АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/72/18 Справа № 185/2809/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
розглянувши 14 червня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0003467 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури, захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року, щодо:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого на посаді гірноробочого ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України.
В апеляціях:
- прокурор просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 2 ст. 15, п.1 ч.2 ст.115 КК України у виді 10 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 115 КК України - у виді 15 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції було формально враховано характер та ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень, поведінку обвинуваченого після вчинення ним злочину, яка свідчить про його стійку антисоціальну направленість та схильність до скоєння особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи. Також зазначає, що судом не в достатній мірі враховано думку потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому максимально суворого покарання.
В доповненні до апеляційної скарги прокурор просить виключити з вироку рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.
Захисник ОСОБА_11 в апеляційній скарзі та доповненні до неї просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, в обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник зазначила, що суд першої інстанції в оскаржуваному вироку обмежився переліченням доказів та не надав належної оцінки. Зазначила, що має місце протиріччя в показах потерпілого та обвинуваченого з приводу обставин справи. Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили покази обвинуваченого ОСОБА_10 . При цьому суд першої інстанції не усунув вказані протиріччя в показах та не надав оцінку.
На думку захисника вирок суду першої інстанції є суперечливим, оскільки, встановлюючи обставини по справі, суд фактично взяв за основу пояснення її підзахисного, але частину їх відкинув, не обґрунтувавши своє рішення.
Вказала, що її клопотання про проведення балістичної експертизи для визначення відстані, з якої був здійснений постріл у ОСОБА_14 , про витребування медичних документів про лікування її підзахисного у зв`язку з отриманими 26.12.2015 року тілесними ушкодженнями в соматичному ізоляторі медичної частини СІЗО з 30.12.2015 року по 12.01.2016 року та про призначення повторної судово-медичної експертизи відносно тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 судом були необґрунтовано відхилені, що призвело до неповноти судового розгляду.
Вважає, що дії її підзахисного необхідно кваліфікувати за ч. ч. 1, 2 ст. 121 КК України, що у вироку не конкретизована, не розкрита, не відображена суб`єктивна сторона злочину, у якому ОСОБА_10 визнано винним. Суд не прийняв до уваги і не врахував, що її підзахисний визнав свою провину частково, активно сприяв розкриттю злочину, працював на момент затримання, має сім`ю, займається волонтерською діяльністю, має відзнаки за підтримку та надання допомоги Збройним силам України, а також те, що потерпілі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинили протиправні дії відносно нього і саме ці дії спровокували конфлікт.
Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначив, що в матеріалах кримінального провадження міститься реєстр матеріалів досудового розслідування який не відповідає вимогам ст. 109 КПК України, та суд першої інстанції не виконав усі необхідні вимоги ст. 314 КПК України. Крім того, зазначив, що в ході досудового розслідування було порушено його право на захист, оскільки участь захисника повинно бути забезпечено з моменту надання статусу підозрюваного, порушено вимоги ч.2 ст.290 КПК України, оскільки сторона обвинувачення не надала доступ до матеріалів досудового розслідування. Зазначив, що йому не було надано для ознайомлення речові докази та відеозаписи, про що неодноразово він зазначав у судовому засіданні.
Разом з тим, обвинувачений зазначив про те, що у підготовчому судовому засіданні йому не було роз`яснено його право на відвід, у зв`язку з чим було порушено вимоги кримінального процесуального закону. При цьому зазначає, що суд змусив частково визнати вину, здійснюючи моральний тиск.
Обвинувачений не погоджується з кваліфікацією його дій, оскільки у вироку не конкретизована, не розкрита, не відображена суб`єктивна сторона злочину, у якому його визнано винним. Вважає, що його дії повинні бути кваліфіковані за ч.1, 2 ст.121 КК України.
На його думку має місце однобічність судового розгляду, позбавлення його права на захист, неповноту судового розгляду, що є підставою для скасування вироку суду.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року ОСОБА_10 визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України - у виді 10 років позбавлення волі; за ч.1 ст.115 КК України у виді 14 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат у відповідності до вимог закону.
Судом першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винним та засуджений за вчинення злочину за наступних обставин.
26 грудня 2015 року, близько 21 години біля магазину «Оксамит», який розташований по вул. Дніпровській, 231/а в м. Павлограді Дніпропетровської області у ОСОБА_10 з незнайомими йому на той час ОСОБА_7 та ОСОБА_14 виник словесний конфлікт з приводу проходження військової служби в зоні проведення АТО та зовнішнього вигляду ОСОБА_10 , який на той час був одягнутий в одежу камуфльованого окрасу, в ході якого ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , використовуючи малозначний привід, маючи на меті спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та заподіяння шкоди здоров`ю останньому, наносили йому удари ногами та руками, та продовжуючи свої дії, ОСОБА_14 відкрито, застосовуючи насильство, заволодів особистим майном ОСОБА_10 , а саме мобільним телефоном, торгівельної марки «Nокіа 6300».
ОСОБА_10 , розповівши по закінченню вказаних дій своєму синові - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про вчинення протиправних дій відносно нього, направився додому, а ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 по своїй ініціативі направилися шукати кривдників ОСОБА_10 з метою повернення майна, яким незаконно заволоділи чоловіки.
Далі ОСОБА_10 , дізнавшись від ОСОБА_12 щодо перебування ОСОБА_14 та ОСОБА_7 біля кладовища, розташованого в районі перехрестя вулиць Дружби та Дніпровської в м.Павлограді, навпроти розважального комплексу «Кураж» по вул. Дніпровській, 334/2, повернувся до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де з метою подальшого залякування ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , взяв належну йому двоствольну гладкоствольну мисливську вогнепальну зброю «ІЖ-58», 16 калібру, реєстраційний номер якої НОМЕР_1 , та два патрони до неї. Зарядивши у дворі свого домоволодіння вказану гладкоствольну мисливську вогнепальну зброю двома патронами, ОСОБА_10 направився до місця перебування ОСОБА_14 та ОСОБА_7 до кладовища.
26 грудня 2015 року, приблизно о 22 год. ОСОБА_10 , знаходячись навпроти території кладовища, утримуючи в своїх руках мисливську рушницю, підійшов ближче до ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , та погрожуючи застосуванням гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї, словесно вимагав від останніх лягти на землю.
Бажаючи помститися ОСОБА_7 та ОСОБА_14 за нанесенні моральні образи, фізичне насильство та незаконне заволодіння майном, побачивши непокору останніх щодо виконання словесної вимоги лягти на землю, та побачивши дії чоловіків, які направилися до нього, ОСОБА_10 , керуючись виниклим єдиним умислом, спрямованим на протиправне заподіяння смерті двом особам, усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних дій, діючи умисно, за використанням гладкоствольної мисливської вогнепальної зброї «ІЖ-58», здійснив постріл в живіт ОСОБА_7 , та грудну клітину ОСОБА_14 , від чого останній помер.
Здійснюючи вказані протиправні дії, розуміючи та усвідомлюючи суспільну небезпечність вчинюваних дій, використовуючи при цьому гладкоствольну мисливську вогнепальну зброю, як суспільно небезпечний предмет задля досягнення протиправної мети, та виконавши всі дії для доведення злочину до кінця, ОСОБА_10 не заподіяв смерть ОСОБА_7 , з причин, які не залежали від його волі.
Потерпілому ОСОБА_7 було спричинено тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, а потерпілому ОСОБА_14 було спричинено тяжке тілесне ушкодження, що призвело до настання смерті потерпілого.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги, своїх апеляцій як кожен окремо так і один одного та разом заперечували проти задоволення апеляції прокурора, думку прокурора, який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги прокурора та заперечував проти апеляцій сторони захисту, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, неповнота судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів, вважає безпідставними і необґрунтованими.
Так, відповідно до положень статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Зазначені у статті 91 КПК України обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Чинне законодавство визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.
Дані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_10 у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України.
Так, ствердження в апеляціях сторони захисту, а саме захисника та обвинуваченого, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 повинні кваліфікуватися за ч. ч. 1, 2 ст. 121 КК України з посиланням на те, що у обвинуваченого не було умислу на вбивство потерпілих, а тільки на умисне тяжке тілесне ушкодження та умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть, спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами і встановленими ним обставинами.
Судом першої інстанції ретельно перевірені доводи сторони захисту з цього питання. Суд першої інстанції на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи у їх сукупності, враховуючи знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілих, що передувала події, їх стосунки, дійшов висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115 КК України, як закінченого замаху на умисне вбивство двох і більше осіб та за ч.1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне противоправне заподіяння смерті іншій людині.
З таким висновком суду погоджується і апеляційний суд, оскільки він в повній мірі відповідає обставинам кримінального провадження.
Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, а саме обвинувачений ОСОБА_10 після конфлікту його з потерпілими, з`ясувавши їх місце знаходження через свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повернувся до місця свого мешкання взяв рушницю, зарядив її двома патронами. Підійшовши до потерпілих на кладовище здійснив два постріли одночасно, в життєво важливі органи, спочатку в потерпілого ОСОБА_7 , а потім в ОСОБА_14 дані обставини підтвердженні і показами потерпілого ОСОБА_7 , обставинами викладеними в протоколах слідчого експерименту за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 . Встановленні вказані обставини фактично не оспоруються і не спростовуються і обвинуваченим, який проти встановлених обставин не заперечує. А заперечує загалом тільки про наявність у нього умислу на вбивство.
Враховуючи характер та локалізацію виявленого тілесного ушкодження у ОСОБА_14 потерпілий знаходився задньою поверхнею тулуба, тобто спиною та на курточці, яка належить йому, слідів близького пострілу не виявлено.
За показами потерпілого ОСОБА_7 , наданих ним у суді першої інстанції, позаду них хтось викрикнув, а ну стояти, і в нього в метрах 2-3 вистрілив в правий бік, він впав, при цьому пробував встати, але йому зразу прикладом вдарили по голові, і десь через дві секунди, він почув куди побіг, і почув вистріл, він так зрозумів, що це стріляли в Скоропада.
З`ясовані судом першої інстанції обставини, враховуючи знаряддя злочину - рушницю, кількість, характер і локалізацію поранень потерпілих та інших тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого і потерпілих, що передувала події, їх стосунки, періодичність вистрілів, об`єктивно вказують на те , що саме настання смерті потерпілих охоплювався умислом обвинуваченого ОСОБА_10 .
Вказані обставини спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про відсутність у нього умислу на вбивство з посиланням на те, що потерпілі на нього йшли, що він розцінив як їх напад, а тому вистрілив, а тому колегія суддів, вважає ці доводи безпідставними, необґрунтованими і такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.
Ствердження захисника і обвинуваченого в апеляціях про неналежність доказів протоколів слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 з підстав того, що вони не були відкритті стороні захисту є безпідставними.
Судом першої інстанції ретельно перевірялися вказані доводи на недопустимість зазначених захисником доказів, де суд дійшов висновку про спростування таких стверджень протоколом про надання підозрюваному та захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування від 23 березня 2016 року та протоколами ознайомлення з цими матеріалами від 22 березня 2016 року та відповідно від 23 березня 2016 року, обґрунтувавши і навівши мотиви такого висновку, з яким погоджується колегія суддів, оскільки такий висновок відповідає матеріалам кримінального провадження і положенням чинного законодавства, яке регулює ці питання і нормами закону не передбачено обов`язковість окремо на кожний документ письмових розписок про ознайомлення з ними. Ознайомлення з матеріалами досудового розслідування це право, а не обов`язок. Даних які б свідчили про порушення доступу сторони захисту до вказаних доказів апеляційним судом не виявлено.
Є безпідставним ствердження обвинуваченого про порушення його права на захист на попередньому судовому засіданні з посилання на не роз`яснення йому його прав, а саме на відвід судді у підготовчому судовому засіданні, оскільки це не відповідає дійсності. Згідно журналу судового засіданні та його технічного запису від 07.04.2016 року, у цьому підготовчому судовому засіданні як обвинуваченому так і усім іншим учасникам цього кримінального провадження судом було належним чином роз`ясненні їх права і обов`язки, в тому числі і право на відвід.
З приводу доводів сторони захисту, про відсутність оцінки судом наданих пояснень свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 та наявності в них протиріч, які судом на їх думку не були усунуті, колегія суддів вважає, що вони не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції надав відповідну оцінку показам вказаних осіб, критично віднісся до показів обвинуваченого в частині того, що у нього не було умислу на вчинення вбивства потерпілих, обґрунтувавши і навівши мотиви свого висновку у вироку, з якими погоджується колегія суддів, як такими що відповідають і узгоджуються з встановленими судом першої інстанції обставинами вчинення ОСОБА_10 злочинів.
Всі інші доводи захисника та обвинуваченого в апеляціях стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з посиланням на покази обвинуваченого, потерпілого, свідків фактично зводяться до їх переоцінки та встановлених обставин справи, містять в собі незгоду сторони захисту з їх оцінкою судом першої інстанції, і носять більш емоційний характер ніж фактовий, а тому колегія суддів, вважає їх безпідставними.
Є безпідставними доводи захисника в апеляції стосовно неповноти судового розгляду, зауважуючи на необґрунтованість відмови судом в задоволенні його клопотання про проведення балістичної експертизи для визначення відстані, з якою був здійснений постріл у ОСОБА_14 , про витребування медичних документів про лікування підзахисного, у зв`язку з отриманням 26.12.2015 року тілесними ушкодженнями, та про призначення повторної судово-медичної відносно тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 .
Суд першої інстанції своєю ухвалою від 09 лютого 2017 року законно і обґрунтовано відмовив в задоволенні вказаних вище клопотань з підстав наведених в цій ухвалі суду, з якими погоджується колегія суддів, оскільки суд правильно вказав, що характер, локалізація, ступень тілесних ушкоджень отриманих обвинуваченими ОСОБА_10 26.12.2015 року є предметом доказування в іншому кримінальному провадженні №0003482, де останній є потерпілим.
Є також законним і обґрунтованим відмова судом першої інстанції на проведення судової балістичної експертизи з підстав вже її проведення в рамках цього кримінального провадження, де висвітлено вже питання про відсутність близького пострілу в ОСОБА_14 .
На зауваження захисника стосовно не врахування у висновку експерта від 15.01.2015 року усіх тілесних ушкоджень виявлених у ОСОБА_10 , то згідно цієї ж ухвали, судом першої інстанції дане питання з`ясовано шляхом безпосередньо показами експерта ОСОБА_15 .
Вказані висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суду, ніяким чином не вплинули на ухвалення судом першої інстанції законного та обґрунтованого судового рішення у даному кримінальному провадженні.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчинені ним злочинів, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України, їх правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів під час перевірки кримінального провадження не виявлено.
Стосовно доводів прокурора, а також обвинуваченого та його захисника щодо неправильного застосування кримінального закону з підстав невідповідності призначеного судом покарання ОСОБА_10 ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та і навпаки через суворість зі сторони захисту, призначеного йому покарання, з посиланням на те, що суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відношенню обвинуваченого до скоєного, колегія суддів, вважає необґрунтованими та безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів і обставин.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Матеріалами справи підтверджено, що призначений судом вид і розмір покарання обвинуваченому в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.
При обранні такої міри і розміру покарання суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував важкість і суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання встановлено не було. Також судом взято до уваги позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, відсутність судимостей в силу ст. 89 КК України, на військовому обліку та на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обставин обтяжуючих та пом`якшуючих не встановлено.
Сам по собі факт, на який посилається в апеляції захисник, що обвинувачений займається волонтерською діяльністю, має відзнаки за підтримку та надання допомоги Збройним силам України, хоча і має місце, однак не є підставою для пом`якшення визначеного судом покарання, а розглядається в сукупності з іншими обставинами. Всі інші обставини які характеризують обвинуваченого, в тому числі і обставини які передували скоєння ним злочинів, на які посилається захисник в апеляції, судом першої інстанції враховані в повній мірі в сукупності з іншими.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Досягнення виправлення засудженого допускає усунення суспільної небезпечності особи, тобто такий вплив покарання, внаслідок якого у винного з`являється схильність до законослухняної поведінки. Сам по собі факт призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує почуття справедливості у суспільстві.
З врахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_10 при зазначеному, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Правових і об`єктивних підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.ст.69,75 КК України, колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку в частині призначеного покарання, з мотивів які наведені як в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, так і в апеляції прокурора.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим, вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального та процесуального закону і на підставі об`єктивно з`ясованих обставин в їх сукупності, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Разом з тим, зауваження прокурора з приводу необхідності виключити з вироку рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп., заслуговують на увагу, оскільки вони узгоджуються і відповідають вимогам положення ч. 5 ст. 128 КПК України де вказано, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Пунктом 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Судові витрати - передбачені законом витрати сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе з вирішенням конкретної справи.
Крім того, ст.118 КПК України не передбачає стягнення процесуальних витрат у виді судового збору, тому на думку колегії суддів, у цьому разі відсутні підстави для стягнення судового збору.
Таким чином, судове рішення в частині стягнення судового збору з обвинуваченого в розмірі 551,2 грн. на користь держави є таким, що не відповідає чинному законодавству.
Також, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на вирішення питання у вироку суду першої інстанції щодо застосування положення ч. 5 ст. 72 КК України.
Так, відповідно до ч.2 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, як виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.
Оскільки попереднє ув`язнення має триваючий у часі характер і застосовувалося до обвинуваченого ОСОБА_10 до 20 червня 2017 року включно, тобто під час дії ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України №838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, так і після того, починаючи з 21 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України №2046- VIII, яким ч.5 ст. 72 КК України викладена в новій редакції, що передбачає зарахування цього строку з розрахунку один день за один день позбавлення волі, судом першої інстанції з урахуванням положень ч.2 ст. 5 КК було прийнято рішення про зарахування обвинуваченому періоду попереднього ув`язнення, який мав місце до 20 червня 2017 року включно, за правилами ч.5 ст. 72 КК у редакції Закону України №838-VIII ( з урахуванням принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а періоду попереднього ув`язнення, який тривав, починаючи з 21 червня 2017 року, за правилами ч.5 ст. 72 КК у редакції Закону України №2046- VIII( відповідно до принципу прямої дії закону).
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд в його резолютивній частині зобов`язаний викласти рішення про залік досудового тримання під вартою.
Згідно вироку, суд першої інстанції не правильно застосував положення ч. 5 ст. 72 КК України до обвинуваченого, тому колегія суддів вважає необхідним привести вирок з цього питання також у відповідність.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційу скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року,ухвалений стосовно ОСОБА_10 за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України змінити.
Виключити з резолютивної частини цього вироку стягнення з ОСОБА_10 (ІНН НОМЕР_2 ) на користь держави судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_10 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 27 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 14 червня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4