Провадження №11-кп/772/1118/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2018 року м. Вінниця

Колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6
адвоката ОСОБА_7
в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2018, якою відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання засудженого
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький.
Вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року згідно якого ОСОБА_8 визнано винним за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.1996 вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 щодо ОСОБА_8 залишено без змін. Ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 у вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 відносно ОСОБА_8 внесено зміни. Вважати ОСОБА_8 засудженим за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
Відповідно, вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 набрав законної згідно ухвали Верховного Суду України від 26.03.1996.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Вінницькій установі виконання покарань (№ 1)».
Залишаючи клопотання ОСОБА_8 без задоволення, суд послався на рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 про офіційне тлумачення положень Кримінального Кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 № 1483-ІІІ щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини 1 статті 58, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» частини 2 статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), відповідно до якого довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, а тому положення Кодексу 1960 р. із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим Законом.
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну призначеного йому покарання понад 20 відбутих років позбавлення волі та звільнити його з місць позбавлення волі по відбуттю покарання. Основними доводами апеляційної скарги є те, що на час вчинення ним злочину покарання у виді смертної кари припинило своє існування на підставі рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999, а тому максимальне покарання санкція ст. 93 п. п. «а», «з» КК України 1960 р., за якою його засуджено, передбачала 15 років позбавлення волі. На його думку, рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 не може прийматись до уваги, оскільки стосується положень Кримінального кодексу України 1960 року, який втратив законну силу.
Крім того, на думку засудженого довічне позбавлення волі, передбачене ст. 64 КК України суперечить змісту ст.ст.50, 73 КК України і не може тривати «безкінечно довго». Суд мав би врахувати практику ЄСПЛ: рішенням Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 в справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства», яким встановлено порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, коли покарання у виді позбавлення волі є безстроковим, безкінечним і не передбачає звільнення.

Заслухавши доповідь судді, адвоката та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без зміни, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 слід відмовити.
Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 4 КК України 2001 року злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Вчинене ОСОБА_8 діяння визначається Кримінальним кодексом України 1960 р., відповідно до ст. 24 якого передбачалась як виняткова міра покарання смертна кара за особливо тяжкі злочини у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Саме такий вид покарання, як альтернативний позбавленню волі на строк від 8 до 15 років, був передбачений санкцією ст. 93 КК України 1960 р.
Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання. Ці положення КК України 1960 р. втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення (ст. 152 Конституції України).
Проте, Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції в Україні, а тому його рішення не замінюють правові акти законодавчого органу (ст. 147 Конституції України). Про це також свідчить вимога у резолютивній частині рішення від 29.12.1999 р., адресована Верховній Раді України, привести Кодекс 1960 р. у відповідність з рішенням Конституційного Суду України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання. Прийняттям Закону від 22.02.2000 р. № 1483 Верховна Рада України привела Кодекс 1960 р. у відповідність з вищезазначеним рішенням, вирішивши питання про заміну смертної кари як виду кримінального покарання іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Даний Закон набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» - 29 березня 2000 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КК України 1960 р. закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Аналогічні вимоги міститься і у ч. 1 ст. 5 КК України 2001 р. закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності. Дані положення закріплені в ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За таких умов, ухвалою Верховного Суду України від 15.06.2000 вирок щодо ОСОБА_8 змінено, на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 140, п. п. "б", "е", "ж", "з", "і" ст. 93, ч. 4 ст. 117 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Застосування такого покарання узгоджується з рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 р., на яке обґрунтовано послався суд в оскарженій постанові. Відповідно до даного рішення положення Кримінального Кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 р. № 1483-ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року , до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 р.
Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, рішенням у справі «Ткачов проти України» від 13.12.2007 р., заява № 39458/02, ЄСПЛ дійшов висновку, що з боку України не було порушено ст. 7 Конвенції у випадку призначення ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі (у заяві йшлася мова про те, що на момент вчинення ОСОБА_10 злочину, кримінальне законодавство України не передбачало виду покарання, до якого його було засуджено).
Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи ОСОБА_8 є необґрунтованими. Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 не може не прийматись до уваги, оскільки є обов`язковим до виконання на території України (ст. 150 Конституції України). Крім того, дане рішення Конституційного Суду України тлумачить положення Кримінального кодексу України 1960 р., які втратили чинність у 2001 році, у зв`язку з практикою їх застосування щодо злочинів, скоєних у час дії цих положень. Доводи ОСОБА_8 про те, що ряду інших осіб в період 2009-2010 р. р. замінювався вид покарання з довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки вирішення справ в Україні за аналогією (прецедентне право) процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно частини першої статті 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами другою і третьою статті 74 КК України.
Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.
Після засудження ОСОБА_8 до довічного позбавлення волі законами України про кримінальну відповідальність покарання за злочини, вчинені останнім, не пом`якшувалося.
Таким чином суд приходить до висновку, що покарання, призначене ОСОБА_8 відповідало положенням КК України, які діяли на час вчинення ним інкримінованих йому злочинів, і підстави для застосування положень частини третьої статті 74 КК України відсутні.
Також суд бере до уваги, що призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі згідно рішення Конституційного Суду України №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року відповідає Конституції України, яка має найвищу юридичну силу порівняно з усіма іншими нормативними актами, що видаються та діють в Україні, зокрема й з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Посилання засудженого ОСОБА_8 на порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань, а також на практику Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» у частині необхідності з боку держави передбачити можливість та механізм умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, також є безпідставним.
Так, частиною першою статті 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
Отже, твердження засудженого про те, що призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі є порушенням державою Україна його прав, передбачених статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд з викладених вище підстав вважає необґрунтованими.
У підсумкових висновках стосовно довічного увязнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного увязнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
У справі «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» зазначено, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.
В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_8 довів своє виправлення, жодних документів підтверджуючих зворотнє ним не було надано, тому підстав для його звільнення немає.
Ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання засудженого суд не вбачає, а тому воно не підлягає скасуванню.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 372, 532, 537, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2018, якою відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання засудженого ОСОБА_8 залишити без зміни.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала в касаційному порядку не оскаржується..

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4