У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2018 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 виклав вимогу про зміну вказаних судових рішень відносно нього шляхом застосування ст. 75 КК України.Вимогу мотивовано невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості.
Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2018 року апеляційні скарги прокурора, потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року без зміни.
Як установив суд, 09 грудня 2016 року о 18 годині 45 хвилин ОСОБА_4 прийшов у магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований на мікрорайоні Сонячний, 22а в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, де в нього виник намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, після чого відкрито, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_6 , яке виразилося у поштовху останнього від вітрини, чим спричинив потерпілому фізичний біль. Після чого, ОСОБА_4 , відкрито викрав з вітрини магазину мобільні телефони, які належать ФОП ОСОБА_5 , чим спричинив потерпілій матеріальний збиток на загальну суму 23293 грн та фізичний біль потерпілому ОСОБА_6 .

Крім цього, ОСОБА_4 , об 11 годині 20 хвилин 17 грудня 2016 року прибув в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований в будинку АДРЕСА_1 , де діючи повторно, за попередньою змовою з невстановленою особою, з метою відкритого викрадення чужого майна та оберненням його на свою користь, відразу підійшов до потерпілого ОСОБА_6 , який в цей час знаходився за стійкою продавця, після чого ОСОБА_4 звернувся до нього зі словами «жити хочеш?», а невстановлена особа подала в цей час пакет потерпілому з тією метою, щоб останній склав до нього належні ФОП ОСОБА_5 мобільні телефони, які знаходилися в коробках під столом в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Потерпілий ОСОБА_6 , сприйнявши фразу «жити хочеш?» як погрозу застосування насильства, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я, почав складати до поданого невстановленою особою пакету мобільні телефони. Після чого ОСОБА_4 , разом з невстановленою особою, з місця скоєння злочину з викраденим майном зникли, в подальшому розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинили потерпілій ФОП ОСОБА_5 збиток на загальну суму 59505 грн 75 коп.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання внаслідок суворості є необґрунтованими.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як вбачається зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустимо лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
У цьому провадженні таких підстав судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Судом першої інстанції при призначенні покарання повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, не одружений, за місцем реєстрації та за час навчання в інституті характеризується позитивно, страждає на хронічне захворювання печінки.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданої шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Враховуючи тяжкість діяння у поєднанні з наведеними даними про особу засудженого, суд дійшов висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_4 та про неможливість досягти мети його виправлення й попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства. Водночас суд, зваживши на вказані обставини, обрав ОСОБА_4 захід примусу за розміром, наближеним до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_4 та його захисника, навів мотиви з яких він визнав їх неспроможними, і відхилив аргументи сторони захисту.
Таким чином, призначений ОСОБА_4 захід примусу за розміром, наближений до мінімальних меж санкції кримінального закону є необхідним й достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів. Правових підстав вважати обране ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість немає. Тому відсутні підстави для пом`якшення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, про що йдеться в поданій касаційній скарзі.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2018 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3