Дата документу Справа № 316/904/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/808/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №316/904/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.389 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велика Білозерка Великобілозерського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

Вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 13.01.2015 року на підставі угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим, ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.185 КК із застосуванням положень ч.2 ст.69 КК до 120 годин громадських робіт.

На судовому засіданні під час оголошення вироку 13.01.2015 року ОСОБА_7 був присутній разом із своїм захисником. Вирок набрав законної сили 13.02.2015 року та Енергодарським міським судом звернутий до виконання. Згідно з ч.1 ст.9 Кримінально-виконавчого кодексу України ОСОБА_7 був зобов`язаний 20.02.2015 року прибути до міського відділу КВІ УДПтС для відбування покарання у виді громадських робіт. 11.09.2015 року відповідно до розділу II «Інструкції про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань», інспектором Енергодарського відділу КВІ УДПтС України в Запорізькій області ОСОБА_8 у приміщенні міського відділу КВІ УДПтС ОСОБА_7 був ознайомлений у присутності старшого дільничного інспектора міліції Енергодарського МВ ГУМВ України в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_9 з порядком та умовами відбування покарання. Також цього ж дня ОСОБА_7 було видано направлення до ЦЦ «Промінь» для відпрацювання призначеного йому покарання у виді громадських робіт.

09.06.2016 року ОСОБА_7 вдруге був ознайомлений у присутності понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з порядком та умовами відбування покарання, був попереджений про кримінальну відповідальність за ч.2 ст.389 КК. Також цього ж дня ОСОБА_7 було видано направлення до ЦД «Промінь» для відпрацювання призначеного йому покарання у виді громадських робіт. Однак у порушення п.2 ч.3 ст.40 Кримінально-виконавчого кодексу України ОСОБА_7 , маючи умисел на ухилення від відбуття покарання у виді громадських робіт, у дні виклику до міського відділу КВІ УДПтС, а саме: 20.02.2015 року, 27.02.2015 року, 06.03.2015 року, 16.03.2015 року, 06.04.2015 року, 27.04.2015 року, 12.05.2015 року, 25.05.2015 року, 08.06.2015 року, 18.09.2015 року, 23.09.2015 року, 30.09.2015 року, 21.06.2016 року не з`явився.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК, як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання. Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді штрафу в розмірі 850 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок скасувати частково. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК у виді 6 місяців арешту. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд, призначивши обвинуваченому покарання у виді штрафу, визначив його лише в грошовій сумі без визначення його у певній кількості неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК, суд послався лише на одну обставину, яка пом`якшує покарання, тоді як відповідно до закону таких обставин має бути не менше двох. А тому з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який більше двох років ухилявся від відбування покарання, підстави для застосування положень ст.69 КК відсутні.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_7 покарання, судова колегія виходила з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини Кодексу за цей злочин.
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК.

Суд у вироку обґрунтував застосування ст.69 КК до покарання, призначеного ОСОБА_7 , тим, що обвинувачений вину у вчиненому злочині визнав, розкаявся у скоєному, також у ході досудового розслідування та судового засідання давав послідовні, правдиві покази, чим активно сприяв розкриттю злочину. ОСОБА_7 , на переконання суду, є перспективною молодою людиною з високим можливим рівнем соціальної інтеграції за правовим фахом, що в сукупності дало суду право застосувати ст.69 КК, призначивши покарання, не передбачене особливою частиною санкції КК за вчинений обвинуваченим злочин, передбачений ч.2 ст.389 КК.

Проте з таким твердженням суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки зазначене судом обґрунтування застосування ним ст.69 КК фактично є однією обставиною, передбаченою п.1 ч.1 ст.66 КК, що пом`якшує покарання обвинуваченого. Однак має бути не менше двох обставин.

Крім того, суд не прийняв до уваги особу винного, який раніше чотири рази притягався до кримінальної відповідальності, відбував покарання в місцях позбавлення волі, в тому числі за вчинення тяжких корисливих злочинів.

Останній вчинений ОСОБА_7 злочин пов`язаний із його небажанням стати на шлях виправлення, оскільки обвинувачений тривалий час навмисно ухилявся від призначеного фактично за його згодою мінімального покарання за попередній злочин. Жодних об`єктивних перешкод для відбування покарання не існувало. Тим самим, ОСОБА_7 проявив своє зневажливе ставлення до судового рішення і необхідності його виконання.

За таких обставин судова колегія підстав для застосування положень ст.69 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання не вбачає. Незастосування положень ст.69 КК унеможливлює призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу.

За таких умов судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За результатами апеляційного розгляду судова колегія в частині призначення покарання ухвалює новий вирок, яким призначає покарання в межах санкції ч.2 ст.389 КК. При визначенні виду і розміру покарання судова колегія приймає до уваги, що ОСОБА_7 має три непогашені судимості, вчинив злочин пов`язаний із небажанням стати на шлях виправлення. Проте ОСОБА_7 вину свою визнав повністю, працевлаштований, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання. У зв`язку з чим, судова колегія не вбачає підстав для призначення максимального терміну покарання, яке вимагав прокурор.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України покарання у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці.

Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту приведення вироку до його фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4