Дата документу Справа № 316/463/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/229/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №316/463/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 липня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Українськ Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Дніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

19.10.2015 року о 23 годині 50 хвилин ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись на п`ятому поверсі другого під`їзду буд. АДРЕСА_4 , відкрито викрав у ОСОБА_9 сумку для ноутбука чорного кольору вартістю 230 грн., в якій знаходилось наступне майно: ноутбук «еMachines E 510», в корпусі чорного кольору, s/n: LXN030Y01782516E271601, вартістю 2420 грн.; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , який не має матеріальної цінності; пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , яке не має матеріальної цінності; водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , яке не має матеріальної цінності.

З метою відкритого заволодіння вказаним майном потерпілого, ОСОБА_8 наніс декілька ударів кулаком правої руки в область голови потерпілому ОСОБА_9 , чим спричинив останньому два синці на голові, які згідно висновку експерта №249 від 24.11.2015 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Після вказаних дій ОСОБА_8 зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, в результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2650 грн.

Крім того, 10.02.2016 року близько о 14 годині ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою, через отвір в стіні, проникли до складського приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_5 , звідки таємно викрали наступне майно: шуруповерт «Makita DC 1414T», в корпусі зеленого кольору, вартістю 550 грн.; шліфувальну машину «CRAFT CAG-180», вартістю 200 грн.; електричну пилу «Енергомаш ПЦ-99220», серійний номер: OR-UK120605CC/1437, вартістю 1200 грн.; дриль «PhiolentHD-10», вартістю 400 грн.; пилу циркулярну електричну «Sturm CS 50140», серійний номер: OR2749-110823N-CC1900, вартістю 700 грн.; обігрівач «Ergo», вартістю 150 грн.; кабель АВВГ 4х25 довжиною 30 метрів, вартістю 1260 грн.; кабель АВВГ 4х35 довжиною 38 метрів, вартістю 2052 грн.; металеву драбину довжиною 3 м, вартістю 350 грн.; комплект ключів ріжкових для ремонту автомобіля, вартістю 255 грн.; автомобільний акумулятор «Vista» потужністю 190 A, вартістю 2000 грн., після чого розпорядились викраденим майном на власний розсуд та в результаті своїх злочинних дій спричинили потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 9117 грн.

Крім того, 12.02.2016 року близько о 16 годині ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою, через отвір в стіні, проникли до складського приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_5 , звідки таємно викрали з правого карману курточки грошові кошти в сумі 4000 грн. та ключі від автомобілю «Mitsubishi», які не мають матеріальної цінності, після чого з місця вчинення злочину зникли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд та в результаті своїх злочинних дій спричинили потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 4000 грн.

Крім того, 27.02.2016 року близько о 12 годині ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, через вікно проник до комори, яка розташована на першому поверсі другого під`їзду будинку АДРЕСА_6 , звідки таємно викрав велосипед «Volcano» сіро-синього кольору, вартістю 2250 грн., який належить потерпілому ОСОБА_11 , велосипед «Terra Intenzo» червоного кольору, вартістю 3750 грн. та дитячий самокат «Exploler» чорного кольору, вартістю 1200 грн., які належали потерпілому ОСОБА_12 , після чого з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, в результаті чого спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 3750 грн. та потерпілому ОСОБА_12 спричинив шкоду на суму 4950 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення.

Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30.07.2015 року враховано вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.03.2017 року, у зв`язку з цим, на підставі ч.4 ст.70 КК та п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання призначене за даним вироком постановлено виконувати самостійно.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно; за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у інше приміщення; за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у інше приміщення (епізод від 27.02.2016 року).

Йому призначено покарання

- за ч.3 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК, з урахуванням вироку Великобілозерського районного суду від 10.08.2016 року, остаточно призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Вирішено питання про цивільні позови та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1, ч.4 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним попереднім вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.03.2017 року, остаточно призначити покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Крім того, у вступній частині вироку зазначити останні судимості обвинувачених: ОСОБА_7 вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.03.2017 року за ч.2 ст.187, ст.71 КК до 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_8 вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 10.08.2016 року за ч.2 ст.289 КК до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом застосовано положення ч.4 ст.70 КК та прийнято рішення про самостійне виконання покарання за вироком Енергодарського міського суду від 05.07.2017 року. Між тим, законом не передбачено можливості самостійного виконання вироків про призначення покарання у виді позбавлення волі. Крім того, у вступній частині вироку не зазначено останні судимості обвинувачених, хоча під час ухвалення вироку судом було враховано покарання, призначені даними вироками.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Подія злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка їх діянь, а також вид та розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст. 404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочинів обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що призначивши ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК покарання у виді 5 років позбавлення волі, суд вважав, що воно має бути остаточним. При цьому суд виходив з того, що покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя (помилково зазначено Запорізької області) від 30.07.2015 року враховано вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя (помилково зазначено Запорізької області) від 14.03.2017 року. У зв`язку з цим, на переконання міського суду, на підставі ч.4 ст.70 КК та п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання призначене за даним вироком має виконуватись самостійно.

Прокурор, оспоривши таке судове рішення, виходив з того, що ні ч.4 ст.70 КК, ні п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» не передбачено можливості самостійного виконання покарань за двома окремими вироками суду. У зв`язку з чим, суд першої інстанції мав на підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення більш суворим покаранням за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.03.2017 року менш суворого покарання за даним вироком призначити остаточне покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Проте з такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна. Адже прокурор при цьому вважав необхідним покарання у виді 5 років позбавлення волі, призначеного даним вироком суду від 05.07.2017 року, поглинути покаранням, призначеним за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.03.2017 року, який на день ухвалення оскаржуваного вироку не набув законної сили, оскільки був оскаржений в апеляційному порядку.

Даний вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя набув законної сили лише 14.05.2018 року. За таких обставин міський суд при ухваленні вироку не допустив в цій частині порушень вимог процесуального і кримінального права. До заперечень прокурора про те, що на день розгляду апеляційної скарги даний вирок набув законної сили і тому апеляційний суд вправі самостійно ухвалити вирок в даній справі, судова колегія ставиться критично, оскільки апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції з огляду на обставини справи, що існували на день ухвалення оскаржуваного рішення.

Не можна прийняти до уваги й заперечення прокурора про те, що законом не передбачено одночасне існування і виконання двох самостійних вироків у виді реального позбавлення волі щодо однієї й тієї ж особи. Адже відповідно до п.11 ч.1 ст.537 КПК вирішення питання про застосування покарання за наявності кількох вироків має право вирішити суд під час виконання даних вироків за клопотанням як учасників кримінального провадження, так і установи виконання покарання.

Разом з тим, судова колегія відмічає, що суд, не застосовуючи складання покарань за сукупністю злочинів, безпідставно послався при цьому на ч.4 ст.70 КК та п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», які до цього висновку жодного відношення не мають. У зв`язку з чим, посилання суду на зазначену норму кримінального закону і роз`яснення Верховного Суду України в резолютивній частині оскаржуваного вироку підлягає виключенню.

Інші вимоги апеляційної скарги прокурора про доповнення вступної частини вироку посиланням на попередні судимості ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судова колегія вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки щодо ОСОБА_7 прокурор посилається на вирок, який не вступив в законну силу на день ухвалення оскаржуваного вироку; а щодо ОСОБА_8 таке процесуальне порушення не позначилось на правильності ухваленого судом рішення щодо доведеності винуватості особи і призначення йому покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в цій справі змінити, виключивши з резолютивної частини вироку суду її другий абзац наступного змісту

«Покарання за вироком Жовтневого районного суду Запорізької області від 30.07.2015 року враховано вироком Жовтневого районного суду Запорізької області від 14.03.2017 року, у зв`язку з цим, на підставі ч.4 ст.70 КК та п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання призначене за даним вироком відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно».

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їм копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4