Постанова
іменем України
7 червня 2018 року
м. Київ
справа № 369/9654/16-к
провадження № 51-2796км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурорів, які брали участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року в кримінальному провадженні № 0002496 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, зареєстрованого в цьому АДРЕСА_1 , проживаючого у

АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК на 2 роки позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК остаточно на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року вказаний вирок змінено й ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

За вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 4 липня 2016 року приблизно о 17:00 на вул. Шевченка поблизу будинку № 8 у с. Княжичах Києво-Святошинського району Київської області, рухаючись заднім ходом на автомобілі марки ГАЗ-330214, державний номерний знак НОМЕР_1 , у напрямку вул. Набережної, всупереч вимогам пунктів 2.10 «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е», а також п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.9 Правил дорожнього руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не переконався у безпечності маневру, не звернувся по допомогу до сторонніх осіб, унаслідок чого виїхав на узбіччя зустрічної смуги руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , котрий рухався по узбіччю зустрічної смуги руху, який від отриманих тілесних ушкоджень, а саме від поєднаної травми голови та шийного відділу хребта у вигляді саден та забитої рани голови, крововиливів у м`які покриви голови та під м`яку мозкову оболонку, перелому сьомого шийного хребця, потерпілий помер в кареті швидкої допомоги.

Крім того, 4 липня 2016 року приблизно о 17:00 ОСОБА_6 після вчиненням ним вказаної дорожньо-транспортної пригоди, не зупинивши керованого ним автомобіля, усвідомлюючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху, поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, і що останній був позбавлений можливості вжити ефективних заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, викликаного наїздом автомобіля, не з`ясувавши стану потерпілого, з місця пригоди зник, при цьому карету швидкої медичної допомоги не викликав, не попросив це зробити людей, які проживали поряд із місцем події, тобто не вжив жодних заходів для надання допомоги потерпілому.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах прокурори, які брали участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, посилаються на незаконність ухвали апеляційного суду в частині звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, вказуючи, що при прийнятті цього рішення суд апеляційної інстанції належним чином не оцінив даних про особу засудженого, тяжкості вчинених ним діянь, грубості порушення Правил дорожнього руху та наслідків цього у вигляді смерті потерпілого, а також зазначають про безпідставність визнання судом пом`якшуючими покарання обставинами щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину й урахування наявності на утриманні засудженого матері-інваліда та малолітньої дитини. Вважаючи, що застосування ст. 75 КК до ОСОБА_6 призвело до призначення йому явно несправедливого покарання внаслідок м`якості, просять ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

У запереченнях захисника ОСОБА_8 останній просив залишити касаційні скарги прокурорів без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційні скарги.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, за обставин, установлених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, в тому числі на показаннях обвинуваченого, який визнав винуватість в учиненні інкримінованих йому діянь, і в касаційній скарзі не заперечуються, як і не оспорюються прокурорами вид та розмір призначеного основного покарання.

Що ж стосується тверджень у касаційних скаргах про безпідставність застосування ст. 75 КК, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, останній щодо призначеного ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції зазначив, що воно за своїм видом і розміром відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого,є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів. Проте вказав, що висновок про необхідність реального відбування ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі не ґрунтується на матеріалах провадження.

З цим погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Так, згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_6 уперше притягується до кримінальної відповідальності, винуватість визнав, щиро розкаявся, добровільно з`явився до правоохоронних органів зі зізнанням, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліку у

лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, матеріальну шкоду відшкодував потерпілому, який не наполягав на суворості призначеного покарання, має на утриманні матір-інваліда та малолітню дитину.

Наведені обставини у своїй сукупності стали підставою для висновку апеляційного суду про можливість виправлення ОСОБА_6 та досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК без реального відбування основного покарання. Таке рішення колегія суддів касаційного суду вважає вмотивованим та обґрунтованим.

Посилання у касаційних скаргах прокурорів на неврахування апеляційним судом грубості порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху, тяжкості вчиненого злочину та його наслідків є безпідставними, оскільки зазначені обставини є елементами складів злочинів, за якими засудженого визнано винуватим, а отже, їх було враховано при юридичній оцінці його діянь, яка сторонами кримінального провадження не оскаржується.

Необґрунтованими є також і посилання у касаційних скаргах на неправильність визнання щирого каяття ОСОБА_6 та його активного сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, а також урахування наявності на утриманні матері-інваліда та малолітньої дитини.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_6 після дорожньо-транспортної події добровільно з`явився до прокуратури із зізнанням про вчинене. На стадії досудового розслідування та в суді першої інстанції ОСОБА_6 відшкодував матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 сину померлого, про що свідчать дані розписки про передачу грошових коштів на суму 50 000 грн та 76 000 грн (а.к.п. 51, 62).

Що ж стосується перебування на утриманні ОСОБА_6 малолітньої дитини та матері-інваліда, то цей факт підтверджується даними довідки про склад сім`ї та медичної документації (а.к.п. 42, 53), які касаційний суд вважає достатніми для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

За таких обставин касаційні скарги прокурорів задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурорів, які брали участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3