ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року
м. Київ

справа № 757/12583/17-к

провадження № 51-3251 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
скаржниці ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
та представника
ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу судді Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Короткий зміст судових рішень, оскарженого рішення та встановлені обставини
Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ухвалою від 2 серпня 2017 року задовольнив скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 і скасував постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження № 0000310 в частині підозри ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі КК).
Ухвалою від 21 вересня 2017 року суддя Апеляційного суду м. Києва, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на вказане рішення слідчого судді.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Аргументуючи свою позицію, наводить доводи, суть яких зводиться до того, що за відсутності норми, яка передбачає можливість оскарження стороною кримінального провадження рішення слідчого судді в апеляційному порядку, суд мав застосовувати положення Конституції України та загальні засади вказаного Кодексу, однак цього не зробив. На думку ОСОБА_5 , ухвала слідчого судді є незаконною, підлягає перегляду в порядку апеляційної процедури на підставі ч. 6 ст. 9 КПК з огляду також на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року (справа № 5 - 142 кс (15) 17).
Крім того, у поданій скарзі ОСОБА_5 зазначає про здійснення касаційного розгляду за її безпосередньої участі.
На цю скаргу представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення, в яких наводячи аргументи, стверджує про необґрунтованість заявлених ОСОБА_5 касаційних вимог.
Учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції ОСОБА_5 та її захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу; представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали судового провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі та у запереченнях на неї, колегія судів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначені норми беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Відповідно до ст. 24 та ч. 3 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, аналогічним чином гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищої інстанції, зокрема, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності й дотримання прав та законних інтересів осіб, які беруть участь у такому провадженні, і не суперечать вимозі імперативності.
Загальні засади, визначені ч. 1 ст. 7 КПК, застосовуються у випадку, якщо положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження. Однак питання про оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування чітко врегульовано главою 26 вказаного Кодексу, викладені у ній норми є спеціальними по відношенню до загальних і саме вони підлягають застосуванню при розгляді скарги у цьому провадженні.
Водночас у ст. 309 КПК міститься вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, а у ч. 2 цієї статті передбачено можливість оскаржити відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження. Рішення слідчого судді про задоволення такої скарги у згаданому переліку відсутнє, тобто його оскарження в апеляційному порядку під час досудового розслідування кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Таким чином, установивши, що оспорювана ухвала слідчого судді, якою було скасовано постанову заступника Генерального прокурора України про закриття кримінального провадження у певній частині, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя апеляційного суду діяв відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК і правомірно відмовив у відкритті провадження.
Верховний Суд у своїх рішеннях (справа № 646/5552/17, провадження № 51-3065 км18) вже звертався до практики ЄСПЛ з питань права на доступ до правосуддя і дійшов висновку, що наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищої інстанції в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя і не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. Підстав для відступу від такого висновку колегія суддів не вбачає.
Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосується обвинуваченого у кримінальному правопорушенні, а тому її гарантії не поширюються на ситуацію у цьому провадженні.
Отже, доводи в касаційній скарзі про порушення апеляційним судом загальних засад кримінального провадження, у тому числі, передбаченої п. 14 ч. 1 ст. 7 КПК, не можна визнати прийнятними.
Посилання ОСОБА_5 на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі № 5-142кс(15)17, є необґрунтованими, адже у них йдеться про можливість оскарження ухвали слідчого судді, постановлення якої не передбачено кримінальним процесуальним законом. Натомість у цьому судовому провадженні слідчий суддя прийняв рішення відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 307 КПК.
Що стосується посилань ОСОБА_5 на незаконність ухвали слідчого судді, то в силу ст. 424 вказаного Кодексу згадане рішення не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене касаційну скаргу ОСОБА_5 слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3