Справа № 461/3140/18
Провадження №1-кп/461/355/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2018 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001613 від 06.04.2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Львова, українця, не працюючого, не одруженого, дітей на утриманні не має, з середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема востаннє вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 20.06.2012 року за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до 4 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України

в с т а н о в и в:

06.04.2018 року, приблизно о 03 год. 30 хв., ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, шляхом зламу навісного замка, проник в підвальне приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_6 , звідки таємно намагався викрасти три поліетиленових пакети, в яких знаходились три пари жіночих кросівок, загальною вартістю 200,00 грн., спальний мішок, вартістю 700,00 грн., аптечку «NATO», вартістю 2500,00 грн., п`ять металевих серцевин від замка, загальною вартістю 150,00 грн., люстру, вартістю 100,00 грн., чим спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_6 у розмірі 3650,00 грн., однак свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки його дії були викриті мешканцями даного будинку.

Умисні дії ОСОБА_4 кваліфіковані як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у сховище, вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі та пояснив, що 06.04.2018 року, приблизно о 03 год. 30 хв., зламавши навісний замок підвального приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав три поліетиленових пакети, в яких знаходились три пари жіночих кросівок, спальний мішок, аптечку «NATO», п`ять металевих серцевин від замка та люстру. У вчиненому щиро розкаюється та просить суд суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений не заперечував фактичні обставини та судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, переконавшись у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши всім учасникам судового провадження правові наслідки ч.3 ст.349 КПК України та отримавши на це їх згоду, визнав не доцільним дослідження інших доказів у справі.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміноване, доведена повністю.

Виходячи з вимог ст.337 КПК України, зокрема те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження дійшов висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України є правильною, оскільки останній вчинив незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у сховище, вчинене повторно.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами станом на 6 листопада 2009 року) при призначенні покарання в кожному випадку мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно п.3 вищевказаної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У відповідності до ст.12 КК України злочин, скоєний обвинуваченим ОСОБА_4 є тяжким злочином.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких його вчинено та особу обвинуваченого. Зокрема те, що ОСОБА_4 щиро розкаявся у вчиненому, раніше неодноразово судимий, на обліку у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, не одружений, дітей на утриманні не має, має середню освіту, не працює. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання в межах санкції інкримінованої йому ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі та відповідно до ст.75 КК України необхідно звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, оскільки його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні обвинуваченому не обирався.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженні відсутній.
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 та п.2 ч.2 ст.76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Після набрання вироком законної сили речові докази у справі, а саме: три поліетиленових пакети, три пари жіночих кросівок, спальний мішок, аптечку «NATO», п`ять металевих серцевин від замка та люстру повернути потерпілому ОСОБА_6 .

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не заперечувалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1