Постанова
Іменем України
20 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 651/309/16-к
провадження № 51-4005 км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області 28 лютого 2017 року та касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області 28 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 09 вересня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 27 травня 2016 року близько 15:30, перебуваючи біля приміщення магазину ПП «Марченко», який знаходиться у с. Чистопілля, Верхньорогачицького району, Херсонської області, переслідуючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , в ході сварки, умисно, кулаком правої руки, наніс один удар у верхню частину живота потерпілого, чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий ОСОБА_8 помер на місці події.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 28 лютого 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_6 діяв в межах необхідної оборони, а тому в діях засудженої відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений неповно та однобічно, висновки суду викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. На зазначені порушення ним було вказано і в апеляційній скарзі, проте апеляцій суд в порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав оцінки всім доводам його скарги.
У касаційній скарзі засуджений ставить питання про скасування судових рішень у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому вказує на те, що вирок місцевого суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України. При цьому вказує на неправильну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 121 КК України. На думку засудженого, середня сила завданого удару потерпілому у живіт, не давали суду підстав дійти висновку про спрямованість його умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, а це виключає кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 121 КК України.
Прокурор у касаційній скарзі порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що апеляційним судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме судом не визнано обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 «вчинення злочину стосовно особи похилого віку». Також вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, не містить вичерпних відповідей на доводи, викладені в його апеляційній скарзі.

Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги не надходило.
В судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення касаційних скарг засудженого і захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Стаття 434 КПК України передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Так, судом правильно зроблений висновок на підставі показань самого засудженого ОСОБА_6 , який пояснив, що між ним і потерпілим дійсно виникла сварка, а потім бійка ході якої вони впали, після чого ОСОБА_8 лежав і у нього йшла кров з роту; показань свідків ОСОБА_9 , який пояснив, що він бачив як ОСОБА_6 раптово підбіг і наніс удар у верхню частину тіла ОСОБА_8 від чого той впав на лівий бік, при цьому ОСОБА_6 не падав. Коли вони з головою сільради ОСОБА_10 повернулися, то ОСОБА_8 лежав на тому самому місці, де і впав. Показань ОСОБА_10 , який підтвердив, що коли він прибіг на місце злочину, то побачив, що ОСОБА_8 лежав на землі на лівому боці, а ОСОБА_6 тікав. А також інших доказів у кримінальному провадженні.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочинів, його наслідки, зазначив дії і роль засудженого.
Судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Предметом перевірки судом першої інстанції, а в подальшому і апеляційним судом були твердження сторони захисту, про те, що тілесні ушкодження у ОСОБА_8 могли утворитися в результаті падіння з висоти власного росту на тупу рівну поверхню. Дані твердження були визнанні судами неспроможними, оскільки спростовуються висновком експерта № 58 від 27 травня 2016 року, згідно якого смерть ОСОБА_8 настала від тупої травми живота, яка супроводжувалась неповним розривом стінки шлунку в пілоричному відділу з крововиливом в його порожнину та оточуючі м`які тканини. Розрив стінки шлунку утворився від удару тупим обмеженим предметом, можливо кулаком руки, знаходиться в прямому причинному зв`язку з останньою та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх нанесення. А також роз`ясненнями судово-медичного експерта ОСОБА_11 з приводу наданого ним висновку № 58 від 27 травня 2016 року, який вказав, що такі пошкодження у ОСОБА_8 могли виникнути від удару кулаком руки, при цьому виключив можливість виникнення таких пошкоджень від удару об землю чи каміння областю живота, спини, чи від наявності хронічного захворювання шлунку.
Доводи засудженого про відсутність у нього умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що в подальшому спричинили смерть останнього, також є неспроможними з таких підстав.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Визначаючи форму вини, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій обвинуваченого, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя, обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину, локалізації тілесних ушкоджень, поведінки обвинуваченого стосовно потерпілого до та після вчинення злочину.
За фактичними обставинами, встановленими судами першої і апеляційної інстанцій, дії ОСОБА_6 мали активний та раптовий характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, існував прямий причинний зв`язок. До нанесення удару потерпілому ОСОБА_6 , згідно показань свідків, вів себе агресивно, чіплявся до працівників, що здійснювали ремонт будівлі. Після нанесення удару потерпілому, ОСОБА_6 кинувся тікати з місця події.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_6 , умисно завдаючи без будь-якого попередження удар кулаком у життєво важливий орган - живіт потерпілому, хоча не бажав, але свідомо припускав настання тяжких наслідків. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не було конкретизовано. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_6 щодо спричинення потерпілому ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях ОСОБА_6 має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.
Отже, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Одночасно не ґрунтуються на матеріалах провадження й доводи касаційної скарги захисника про перевищення засудженим меж необхідної оборони, оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.
Так, згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.
При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну

шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави стверджувати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.
Проте версія захисту щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, спричиненого при перевищенні меж необхідної оборони є безпідставною, оскільки суперечить встановленим фактичним обставинам, спростовується показаннями свідків та висновком експертизи, які у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що ОСОБА_8 не посягав будь-яким способом на ОСОБА_6 , у даному конкретному випадку засуджений, завдаючи удару кулаком в живіт потерпілого, усвідомлював суспільно небезпечний характер такого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав але свідомо припускав їх настання.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 на думку колегії суддів, правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.
Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено
Доводи касаційних скарг прокурора, захисника та засадженого про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, оскільки, апеляційний суд не надав відповідей на доводи апеляційних скарг, є необґрунтованими.
Так, розглядаючи кримінальне провадження, апеляційний суд ретельно перевірив об`єктивність оцінки наведених у вироку доказів. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляційних скарг, наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував всі доводи поданих на вирок місцевого суду апеляційних скарг захисника та засудженого, на кожний з доводів дав вичерпну відповідь.
Окрім того, предметом перевірки апеляційним судом були і доводи апеляційної скарги прокурора про не зазначення у мотивувальній частині вироку районного суду посилання на обставину, що обтяжує покарання засудженого вчинення злочину щодо особи похилого віку та обґрунтовано визнанні судом безпідставними, оскільки згідно обвинувального акту вказана обтяжуюча вину обставина ОСОБА_6 в провинну не ставилась. З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів.
Так, на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акту, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог статей 91, 291 КПК України в обвинувальному акті викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення із зазначенням обставин, які, відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також правова кваліфікація дій обвинуваченого.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченому підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
За таких обставин, доводи прокурора про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України є неспроможними.
Призначене покарання засудженому ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційні скарги мають бути залишені без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:

Вирок Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області 28 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3