Справа № 509/3429/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року Овідіопольский районний суд Одеської області у складі :
судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
потерпілої ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Любашівка, Любашівського району Одеської області, громадянина України, українця, одруженого, маючого на утриманні 2-х малолітніх дітей : доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 -

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди у сумі 35988,75 грн. та моральної шкоди у сумі 500000 грн., -

ВСТАНОВИВ :

21 квітня 2016 року, приблизно о 16:30 годині, ОСОБА_10 , керуючи, на підставі шляхового листа, технічно справним (висновок експертизи № 2086 від 19.05.2016 р.) пасажирським автобусом марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , з яким він перебував в трудових відносинах, та рухаючись по сухому асфальтобетонному покриттю вул. Чорноморської в смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області, сполученням м. Одеса м. Чорноморськ, здійснюючи пасажирські перевезення за маршрутом № 70, з перевищенням максимально допустимої швидкості в населеному пункті - 82 км/г, на передньому пасажирському сидінні якого знаходилась пасажирка потерпіла ОСОБА_5 . Наближаючись до пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 та дорожньою розміткою 1.14.1, в районі буд. № 30 по вул. Чорномрській в смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області, для здійснення маневру обгону великогабаритного вантажного автомобілю, що рухався попереду нього, грубо порушивши вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 2.9 «д», 12.4, 14.6 «в», 12.3 ПДР України, ближче ніж на 50 м. виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з технічно справним (висновок експертизи № 2085 від 27.05.2016 р.) автомобілем марки «Hyundai H200» д/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався попереду вантажного автомобілю в попутному напрямку та проїхавши пішохідний перехід, здійснював маневр повороту ліворуч.

Внаслідок вказаної ДТП, пасажиру автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 - потерпілій ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження у виді : відкритого багато скалкового перелому великогомілкової кістки правої гомілки в верхній третині зі зміщенням кісткових уламків з неповним розривом литкового м`яза і наявністю забійно-рваної рани, скалкового перелому великогомілкової кістки правої гомілки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням кісткових уламків, забійних ран правої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1642 від 20.07.2016 р. відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

При чому, відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 17-1978 від 20.06.2017 р., в умовах наближення до місця ДТП, швидкість руху автомобілю марки «Hyundai H200» д/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_12 становила приблизно 36 км/г, а швидкість автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 становила приблизно 82 км/г. При русі в населеному пункті дії водія автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 регламентувалися вимогами п. 12.4 ПДР, що зобов`язували його не перевищувати швидкості руху понад 60 км/г. Відповідно до п. 14.6 «в» ПДР, при наближенні до пішохідного переходу, поблизу якого сталася ДТП, водію автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 було заборонено рухатися, виконуючи обгін великогабаритного вантажного автомобілю і автомобілю марки «Hyundai H200» д/н НОМЕР_3 . В фактичних умовах, коли водій автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 вже рухався по зустрічній стороні проїзної частини, його дії регламентувалися вимогами п. 12.3 ПДР, відповідно до яких, при виникненні перешкоди або небезпеки для руху, які водій об`єктивно здатний виявити, він повинен негайно вжити заходів до зниження швидкості аж до повної зупинки свого транспортного засобу. Належним виконанням вимог п.п. 12.4, 14.6 «в» ПДР водій автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 мав технічну можливість запобігти виникненню події ДТП, шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР, а тому в причинному зв`язку з фактом ДТП перебувають дії водія ОСОБА_10 , які не відповідали вимогам вказаних пунктів ПДР. Водій автомобілю марки «Hyundai H200» д/н НОМЕР_3 , при забороні на обгін у районі місця ДТП дорожнім умовам, відповідно до п. 14.2 ПДР - мав пріоритет на рух, тому міг почати маневрування на зустрічну смугу, після чого вже не міг впливати на подію ДТП, адже при його знаходженні на зустрічній смузі зіткнення не міг уникнути зіткнення, навіть з моменту виявлення небезпеки для руху у виді автобусу марки «БАЗ-А-079.23» д/н НОМЕР_1 , водій якого ОСОБА_10 , ігноруючи вимоги безпеки виконував обгін.

Свою вину ОСОБА_10 визнав повністю, показав суду, що скоїв злочин при викладених вище обставинах, докази, що маються в матеріалах кримінального провадження не оспорює, як і не оспорює фактичні обставини скоєного ним злочину.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі, крім тих, що характеризують особу обвинуваченого.

ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 2.9 «д», 12.3, 12.4, 14.6 «в», ПДР України, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, а тому кримінальну відповідальність він повинен нести за ст. 286 ч. 2 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд враховує ступінь тяжкості вперше скоєного ним злочину, його вік, особу винного, позитивну характеристику, першу судимість, а також факт знаходження на його утриманні малолітніх дітей.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що покарання ОСОБА_10 повинно бути призначено у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, однак його виправлення на думку суду можливо без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України.

На підставі ст. 124 КПК України з ОСОБА_10 на користь держави належать стягненню судові витрати на залучення експертів для проведення судових авто-технічних та транспортно-трасологічних експертиз в сумі 6202,50 грн.

Потерпілою ОСОБА_5 був заявлений цивільний позов до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди у сумі 35988,75 грн. та моральної шкоди у сумі 500000 грн., який обвинувачений ОСОБА_10 визнав частково на суму 20000 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди.

На думку суду, цивільний позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Приписами статті 979 ЦК України передбачено за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частиною 1 статті 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо

Відповідно до ст. 1191 ЦК України - особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (ст.ст. 130,132-134 КЗпП).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України - джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За вибором потерпілого - вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV - обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим - до участі у справі може, але не обов`язково, бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування, в якому потерпілий, так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову - заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, судом було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 про залучення до участі у справі ПрАТ «Українську пожежно-страхову компанію», з якими у нього не було страхових договорів, з урахуванням вказаного Правового висновку ВСУ та вимог ст. 1191 ЦК України, беручи до уваги абсолютне право потерпілого на відшкодування шкоди саме з заподіювача ДТП, яким в даному випадку є обвинувачений ОСОБА_10 , який в свою чергу, не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як встановив суд, внаслідок вищевказаної ДТП, потерпіла ОСОБА_5 була госпіталізована до ортопедо-травматологічного відділення Одеської ОКЛ м. Одеси, де вона перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 21.04.2016 р. по 17.05.2016 р. з зазначеними вище тяжкими тілесними ушкодженнями та їй були проведені 3 операції (демонтаж стержневого АВФ, закрита репозиція, ЧКДО апаратом Єлізарова правої гомілки), проходила курс інтенсивного лікування, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 9840, наслідком чого стало присвоєння ОСОБА_5 ІІ-ої групи інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 805137 від 15.08.2016 р. (причина інвалідності : загальне, опорно-рухомого апарату) та в подальшому, після чергового переогляду, їй була встановлена ІІІ-тя група інвалідності з 01.09.2017 р., що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 312655 від 09.08.2017 р. з датою чергового переогляду 30.08.2018 р. (а.с. 54,55,58,59).

Крім того, індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 1194 від 15.08.2016 р. потерпілій ОСОБА_5 було встановлено реабілітаційні заходи, зокрема, ходити тільки за допомогою милиць та показане тривале лікування він наслідків отриманих травм після вказаної ДТП, внаслідок чого, вона протягом тривалого часу була позбавлена можливості самостійно пересуватись за межами свого житла без сторонньої допомоги (а.с. 56,57).

Матеріалами справи підтверджується, що протягом тривалого лікування, ОСОБА_5 були придбані певні численні ліки та матеріали медичного призначення, для проведення 3-х операцій та лікування в після операційний період, що підтверджується численними фіскальними чеками (а.с. 39-53).

Однак, суд вважає, що витрати на придбання жувальної гумки на суму 224,85 грн. згідно чеку від 05.05.2017 р., витрати на сплату благодійного внеску в сумі 100 грн. згідно чеку від 28.04.2017 р., витрати на покупку вазеліну, масла апельсинового солодкого на суму 49 грн. згідно чеку від 27.03.2017 р. не мають відношення до витрат на лікування потерпілої, а тому в задоволенні позову в частині стягнення вказаних витрат слід відмовити.

Також, суд встановив і це не заперечувалось потерпілою, що на стадії досудового розслідування, обвинуваченим було частково відшкодовано матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_5 , шляхом перерахування на її рахунок грошової суми у загальному розмірі 3522,38 грн., що підтверджується відповідними банківськими чеками на суми 1500,38 грн. та на суму 2022 грн. (а.с. 34).

З огляду на викладене, сума матеріальної шкоди заявлена потерпілою 35988,75 грн. - підлягає зменшенню на вищевказані суми, а тому суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди на суму 32097,43 грн.

Також, беручи до уваги характер та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла ОСОБА_5 внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 , як заподіювача ДТП, в якому постраждала ОСОБА_5 отримавши тяжкі тілесні ушкодження, враховуючи характер її немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням стану здоров`я потерпілої, яка внаслідок вказаної вище ДТП, стала інвалідом, постійно проходячи курси реабілітації та відновлення інваліда, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, працюючи до ДТП в КП «Одестранспарксервіс» на посаді начальника планово-договірного відділу та після ДТП була змушена перебувати на лікарняному з 22.04.2016 р. по 01.09.2016 р., час та зусилля, необхідні для відновлення її попереднього стану (до ДТП), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на думку суду розмір моральної шкоди ОСОБА_5 слід визначити у розмірі 200000 грн., суму якої суд вважає обґрунтованою і такою, що відповідає моральним стражданням потерпілої.

Відповідно до ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 р.» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Згідно із пунктом «е» статті 9 вказаного Закону амністія не застосовується до осіб, зазначених у ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», а також до осіб : яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів (ч. 2 ст. 286 КК України).

Статтею 15 вказаного Закону передбачено особи, на які поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Суд встановив, що ОСОБА_10 вперше скоїв злочин з необережності, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, 21.04.2016 р., тобто до набранням Законом України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII законної сили - 07.09.2017 р., і який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до тяжкого злочину, і який є неумисним злочином, який він скоїв не перебуваючи ні в стані алкогольного, ні в стані наркотичного сп`яніння, визнав свою вину в суді, позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а також, на його утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей 2016 р.н. та 2004 р.н., що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 від 24.01.2017 р. та серії НОМЕР_5 від ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно, відносно яких він не позбавлений батьківських прав, а тому підпадає під дію ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 р.» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII, про що особисто просив ОСОБА_10 в судовому засіданні, надавши суду свою згоду в усній формі на застосування відносно нього амністії з вищевказаних підстав, якого підтримав захисник у своєму письмовому клопотанні на адресу суду та проти чого не заперечував прокурор та потерпіла.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» - установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акту амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Керуючись ст.ст. 128,129,368-371,373-376 КПК України, ст.ст. 22,23,1166,1167,1187 ЦК України, Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 р.» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII, Законом України «Про застосування амністії в Україні», суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_10 від відбування основного призначеного йому покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і у відповідності до ст. 76 КК України виконає покладені на нього обов`язки : не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

На підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р. № 1810-VIII - звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного йому основного та додаткового покарання.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення судових авто-технічних та транспортно-трасологічної експертиз в сумі 6202,50 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задовольнити частково.

У відшкодування шкоди, спричиненої злочином, стягнути з ОСОБА_10 (ІПН : НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди у розмірі 32097,43 грн. та моральної шкоди у розмірі 200000 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Одеської області на протязі 30 діб з дня його проголошення, а засудженим у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Суддя ОСОБА_1