстанції обрано йому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та суд прийшов до хибного висновку щодо відсутності правових підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України.
Так, суд першої інстанції, встановивши обставину, що пом`якшує його покарання - щире каяття та не встановивши жодної обставини, що обтяжує його покарання, не в повній мірі врахував його особу, а також тяжкість скоєного ним злочину.
Зокрема, зазначає, що він не заперечує факти крадіжки, що відображені в обвинувальному акті та у вироку суду, а також те, що його діям немає жодного морального виправдання, проте зауважує, що на скоєння вказаних крадіжок його спонукала відсутність коштів та постійне бідне існування, хоча це і не може бути виправданням його протиправних дій, але він вважає, що призначене покарання має відповідати його особі та врахувати, що він раніше не судимий, не являється суспільно небезпечною особою та після скоєного прийняв цілковито однозначне рішення стати на шлях виправлення та більше ніколи не вчиняти будь-якого правопорушення.
Також просить врахувати і ту обставину, що ним в повному обсязі та добровільно були відшкодовані завдані злочином збитки потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які претензій до нього більше не мають, що підтверджується їх письмовими розписками, а щодо потерпілого ОСОБА_10 , то відомості щодо завданої йому шкоди відсутні, оскільки викрадене майно було повернуто останньому.
Проте, вказані розписки потерпілих в суді першої інстанції не досліджувалися та не надавалися до суду з тих причин, що вони були надані потерпілими лише 18.01.2019 року після повного відшкодування завданих їм збитків, тобто після проголошення оскаржуваного вироку суду першої інстанції.
Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують його покарання є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.
З урахуванням всіх цих обставин вважає, що його виправлення цілковито можливе без відбування покарання і для цього є всі правові підстави та фактичні обставини, які він просить врахувати при ухваленні рішення, які в силу наведених причин та обставин не були враховані судом першої інстанції.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, та таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у сховище, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому вказані висновки суду та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України обвинуваченим в апеляційній скарзі не оспорюються.
Всупереч доводам апелянта, міра покарання, призначена ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливою, відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, і є необхідною для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та працює неофіційно, його щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, а також те, що під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , останній вчинив новий корисливий злочин та думку потерпілого ОСОБА_9 щодо призначення ОСОБА_6 покарання, пов`язаного з позбавленням волі.
З урахуванням всіх цих даних, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.
При цьому судом правильно визначено ОСОБА_6 строк покарання даного виду в межах, установлених у санкціях ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, та обґрунтовано призначено остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного йому вироком суду першої інстанції покарання у виді реального відбування покарання, а не із застосуванням положень ст. 75 КК України, та помилковість висновків суду про відсутність підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, то з ними колегія суддів погодитись не може, оскільки ті обставини, на які апелянт посилається, зокрема - його щире каяття було враховано судом, як обставину, що пом`якшує покарання, що і дало суду підстави для призначення ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів у межах наближених до мінімальних меж, передбачених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, якою передбачена відповідальність за більш тяжкий злочин.

При цьому, як слідує з долучених до апеляційної скарги розписок потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були досліджені під час апеляційного розгляду, кожному з них ОСОБА_6 була відшкодована матеріальна шкода та вони не мають до нього матеріальних претензій, що дійсно є обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , але, навіть з її урахуванням, колегія суддів апеляційного суду, виходячи зі ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів, які відносяться до злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів, особи обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, офіційно не працює, а отже, не має постійного джерела доходів, кількості епізодів його злочинної діяльності, один з яких він вчинив вже в період розгляду судом кримінального провадження щодо нього за ч. 3 ст. 185 КК України, що вказує на його стійке небажання стати на шлях виправлення, та інших обставин провадження, не знаходить достатніх підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, а тому не вбачає законних підстав для прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності з положеннями ст. 75 КК України, як про те ставить питання в апеляційній скарзі ОСОБА_6 .

Інших доводів на обґрунтування необхідності пом`якшення призначеного судом покарання та застосування положень ст. 75 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.

Враховуючи всі вказані вище обставини, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а покарання достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, тому не вбачає підстав для його зміни та застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року відносно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

_________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3