Справа № 487/3974/17
Провадження № 1-кп/487/217/18
УХВАЛА

30.09.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 від 30.09.2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.127,ч.2 ст. 365 ,ч.2 ст.307 , ч.3 ст.371 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

З Прокуратури Миколаївської області до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.127,ч.2 ст. 365, ч.2 ст.307, ч.3 ст.371 КК

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заявив клопотання, підтримане обвинуваченим ОСОБА_4 , про визнання недопустимим доказом, зокрема постанови заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_6 від 30.06.2017 року про продовження строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000046 до 4 місяців та, як наслідок, закриття кримінального провадження №0000084 від 30.09.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.365, ч.2 ст.307, ч.3 ст.371 КК України на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України. Клопотання обґрунтовано тим, що на момент прийняття зазначеної постанови, строк досудового розслідування фактично закінчився ще 16.10.2013 року, що вказує на неправомірність прийнятого прокурором процесуального рішення. Крім того заступник прокурора Миколаївської області ОСОБА_6 взагалі не мав повноважень вирішувати питання про продовження строків досудового розслідування з огляду на положення п.3 ч.2 ст.294 КПК України.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання за безпідставністю.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання, вважає, що воно не підлягає задоволенню на даній стадії судового розгляду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У частині 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Згідно частин 1-3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобовязаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Разом з тим, постанова провкурора, яку захисник просить визнати недопустимим доказом, фактично не є доказом в розумінні ст. 84 КПК України, а лише відображає процесуальне рішення уповноваженої особи органу досудового слідства, на підставі якого проводилися подальші процесуальні дії по кримінальному провадженню, а тому повинна досліджуватися у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

За таких обставин суд, на даній стадії судового розгляду, не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом постанови заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_6 від 30.06.2017 року про продовження строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000046 до 4 місяців.

Крім того, як зазначає захисник в своєму клопотанні відомості до ЄРДР за к/п №0000046 були внесені 30.09.2013 року, а саме до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 р., в зв`язку з чим зміни до КПК України щодо закриття кримінального провадження з зазначених вище підстав не можуть бути застосовані судом.
Так, у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, який набрав законної сили 15.03.2018 року, а саме пункту 4 Прикінцевих положень Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 визначено, що дані новели щодо обчислення строків досудового розслідування не розповсюджуються на кримінальні провадження, відомості про які внесені в ЄРДР до 15.03.2018.
На підставі викладеного, керуючись ст. 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказу недопустимим та закриття кримінального провадження - відмовити.

Ухвала оскарження не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1