Справа № 574/1376/16-к
Номер провадження 1-кп/573/4/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2018 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

експерта-автотехніка ОСОБА_17 ,

судово-медичного експерта ОСОБА_18 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000147 від 04 травня 2016 року, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Бошівка, Буринського району, Сумської області, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, працюючого машиністом автовишки в ПАТ «СумиХімпром», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

-за ч. 1 ст. 286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Досудовим розслідуванням ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 30 квітня 2016 року близько 03 год. 15 хв., рухаючись на автомобілі марки ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 по проїзній частині вулиці Павла Попова в с. Черепівка, Буринського району, Сумської області в напрямку с. Бошівка, Буринського району, Сумської області зі швидкістю близько 25 км/год, проявив неуважність під час керування транспортним засобом, не прийняв правильних управлінських дій та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_19 , яка перебігала проїзну частину АДРЕСА_3 .

З обвинувального акту вбачається, що згідно з висновком експерта у результаті наїзду ОСОБА_19 отримала тілесні ушкодження у вигляді: чисельних саден та синців тулубу, верхніх і нижніх кінцівок, скалкового перелому нижньої та верхньої лобкової кістки з обох сторін зі зміщенням, косого перелому гілки сидаліщної кістки з незначним зміщенням.

Тілесні ушкодження у вигляді чисельних саден та синців тулубу, верхніх і нижніх кінцівок відносяться до категорії легких.

Тілесні ушкодження у виді скалкового перелому нижньої та верхньої лобкової кістки з обох сторін зі зміщенням, косого перелому гілки сидаліщної кістки з незначним зміщенням відносяться до категорії середніх по ознаці тривалості розладу здоров`я більше ніж 21 день.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи в діях ОСОБА_5 є невідповідність Правилам дорожнього руху України, а саме:

- п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

На думку сторони обвинувачення, невідповідність дій ОСОБА_5 вимогам п.п. 12.3, 10.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді отримання потерпілою ОСОБА_19 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість не визнав повністю, суду пояснив, що 30 квітня 2016 року близько 03 год. керував автомобілем ВАЗ 2106 і проїжджав по одній із вулиць в с. Черепівка Буринського району в напрямку с. Бошівка Буринського району. В автомобілі були пасажири ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Рухався зі швидкістю 25-30 км/год, оскільки покриття дороги було таке, що швидше їхати було неможливо та попереду був поворот. В автомобілі було включено ближнє світло фар. Ще здалеку побачив, що біля одного із домоволодінь на узбіччі зліва від нього стоїть натовп людей. Навпроти цих людей на дорозі була велика яма і він її об`їжджав по правому узбіччю. Майже проїхавши цей натовп людей, почув удар збоку та зразу зупинився. Від керування автомобілем він не відволікався, постійно слідкував за дорогою, у світлі фар нікого, в тому числі і потерпілу, на проїжджій частині не бачив. Технічної можливості до наїзду на потерпілу зупинити автомобіль не мав, хоча зразу застосував екстренне гальмування, як тільки відчув якусь перешкоду під час руху. Коли зупинився, то побачив, що за лівим переднім колесом лежить на землі потерпіла ОСОБА_19 . Витягнули її з під колес та відвели до будинку, що розташований навпроти місця пригоди, в якому проживає сім`я ОСОБА_23 . При цьому потерпіла говорила, що сама винувата, бо стрибнула під колеса, від виклику швидкої допомоги та поліції вона відмовилась. Близько 06 години ранку ОСОБА_19 сама чи ОСОБА_8 , точно не пам`ятає, зателефонували ОСОБА_24 і сказали, що ОСОБА_19 сама винувата, бо стрибнула під колеса. Через 2 дні до його батьків додому приїхали родичі потерпілої і стали пред`являти претензії, що це він винуватий і щоб платив гроші. Після відвідин його родичів ОСОБА_5 поїхав в лікарню до потерпілої, але її там вже не було. 03 травня 2016 року додому приїжджали працівники поліції і сфотографували автомобіль. Потім без дозволу вони намагались забрати його, але він на подвір`ї заглох. Тому лише з цієї причини вони його не забрали. В матеріалах справи є два слідчі експерименти з його участю, але на слідчому експерименті він був лише один раз 27 жовтня 2016 року. А в слідчому експерименті 09 листопада 2016 року він участі не приймав. Під час слідчого експерименту 27 жовтня 2016 року ОСОБА_5 розповів експерту про обставини пригоди, але той не слухав його і робив свої заміри, місце наїзду на потерпілу визначив сам експерт з протоколу огляду місця ДТП. Але прочитати протокол слідчого експерименту йому не дали, висловити зауваження чи заяви ніхто не пропонував. Також ніхто йому не роз`яснив право на захист і право не давати проти себе свідчення. В цей же день протоколу він не підписував. Через декілька днів його викликала слідчий ОСОБА_11 і дала розписатись в двох протоколах слідчого експерименту. При цьому сказала, якщо він буде опиратись і не погодиться з написаним, то буде викликати його кожного дня до поліції або відбере у нього права, а втрата прав для ОСОБА_5 означає втрату роботи.

Пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення прокурором обґрунтується наступними доказами:

-показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

-показаннями експерта-автотехніка ОСОБА_17 ,

-показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_18 ,

-висновком судово-медичної експертизи №69 від 16 вересня 2016 року (а. п. 50-51 том 1);

-висновком судово-медичної експертизи №79/217 від 23 жовтня 2017 року (а. п. 66-72 том 2);

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03 травня 2016 року, схемою та фототаблицею до нього (а. п. 112-117 том 1);

-протоколом проведення слідчого експерименту з участю підозрюваного ОСОБА_5 та схемою до нього від 09 листопада 2016 року (а. п. 118-120 том 1);

-протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_12 та схемою до нього від 27 жовтня 2016 року (а. п. 121-123 том 1);

-протоколом проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_12 та схемою до нього від 09 листопада 2016 року (а. п. 124-126 том 1);

-висновком судової автотехнічної експертизи №246/235 від 10 листопада 2016 року (а. п. 183-187 том 1);

-висновком судової автотехнічної експертизи №235 від 03 листопада 2016 року (а. п. 188-192 том 1);

-висновком судової автотехнічної експертизи №19/119/9-1/59е від 22 березня 2018 року (а. п. 229-232 том 2).

Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , судово-медичного експерта ОСОБА_18 , експерта-автотехніка ОСОБА_17 , всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки частина із них здобута з грубим порушенням норм чинного кримінального процесуального законодавства, а інші - як самі по собі, так і в сукупності - прямо чи не прямо не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

Стороною обвинувачення не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування наявності причинного зв`язку між діями водія ОСОБА_5 при керуванні автомобілем марки ВАЗ 2106 та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що настали, у виді отримання потерпілою ОСОБА_19 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

До такого висновку суд прийшов, враховуючи наступне.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є безпека дорожнього руху та експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя та здоров`я особи.

Об`єктивна сторона злочину включає наступні обов`язкові ознаки: 1) діяння, 2) обстановку, 3) наслідки та 4) причинний зв`язок між діянням та наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту.

Причинний зв`язок між діянням та наслідками має місце тоді, коли порушення правил дорожнього руху чи експлуатації транспорту, допущені винною особою, закономірно, при необхідності тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, є особа, яка керує транспортним засобом (водій).

Суб`єктивна сторона злочину визначається відношенням винуватого до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне провадження, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод, і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 90 КПК України передбачено, що рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 1 статті 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Пунктом 2 та підпунктом «c» пункту 3 статті 6 Конценції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Нечипорук і Йонкало проти України» ЄСПЛ у п. 150 свого рішення від 21 квітня 2011 року зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою зазначена ОСОБА_19 , яку суд не мав можливості допитати на протязі всього судового розгляду провадження, оскільки дана особа, будучи неодноразово належним чином сповіщеною про дати, час та місце проведення судових засідань, до суду так і не прибула, причин свого не прибуття не повідомила, заяв про відкладення судових засідань від неї не надходило. Більш того, в позовній заяві вона вказала свою адресу, за якою її необхідно викликати, це АДРЕСА_3 . Але під час розгляду справи вона за вказаною адресою тривалий час була відсутня. Інформацію про зміну місця проживання суду не надала. Як повідомив Черепівський сільський голова, ОСОБА_19 в с. Черепівка Буринського району взагалі не зареєстрована.

Як вбачається з листа Буринської міської ради №274 від 21 лютого 2018 року, картотека реєстраційного обліку та реєстр територіальної громади Буринської міської ради не містять інформації про ресєтрацію ОСОБА_19 (том 2 а. п. 201).

В обвинувальному акті прокурор зазначив, що потерпіла є громадянкою України, зареєстрована за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Черепівка, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . Але прокурор не надав суду жодних документів, які б дали суду можливість встановити громадянство потерпілої та її місце проживання. Тому повідомити її за адресою в Російській Федерації у відповідності з вимогами законодавства України та статей 10 та 11 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, суд був позбавлений можливості.

Суд неодноразово звертався з листами до матері потерпілої ОСОБА_25 з проханням надати інформацію щодо місця перебування її доньки. Але жодної письмової відповіді від неї надійшло.

Прокурори ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтримували обвинувачення в даному провадженні, неодноразово зазначали суду, що забезпечать явку потерпілої в судові засідання, але жодного разу цього так і не зробили.

За неприбуття в судові засідання без поважних причин, неповідомлення про причини неприбуття та ненадання доказів на підтвердження поважності причин неприбуття в судові засідання ухвалою суду від 05 січня 2018 року на потерпілу було накладено грошове стягнення. Не зважаючи на це, у всі послідуючі судові засідання вона так і не прибула. Тому суд вважає, що потерпіла ОСОБА_19 , на яку спільно з прокурором покладено обов`язок доводити винуватість ОСОБА_5 , навмисно ухиляється від явки до суду.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що увечері 29 квітня 2016 року до них додому прийшла ОСОБА_19 . Він, його дружина ОСОБА_8 та ОСОБА_19 разом вечеряли, вживали спиртне. Пізно вночі, це вже було 30 квітня, він та ОСОБА_19 вийшли з будинку покурити, а дружина залишились в будинку з малою онукою. Під час розмови у дворі ОСОБА_19 сказала, що піде за цигарками, а для цього зараз зупинить який-небудь автомобіль, щоб доїхати до магазину. Він залишився у дворі свого господарства, а ОСОБА_19 вийшла на вулицю. Через декілька хвилин після цього ОСОБА_7 почув звук різкого гальмування автомобіля і зразу вийшов на вулицю, де побачив, що ОСОБА_19 лежить під днищем автомобіля. Він від побаченого був в шоці, за руки витягнув потерпілу з-під автомобіля, завів у хату. Слідом за ними в будинок зайшли ОСОБА_5 та інша молодь. ОСОБА_19 нічого при цьому не пояснювала, а лише говорила, що він, тобто хлопець з автомобіля, не винуватий і хай їде собі далі. ОСОБА_5 після цього з іншими вийшов з будинку та поїхав кудись. Через деякий час ОСОБА_19 стала скаржитись на біль у спині. ОСОБА_7 запропонував викликати швидку допомогу, але вона відмовилась і попросила його зателефонувати її співмешканцю ОСОБА_26 . Через деякий час ОСОБА_27 приїхав і забрав ОСОБА_19 .

Потім через 2-3 дні до ОСОБА_7 додому прийшли з поліції, хто він не пам`ятає, і попросили показати, де сталась пригода з участю ОСОБА_19 . Він зазначив, що очевидцем даної пригоди не був, лише витягував потерпілу з під автомобіля. Як вона там опинилась і в якому місці був здійснений на неї наїзд, він не знає.

Також свідок ОСОБА_7 зазначив, що на дорозі навпроти його подвір`я дійсно була велика канава, яку ОСОБА_5 , мабуть, обминав через узбіччя, бо так їздили всі автомобілі по їхній вулиці. Очевидцем дорожньо-транспортної пригоди він не був, як потрапила ОСОБА_19 під колесо автомобіля він не бачив і з цього приводу нічого не може пояснити.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що увечері 29 квітня 2016 року доньки пішли в клуб, а до них додому прийшла кума ОСОБА_19 . Вони втрьох, тобто вона, її чоловік ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , разом вечеряли, при цьому вживали спиртне. Втрьох в той вечір вони випили приблизно 1 л горілки. За північ, вже 30 квітня 2016 року, ОСОБА_19 вирішили йти за цигарками, при цьому вона вже була добре напідпитку. Чоловік та ОСОБА_19 вийшли у двір, а вона залишилася у будинку з маленькою онукою. Через декілька хвилин у будинок забігла донька і сказала, що ОСОБА_19 попала під автомобіль. ОСОБА_8 вийшла на вулицю і побачила, що навпроти їх будинку на узбіччі стоїть автомобіль і її чоловік з-під автомобіля витягує ОСОБА_19 . Вона допомогла йому її витягнути та відвести в будинок. Слідом за ними у будинок зайшов ОСОБА_5 та інша молодь. ОСОБА_5 зразу запропонував викликати швидку допомогу та поліцію. Але ОСОБА_19 відмовилась та сказала йому, щоб він їхав звідси. Дівчина на ім`я ОСОБА_28 , яка зайшла разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_19 залишила свій номер мобільного телефону. Зразу потерпіла ні на що не скаржилась. А тоді стала говорити, що сильно болить спина. Приблизно біля 3 годин вона пробула у них. Тоді вранці приїхав її співмешканець та забрав ОСОБА_19 від них. Через декілька днів потерпіла телефонувала ОСОБА_8 з лікарні та попросила збрехати її, що вона була твереза і йшла з клубу під час отримання травми. ОСОБА_8 їй відповіла, що брехати не буде, бо є свідки, які бачила, як вона сама плигнула під автомобіль. По це їй говорили доньки, які були присутні в момент дорожньо-транспортної пригоди. Також ОСОБА_8 відомо, що потерпіла лікувалась в м. Харків. На дорозі навпроти їх двору дійсно на той час була велика яма довжиною до 5 метрів, яку всі водії об`їжджали по узбіччю.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 були присутні як поняті під час слідчих експериментів з участю ОСОБА_5 , потерпілої та свідка ОСОБА_12 восени 2016 року. Потерпіла сказала, що вона була дуже п`яною і нічого не пам`ятає, тому нічого показати не може. ОСОБА_5 розказував та показував як їхав. Свідок ОСОБА_12 теж щось розповідала. Але вони з дружиною стояли дещо в стороні, до їх слів не прислухались. Слідчий експеримент з ОСОБА_5 та ОСОБА_12 проводився лише один раз. Повторний слідчий експеримент проводився без них. Приїхали лише слідчий жінка, ще хтось, але його не представили їм. Слідчий понаписувала документи, а вони з дружиною їх підписали.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що їх з чоловіком запросили побути понятими на слідчих експериментах. Вони підійшли, там були ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_19 та ОСОБА_12 . ОСОБА_10 не чула, що розповідали ОСОБА_5 , ОСОБА_12 . Потерпіла говорила, шо була п`яною і нічого не пам`ятає. Вони з чоловіком двічі були на експериментах. Перший раз він був з ОСОБА_5 , потерпілою і свідком ОСОБА_12 . А другий раз експеримент був без них, були лише слідчий жінка та ще хтось з нею був.

Проаналізувавши показання зазначених вище свідків, суд дійшов висновку, що жоден з даних свідків не був очевидчем того, при яких обставинах та в якому місці стався наїзд на потерпілу ОСОБА_19 автомобілем під керуванням ОСОБА_5 . Ні прямо, ні опосередковано ці свідки не підтверджують винуватості ОСОБА_5 і не вказують на прямий причинний зв`язок між діями останнього та наслідками, що настали від його дій. Вони лише підтверджують той факт, що 30 квітня 2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода з участю ОСОБА_5 та ОСОБА_19 .

Більш того, свідок ОСОБА_8 суду зазначила, що потерпіла ОСОБА_19 просила її надати представникам поліції неправдиві показання щодо обставини дорожньо-транспортної пригоди та сказати, що в цьому винуватий ОСОБА_5 , а вона в момент наїзду твереза поверталась з клубу.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що весною 2016 року, точної дати не пам`ятає, але це було напередодні свята Пасхи, пізно вночі знаходилась біля будинку Головенських, коли відбулась подія з ОСОБА_19 . Поряд з нею знаходилися ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ще одна дівчина ОСОБА_31 . Потерпіла ОСОБА_19 вийшла з двору Головенських і стала поряд з ними. Постояла вона з ними хвилин 15, а потім з криками: «Дивіться, як я можу зупиняти автомобілі!» кинулась бігти на дорогу, де в той час по своїй полосі руху їхав автомобіль під керуванням ОСОБА_5 . Так як дорога була кам`яниста і нерівна, а ОСОБА_19 була п`яною та побігла дуже різко, коли побачила автомобіль, вона спіткнулась, впала перед капотом і попала під автомобіль. Навпроти господарства Головенських, на полосі руху навпроти, була велика яма і ОСОБА_5 об`їжджав її по узбіччю навпроти господарства. ОСОБА_19 бігла перпендикулярно до автомобіля, забігла більш наперед чим збоку. Слідчий експеримент з ОСОБА_12 проводився лише один раз в жовтні місяці 2016 року. В листопаді 2016 року дана слідча дія з нею не проводилась. На місці проведення слідчого експерименту в жовтні 2016 року вона друкованого або написаного від руки протоколу не підписувала взагалі, а підписувала лише схему. В поліцію її теж ніхто не викликав для підписання протоколу. У листопаді 2016 року ні в яких слідчих діях участі не приймала, будь-яких документів в цей період не підписувала.

В судовому засіданні свідку ОСОБА_12 судом були надані для огляду протоколи слідчих експериментів від 27 жовтня та 09 листопада 2016 року на предмет того, чи її підписи стоять в даних документах (це аркуши провадження 122, 125, 126 том 1), на що остання категорично зазначила, що дані підписи їй не належать.

Належних та допустимих доказів на спростування показань свідка ОСОБА_12 в частині непідписання нею протоколів слідчих експериментів, сторона обвинувачення суду не надала, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляла.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що 30 квітня 2016 року близько 3 години повертались разом з друзями з дискотеки з с. Черепівка додому в с. Бошівка Буринського району на автомобілі, за кермом якого був ОСОБА_5 . Поряд з ним сидів ОСОБА_32 , а вони з ОСОБА_14 сиділи на задньому пасажирському сидінні. Коли повернули з однієї вулиці на другу, то за поворотом, метрів за 30 попереду, біля одного з дворів побачила натовп людей. ОСОБА_5 рухався по своїй полосі руху, швидкість у нього була невелика. Під час руху вона розмовляла з ОСОБА_14 , а тому за дорогою не слідкувала. Потім вони підскочили на чомусь і автомобіль зупинився. Коли вийшли, то побачили там жінку, яку витягнули люди з-під колеса і відвели в один з будинків. Але ОСОБА_15 не бачила, звідки саме вони її витягнули, бо знаходилась з іншого боку автомобіля. Вона з ОСОБА_5 , ОСОБА_14 теж пішли у будинок, куди відвели жінку, щоб запропонувати допомогу. У будинку вони з ОСОБА_5 запитали у ОСОБА_19 , як вона себе почуває і запропронували викликати швидку допомогу та поліцію, на що вона відмовилась. Сказала, що з нею все гаразд, тільки рука трішки болить. При цьому ОСОБА_19 сказала, що претензій ні до кого не має, сама винувата. Вранці 30 квітня 2016 року їй зателефонувала ОСОБА_33 та повідомила, що ОСОБА_19 ніяких претензій до них не має, заявляти в поліцію не буде. Про обставини наїзду на потерпілу ОСОБА_15 сказати нічого не може, бо не бачила як це сталось, так як за дорогою не спостерігала. Чи гальмував ОСОБА_5 , сказати теж не може.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що 30 квітня 2016 року у період часу з 2 до 3 години спільно з друзями на автомобілі повертались з дискотеки з с. Черепівка Буринського району до себе додому в с. Бошівка Буринського району. За кермом автомобіля був ОСОБА_5 , поряд з ним сидів ОСОБА_32 , а вони з ОСОБА_15 сиділи на задньому пасажирському сидінні. ОСОБА_5 рухався по своїй полосі руху на невеликій швидкості. Видимість на дорозі була не дуже доброю, бо був невеликий туман. В автомобілі світло фар було включено. На одній з вулиць з-за повороту побачили натовп людей на узбіччі, серед яких були сестри ОСОБА_34 та ОСОБА_35 . За дорогою вона постійно не спостерігала, бо розмовляла з ОСОБА_15 . Потім відчула якийсь поштовх і автомобіль різко зупинився. Коли вона вийшла з автомобіля, то побачила, що з-під переднього колеса біля водія витягують жінку. Це була ОСОБА_19 . Її відвели в будинок до Головенських, куди теж пішли ОСОБА_5 , ОСОБА_15 та вона. У будинку ОСОБА_19 запропонували викликати швидку допомогу та поліцію, але вона відмовилась. Сказала, що ні до кого претензій не має, у неї тільки синці та садна. ОСОБА_12 їм розказала, що потерпіла з криками просто «вилітіла» на дорогу і бігла під колеса автомобіля, а тому й попала під нього. Про обставини наїзду та в який момент він стався, ОСОБА_14 нічого не може пояснити суду, бо цього не бачила.

Проаналізувавши показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину показаннями даних свідків теж беззаперечно не підтверджується. Свідки підтвердили суду, що факт дорожньо-транспортної пригоди з участю водія ОСОБА_5 та пішохода ОСОБА_19 30 квітня 2016 року у їх присутності мав місце. Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_14 взагалі нічого про обставини наїзду на потерпілу суду не повідомили. А свідок ОСОБА_12 вказала, що ОСОБА_19 різко побігла напереріз автомобілю, при цьому, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спіткнулась, не втрималась на ногах та впала зпереду перед автомобілем, який рухався з маленькою швидкістю. Але досудовим розслідуванням вказаний свідком факт щодо дій потерпілої не досліджувався та не перевірявся на їх спроможність.

Більш того, під час судового розгляду прокурор не спростував твердження свідка ОСОБА_12 щодо винної поведінки самої потерпілої у дорожньо-транспортній пригоді, які вона повідомила суду.

В судовому засіданні суд був позбавлений можливості перевірити даний факт з метою його спростування чи підтвердження, оскільки потерпілу ОСОБА_19 суду не вдалось допитати.

Також суд звертає увагу на те, що під час дорожньо-транспортної пригоди на місці пригоди разом зі свідком ОСОБА_12 були присутні доньки свідків ОСОБА_36 та ОСОБА_37 , ще одна дівчина на ім`я ОСОБА_31 , а в автомобілі ОСОБА_5 на передньому пасажирському сидінні перебував ОСОБА_32 , але з незрозумілих причин стороною обвинувачення дані особи свідками по даному провадженню залучені не були ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду. Особа дівчини на ім`я ОСОБА_31 досудовим розслідуванням не встановлена. Вибірковість у здобутті доказів зі сторони обвинувачення є порушенням такої засади кримінального провадження як законність, оскільки, як зазначено в ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що працює лікарем Буринської ЦРЛ. 30 квітня 2016 року близько 7 години в приймальне відділення Буринської ЦРЛ була доставлена ОСОБА_19 . Її оглянув черговий лікар, потім - ургентний лікар ОСОБА_38 , який назначив їй рентген та інші лабораторні дослідження. ОСОБА_19 була в стані вираженого алкогольного сп`яніння. Через 1,5 години після госпіталізації до хворої викликали його. ОСОБА_19 вела себе зухвало. Не хотіла відповідати на його питання, не давала себе належним чином оглянути, щоб встановити її травми. Рентген їй був зроблений і в одній із проекцій була підозра на перелом 5 поперекового хребця. Оскільки під час рентгену вона постійно крутилась, не займала ті положення, які їй пропонувалось для якісного та чіткого знімку, тому з впевненістю діагноз їй неможливо було встановити. В зв`язку з чим вирішили, що зроблять їй повторний знімок після того, як вона протрезвіє. В області поясничного відділу хребта та таза у неї були гематоми. Локальні болі в неї були при надавлюванні в області лобкової кістки. Огляд невропатолога вона проігнорувала. Лише через добу 01 травня 2016 року він зміг її належним чином оглянути. Алкогольне сп`яніння прошло, але говорити про обставини отримання травми вона все рівно не хотіла. Весь час біля неї була її сестра. ОСОБА_13 запропонував ОСОБА_19 зробити повторний рентгенівський знімок, щоб остаточно встановити діазноз. Але потерпіла та її сестра відмовились від цього. 02 травня 2016 року він повторно її оглядав, також її оглянув ургентний хірург. ОСОБА_19 знову вела себе зухвало і говорила, що тут вона не бажає лікуватись, а поїде куди треба. 04 травня 2016 року о 08.30 год. потерпіла самовільно покинула лікарню. Плівку рентгенограми вона забрала із собою. Пояснень з приводу обставин отримання травми вона лікарям так і не надала.

Також свідок ОСОБА_13 , який є спеціалістом в цій галузі, зазначив, що при переломі сідничих кісток потерпіла особа повинна лежати із зігнутими ногами в тазобедрених та колінних суглобах, пересуватись без милиць вона не може.

Проаналізувавши показання свідка ОСОБА_13 , суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину показаннями даного свідка не підтверджується. Свідок лише підтвердив суду, що у потерпілої ОСОБА_19 були тілесні ушкодження, але чи знаходяться ці травми у причинному зв`язку з діями ОСОБА_5 він суду не вказав. При яких обставинах потерпіла отримала травми йому невідомо, оскільки вона під час перебування в Буринській ЦРЛ про пригоду відмовлялась розповідати. Даний факт підтверджується також і медичною картою стаціонарного хворого №1637 Буринської ЦРЛ, де вказано, що потерпіла відмовляється розповідати про деталі ДТП, обставини травми не можливо встановити, хвора це пояснює «не пам`ятає».

Більш того, свідок суду підтвердив, що потерпіла, не закінчивши лікування, самовільно покинула медичний заклад. При цьому їй був виданий рентгенівський знімок. Але суд звертає увагу на те, що даний знімок вона не надала для проведення судово-медичної експертизи, яка проводилась під час досудового розслідування судово-медичним експертом ОСОБА_18 .

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що проводила досудове розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_5 . Слідчі експерименти вона проводила двічі з ОСОБА_5 та двічі зі свідком ОСОБА_12 . Проводились вони не в темну пору доби, а вдень. Чому обвинувачений ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 зазначили, що на другому експерименті не були присутні обвинувачений та свідок ОСОБА_12 , пояснити не може, але наполягає на тому, що вони були присутні під час проведення обох слідчих експериментів. Автомобіль, на якому ОСОБА_5 здійснив дорожньо-транспортну пригоду, нею оглядався, але протокол з цього приводу не складався. На автомобілі будь-яких пошкоджень виявлено не було. Місце наїзду потерпілої вона визначила по слідам від протектора шин, які мались на узбіччі навпроти гоподарства Головенських. Будь-яких досліджень з метою визначення, чи сліди від протекора шин, що виявлені під час огляду місця події, залишені автомобілем під керуванням ОСОБА_5 , під час досудового розслідування не проводились. Мати потерпілої принесла їй довідки та рентгенівський знімок з Дергачівської ЦРЛ та сказала, що донька лікується в Харківській області. З Буринської ЦРЛ вона витребувала історію хвороби ОСОБА_19 . Ці документи ОСОБА_11 передала судово-медичному експерту особисто без будь-яких документів.

Проаналізувавши показання свідка ОСОБА_11 , суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину її показаннями також не підтверджується.

Крім того, суд звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду вказали на те, що слідчий експеримент 09 листопада 2016 року з обвинуваченим ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_12 не проводився взагалі.

На цьому наполягав і сам обвинувачений. Також про це суду зазначила і свідок ОСОБА_12 , що слідчий експеримент з нею проводився лише один раз в жовтні 2016 року.

Будь-яких логічних пояснень з цього приводу слідчий ОСОБА_11 суду не надала, Належних та допустимих доказів на спростування показань вказаних свідків, обвинуваченого слідчий ОСОБА_11 та прокурор суду не надали, тому свідчення ОСОБА_11 в частині проведення слідчих експериментів 09 листопада 2016 року з ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_12 суд не приймає до уваги, оскільки вони суперечать показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , які є незаінтересованими особами в даному провадженні.

Експерт-автотехнік ОСОБА_17 суду пояснив, що під час досудового розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_5 він приймав участь у слідчих експериментах та проводив автотехнічні експертизи. З ОСОБА_5 , як йому здається, двічі проводився слідчий експеримент з його участю, але точно сказати не може цього, зі свідком ОСОБА_12 з його участю проводився один слідчий експеримент. Наскільки він пам`ятає, заміри проводились лише один раз. Під час дослідження ним встановлено, що водій порушив п. 10.1 ПДР України, невідповідність його дій вимогам цього пункту знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Під час слідчого експерименту з ОСОБА_5 була і потерпіла, яка сказала, що нічого не пам`ятає. Місце наїзду на потерпілу ним було встановлено зі слів свідка ОСОБА_12 та водія, оскільки на місці ДТП не було ніякої слідової картини. У схемі до протоколу огляду місця дорожньо-траспортної пригоди зазначені сліди автомобіля та інші дані. Перед слідчим експериментом ці сліди ним були нанесені на схему до протоколу слідчого експерименту. З цих даних та даних, продемонстрованих на слідчому експерименті учасниками, ним і робились висновки. Дорога мала нерівності, дуже великих ям не було. На узбіччі була накатана ґрунтова дорога. Також під час досліджень ним встановлено, що ОСОБА_5 намагався уникнути наїзду шляхом здійснення маневру, який ним не досліджувався, бо не було необхідності.

На питання суду чому він стверджує, що ОСОБА_5 все ж таки був присутній під час слідчого експерименту 09 листопада 2016 року, якщо свідки та обвинувачений стверджували суду протилежне, експерт ОСОБА_17 чіткої та конкретної відповіді не надав. В той же час, експерт підтвердив, що слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_12 проводився лише один раз.

Винуватість ОСОБА_5 сторона обвинувачення обґрунтовувала висновками судово-медичних експертиз №69 від 16 вересня 2016 року та №79/217 від 23 жовтня 2017 року (а. п. 50-51 том 1, 66-72 том 2).

Сторона захисту просила визнати зазначені докази недопустимими, оскільки вони не доводять винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину і отримані з порушенням вимог КПК.

Проаналізувавши зазначені докази, суд приходить до висновку, що вони є недопустимими доказами, виходячи з наступного.

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №69 від 19 вересня 2016 року, яку проводив судмедексперт ОСОБА_39 , у ОСОБА_19 виявлені наступні тілесні ушкодження: чисельні садна та синці тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, скалковий перелом нижньої та верхньої гілки лобкової кістки з обох сторін зі зміщенням, косий перелом гілки сидаліщної кістки з незначним зміщенням. Інших тілесних ушкоджень не виявлено. Дані тілесні ушкодженння могли утворитись від дії тупого предмету, якими могли бути передня частина легкового автомобіля, що підтврджується характером ушкоджень, індивідуальні та конструктивні особливості травмуючого знаряддя в характері не відобразились, і могли виникнути в термін та при обставинах, вказаних у постанові. Чисельні садна та синці на тулубі, верхніх та нижніх кінцівках відносяться до категорії легких, скалковий перелом нижньої та верхньої гілки лобкової кістки з обох сторін зі зміщенням, косий перелом гілки сидаліщної кістки з незначним зміщенням відносяться до середніх по ознаку тривалого розладу здоров`я більше 21 дня.

Як зазначено у вступній частині зазначеного висновку експертизи, то вона проводилась з 11 травня по 16 вересня 2016 року по даним медичної документації (історія хвороби №1637 хірургічного відділення Буринської ЦРЛ), потерпіла експертом не оглядалась.

В дослідницькій частині зазначено, що дані меддокументації це історія хвороби №1637 хірургічного відділення Буринської ЦРЛ.

Жодного іншого документу, який надійшов на експертизу та був предметом дослідження, експерт не зазначив.

В той же час, в кінці дослідницької частини експерт вказує, що ним досліджувалась рентгенографія від 04 травня 2016 року (знімок №4849).

Але судом встановлено, що рентгенографія, що проводилась Буринською ЦРЛ 30 квітня 2016 року, коли потерпіла перебувала на лікуванні, і видана була ОСОБА_19 04 травня 2016 року о 08.30 год., коли вона самовільно припинила лікування та покинула лікувальний заклад. Але даний знімок експерту для дослідження потерпіла не надала.

А рентгенівський знімок №4849 від 04 травня 2016 року, зроблений Дергачівської ЦРЛ Харківської області, і в історії хвороби №1637 хірургічного відділення Буринської ЦРЛ він не знаходився.

Судово-медичний експерт ОСОБА_18 суду пояснив, що проводив судово-медичну експертизу на визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої ОСОБА_19 . Саму потерпілу не оглядав, експертизу проводив по меддокументації. Довідки Дергачівської ЦРЛ Харківської області, які він надав суду, для проведення експертизи йому надала слідчий ОСОБА_11 . Але ці довідки він не вписав у свій висновок, це його помилка. Довідки на експертизу надійшли окремо від постанови слідчого про призначення експертизи, пізніше їх надала йому слідчий. Матеріали кримінального провадження на дослідження не надавались. Рентгенівській знімок Дергачівської ЦРЛ йому на експертизу був наданий теж слідчим вже після надходження постанови про призначення експертизи, рентгенівського знімку Буринської ЦРЛ йому не надавали. При дослідженні компресійний перелом 5 поясничного хребця документально не підтвердився. Встановлено було, що у потерпілої мав місце косий перелом сидаліщної кістки зі зміщенням. При таких пошкодженнях хворий лікується в лежачому положенні, вставати та ходити заборонено, теоритично хворий повинен пересуватись за допомогою милиць.

Як зазначалось вище, свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що довідки та рентгенівський знімок їй надала мати потерпілої, а вона їх потім передала експерту.

Але будь-яких документів на підтвердження законності долучення до матеріалів кримінального провадження вказаних документів сторона обвинувачення не надала, тому суд приходить до висновку, що вказані довідки та рентгенівський знімок не можуть бути використані як доказ у даному провадженні у відповідності до рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року в справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, оскільки здобуті з порушенням вимог КПК України, а тому є недопустимими доказами.

Саме такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду в справі №366/1400/15 від 12 квітня 2018 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що потерпілою ОСОБА_19 для проведення експертизи не наданий рентгенівський знімок Буринської ЦРЛ, в той же час знімок Дергачівської ЦРЛ, що наданий слідчому матір`ю потерпілої, викликає сумніви в тій частині, що він належить саме ОСОБА_40 , оскільки на ньому наклеєний лише маленький паперовий клаптик, ніким не завірений, де написано назва лікарні «Дергачевская ЦРБ», номер 4849, дата «4.05.2016 г.», прізвище « ОСОБА_41 ». Будь-яких доказів про те, що цей рентгенівський знімок дійсно належить ОСОБА_19 , стороною обвинувачення суду не надано.

Також суд зазначає, що під час перебування на лікуванні в Буринській ЦРЛ з 30 квітня по 03 травня включно 2016 року, тобто на протязі 4 днів, у потерпілої не були встановлені такі тілесні ушкодження як скалковий перелом нижньої та верхньої гілки лобкової кістки з обох сторін зі зміщенням, косий перелом гілки сидаліщної кістки з незначним зміщенням. На протязі цього часу вона лікарям не давала себе оглянути належним чином, про що суду вказав свідок ОСОБА_13 та це підтверджується історією хвороби №1637 хірургічного відділення Буринської ЦРЛ.

Як зазначили в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_13 , що лікував ОСОБА_19 , при таких тілесних ушкодженнях потерпіла повинна лежати в горизонтальному положенні, пересуватись за допомогою милиць.

В той же час, судом встановлено, що 04 травня 2016 року о 08.30 год. ОСОБА_19 покинула Буринську ЦРЛ Сумської області, що вбачається з медичної карти стаціонарного хворого №1637 Буринської ЦРЛ, і вже в першій половині дня 04 травня 2016 року її оглянула лікар-травматолог Дергачівської ЦРЛ Харківської області ОСОБА_42 та видала направлення на рентгенографію, що вбачається з листа КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» №735/01 від 04 липня 2017 року, наданого на запит суду (а. п. 17 том 2).

В листі КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» №1012/01 від 05 вересня 2016 року зазначено, що ОСОБА_19 в період з 4 травня по 21 червня 2016 року в хірургічному відділенні даної лікарні не лікувалась (а. п. 242 том 1).

Допитати потерпілу і з`ясувати у неї питання, як за такий короткий проміжок часу вона з м. Буринь Сумської області прибула до лікарні в м. Дергачів Харківської області, між якими відстань близько 250 км, як і де вона лікувалась, не представилось можливим з причин, які зазначені вище.

Умисне ухилення потерпілої прибути до суду, її поведінка в лікарні в м. Буринь, коли вона відмовилась лікарям зазначити обставини отримання травми, не давала її оглянути та зробити рентгенівський знімок, потім просила свідка ОСОБА_8 надати неправдиві показання слідчому щодо обставин отримання нею травми, що вона йшла по дорозі, а її збив автомобіль, в послідуючому написання нею двох пояснень 30 квітня 2016 року начальнику Буринського ВП, де вона вказала, що близько 21-22 год. 29 квітня 2016 року йшла по вулиці і її відразу збив автомобіль та що 29 квітня 2016 року близько 23.30 год. вона, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, пішла з дому до куми ОСОБА_8 та поки йшла, то впала, та заява ОСОБА_19 від 30 квітня 2016 року, адресована Буринському відділенню поліції про припинення подальшої перевірки, так як тілесні ушкодження отримала сама внаслідок падіння, перебуваючи в нетверезому стані (том 1 а. п. 130, 132, 134), ставлять під сумнів наявність у неї тілесних ушкоджень, що встановлені висновком судово-медичної експертизи №69 від 16 вересня 2016 року.

За клопотанням сторони захисту судом призначалась комісійна судово-медична експертиза, відповідно до висновку якого по даним меддокументації та даних рентгенологічного дослідження від 04 травня 2016 року у ОСОБА_19 мали місце тілесні ушкодження: закрита травма таза, перелом обох сідничних та лонних кісток із зміщенням, садна нижньої частини живота, лівого колінного суглобу, підшкірна гематома. Дані тілесні ушкодження могли бути спричинені 30 квітня 2016 року. Також експерт зазначає, що у медичній документації відсутнє детальне описання зовнішніх тілесних ушкоджень, за якими можна було б достовірно визначити механізм спричинення травми. Враховуючи характер та локалізацію зовнішніх тілесних ушкоджень та переломів кісток тазу, можливе отримання травми тазу внаслідок наїзду колесом автомобіля. Об`єктивних даних, які б дозволили встановити спричинення тілесних ушкоджень від наїзду чи переїзду колесом транспортного засобу за наданою документацією, немає. Також зазначено, що переломи кісток тазу супроводжуються значним болем, порушенням функцій нижніх кінцівок (том 2 а. п. 66-72).

Відповідно зазначені судово-медична експертиза №69 від 16 вересня 2016 року та комісійна судово-медична експертиза проводились на підставі рентгенологічного дослідження від 04 травня 2016 року КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня», який органом досудового розслідування здобутий з порушенням норм Кримінального процесуального кодексу України, про що зазначено вище, тому дані висновки ексрептиз суд визнає недопустимими доказами.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 сторона обвинувачення надала протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 03 травня 2016 року зі схемою та фототаблицею, фото на якій мають низьку якість (том 1 а. п. 112-117).

Сторона захисту зазначений протокол огляду просила визнати недопустимим доказом, оскільки він здобутий з порушенням вимог КПК України.

Із зазначеного протоколу огляду вбачається, що старшим слідчим Буринського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_16 з участю ОСОБА_7 , оперуповноваженого СКР Буринського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_43 проведено огляд місця ДТП, яке знаходиться на «вул. Павла Попова с. Черепівка, буд. 4». Будь-які транспорті засоби на місці огляду відсутні. Також в протоколі зазначено, що слід гальмування на правому узбіччі, слід об`ємний, сліди гальмування одинарні, ознаки напряму руху транспортного засобу від центра села до хутора Карпенкове по напрямку сліду гальмування. Даний протокол підписаний ОСОБА_7 , ОСОБА_44 та слідчим ОСОБА_16 . В той же час на схемі до протоколу зазначені ще два учасники це слідчий ОСОБА_45 , спеціаліст ОСОБА_46 , про участь в огляді яких у протоколі огляду нічого не зазначено.

Слідчий ОСОБА_16 ,. який був допитаний судом в якості свідка, суду зазначив, що проводив огляд місця дорожньо-транспортної події. Місце наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_5 на потерпілу він визначив на правому узбіччі навпроти господарства №4 по вул. Павла Попова в с. Черепівка, бо там були сліди від протектора шин автомобіля, а будь-яких інших слідів, характерних для ДТП (сліди гальмування, гуми тощо), не було. Тим більше, участь в огляді приймав очевидець ДТП ОСОБА_7 , який теж вказав на це місце.

Але суд звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_7 суду зазначив, що очевидцем дорожньо-транспортної пригоди не був, він лише допомогав витягувати потерпілу з-під колес автомобіля. Крім того, він вказав суду, що під час проведення замірів слідчим на місці ДТП присутній не був, йому дали підписати лише протокол.

Також суд звертає увагу на те, що дорожньо-транспортна пригода з участю водія ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_19 відбулась близько 03 год. 30 квітня 2016 року, а огляд місця пригоди слідчим проводився 03 травня 2016 року, тобто через 3 дні після події.

Як зазначив свідок ОСОБА_7 , 01 травня 2016 року було велике релігійне свято Великдень, тому за вихідні дні по вулиці проїхало чимало інших автомобілів і всі вони рухались по правому узбіччю, де рухався й ОСОБА_5 , оскільки канава на проїжджій частині не давала можливості рухатись іншим шляхом.

Свідок ОСОБА_16 зазначив суду, що під час огляду міся ДТП на проїжджій частині не було ні ям, ні будь-яких інших перешкод для руху.

Як вбачається з фототаблиці до протоколу огляду, на фото №№1-4 зображено місце, де трапилась ДТП.

Але суд звертає увагу на те, що на фото відсутнє зображення канави та будь-яких інших перешкод на дорозі, які всі водії об`їжджали по правому узбіччю. Про даний факт суду вказали обвинувачений ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , але це заперечував свідок ОСОБА_16 і суперечить протоколу огляду місця ДТП, що дає підстави суду зробити висновок, що на фото зображена не те місце, де фактично відбулась ДТП.

Трасологічна експертиза з приводу визначення чи залишений слід від протектора шин, виявлений під час огляду дорожньо-транспортної пригоди, автомобілем ВАЗ 2106 р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 , під час досудового розслідування не проводилась.

Клопотань про призначення зазначеної експертизи під час судового розгляду стороною обвинувачення не заявлялось.

Також суд звертає увагу на те, що під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди слідчим не були запрошені потерпіла ОСОБА_19 та обвинувачений ОСОБА_5 , які й були фактичними учасниками ДТП і за допомогою яких можна було встановити місце ДТП.

Таким чином, досудовим розслідуванням суттєво порушені права обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки він, як учасник ДТП, був позбавлений можливості занести до протоколу свої зауваження і доповнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України огляд місцевості, приміщення, речей та документів слідчий, прокурор проводять з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з протоколу огляду ДТП, то під час проведення даної слідчої дії слідчий не встановив і не зафіксував всі обставини пригоди і, головне, не встановив місце наїзду на потерпілу, чи воно відбулось на проїжджій частині, якщо так, то на якій полосі руху, чи відбулось на узбіччі.

Враховуючи викладене вище, суд зазначений протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 03 травня 2016 року визнає недопустимим доказом.

Стороною обвинувачення суду надані протокол слідчого експерименту від 09 листопада 2016 року, проведений з участю підозрюваного ОСОБА_47 , та протокол слідчого експерименту від 09 листопада 2016 року, проведений з участю свідка ОСОБА_12 (том 1 п. а. 118-120, 124-126).

Сторона захисту зазначені протоколи просила визнати недопустимими доказами, оскільки вони здобуті з порушенння норм кримінального процесуального законодавства.

Судом встановлено, що 09 листопада 2016 року слідчий експеримент з підозрюваним ОСОБА_48 та свідком ОСОБА_12 не проводився взагалі, про що суду вказали сам обвинувачений, свідок ОСОБА_12 , які зазначили, що приймали участь в слідчому експерименті лише один раз 27 жовтня 2016 року, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які зазначені понятими у вказаних протоколах, що обвинувачений і свідок були лише один раз на слідчому експерименті, другий раз приїзджала лише слідчий жінка з кимось.

Будь-яких логічних та правдоподібних пояснень з цього приводу слідчий ОСОБА_11 суду не надала.

Таким чином, судом встановлено, що фактично зазначені протоколи слідчих експериментів сфальсифіковані досудовим розслідуванням, оскільки такі слідчії дії 09 листопада 2016 року з підозрюваним ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_12 не проводились.

Враховуючи викладене вище, суд зазначені протокол слідчого експерименту від 09 листопада 2016 року, проведений з участю підозрюваного ОСОБА_47 , та протокол слідчого експерименту від 09 листопада 2016 року, проведений з участю свідка ОСОБА_12 , визнає недопустимими доказами.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурором наданий протокол слідчого експерименту зі схемою, проведений 27 жовтня 2016 року з участю свідка ОСОБА_12 (а. п. 121-123 том 1).

Сторона захисту просила визнати даний протокол недопустимим, оскільки для його проведення використовувались неналежні дані, що були встановлені під час огляду місяця події 03 травня 2016 року і зафіксовані в протоколі огляду місяця ДТП від 03 травня 2016 року.

Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту, то він проводився в денний час з 15.45 до 16.17 год. без наявності автомобіля, хоча пригода відбулась в нічний час близько 03.15 год., вуличного освітлення в момент наїзду на вулиці не було, тобто проводився він не в максимально наближених умовах для відтворення обстановки та дій водія, потерпілої, як того вимагає ч. 1 ст. 240 КПК України.

Під час допиту експерт ОСОБА_17 зазначив, що також вбачається із зазначеного вище протоколу слідчого експерименту, перед слідчим експериментом на схему, яка є невід`ємним додатком до протоколу слідчого експерименту, для орієнтиру були нанесені дані з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03 травня 2016 року і всі подальші дії під час слідчого експерименту зазначались з орієнтацію на вихідні дані з протоколу огляду ДТП.

Але судом вже зазначалось вище, що у протоколі огляду ДТП від 03 травня 2016 року викладені недостовірні відомості, а тому він визнаний недопустимим доказом.

Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 наполягала на тому, що вказаний протокол вона не підписувала взагалі. Доказів на спростування цього, як вже зазначалось вище, сторона обвинувачення суду не надала.

Як зазначено в ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Оскільки свідок ОСОБА_12 зазначила, що протокол слідчого експерименту від 27 жовтня 2016 року не підписувала, в даний протокол та схему до нього внесена для орієнтиру недостовірна інформація з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і слідчий експеримент проводився з орієнтацією саме на ці дані, тому суд зазначений вище протокол визнає також недопустимим доказом.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурором наданий протокол слідчого експерименту від 27 жовтня 2016 року зі схемою, проведений з ОСОБА_5 як зі свідком (а. п. 134-136 том 2).

Сторона захисту просила визнати даний документ недопустимим доказом, оскільки він отриманий з порушенням вимог КПК, так як проводився слідчий експеримент з ОСОБА_5 в статусі свідка, а в послідуючому він став підозрюваним. При цьому йому не було роз`яснено його право не свідчити проти себе.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Суд зазначає, що п. 4 ч. 2 ст. 87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, таке діяння як отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

Згідно з п. 1 ч. 3 статті 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст зазначених норм права вказує на те, що вона має застосовуватись за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Саме такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 09 червня 2016 року в справі №5-360кс15.

Суд звертає увагу на те, що слідчий експеримент з участю ОСОБА_5 проводився 27 жовтня 2016 року в статусі свідка, в той час як вже було відомо, що учасником ДТП був він, як водій, та потерпіла ОСОБА_19 , як пішоход.

Судово-медична експертиза з приводу визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою внаслідок ДТП у вигляді середньої тяжкості була вже проведена 16 вересня 2016 року і в ній експерт вже вказав у розділі «обставини справи», що ОСОБА_5 не впорався з керуванням і здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_19 (а. п. 50 том 1).

Всі свідки, що залучені до даного кримінального провадження, були допитані.

Як вбачається з клопотання про проведення обшуку від 21 вересня 2016 року, з постанови про визнання і приєднання речовими доказами від 04 травня 2016 року, слідчий в мотивувальній частині вказаних документів категорично зазначив, що ОСОБА_5 не впорався з керуванням транспортним засобом, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_19 (а. п. 137, 141 том 2).

Таким чином, станом на 27 жовтня 2016 року орган досудового розслідування вже вважав, що ОСОБА_5 винуватий в ДТП і саме він буде визнаний підозрюваним.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту, то ОСОБА_5 не роз`яснювалось право на захист, не роз`яснювалось право не свідчити проти себе та відмовитись давати показання, а, навпаки, слідчий ОСОБА_11 попередила його про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань і за дачу завідомо неправдивих показань відповідно до ст. ст. 384, 385 КК України.

В судовому засіданні ОСОБА_5 зазначив, що під час слідчого експерименту ні слідчий, ні експерт не прислуховувались до його слів, експерт сам вказав орієнтир і сам визначив місце наїзду. Всі заміри робив теж експерт і не з його слів, а виходячи зі схеми до протоколу огляду ДТП.

Сторона обвинувачення на спростування зазначеного ОСОБА_5 будь-яких належних чи допустимих доказів не надала.

Як зазначив ЄСПЛ у п. 55 рішення «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, стосовно використання доказів, здобутих із порушенням права затриманого на мовчання та права не свідчити проти себе, Суд нагадує, що це - загальновизнані міжнародні стандарти, які є основними складниками поняття справедливого судового розгляду за статтею 6 Конвенції. Встановлення таких стандартів пояснюється, зокрема, необхідністю захисту обвинуваченого від неправомірного тиску з боку органів влади, що дає змогу уникати помилок при здійсненні правосуддя та реалізації цілей статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного суд вважає, що протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_5 від 27 жовтня 2016 отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини та з порушенням вимог КПК, а тому є недопустимим доказом.
Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_5 надані два висновки судової автотехнічної експертизи №235 від 03 листопада 2016 року та №246/235 від 10 листопада 2016 року (а. п. 183-192 том 1), в яких зазначено, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ-2106 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, він мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля ВАЗ-2106 вбачається невідповідність вимогам п. п. 12.3, 10.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

З висновку експертизи №235 від 03 листопада 2016 року вбачається, що в ньому в частині висновку щодо дій водія ОСОБА_5 як вихідні дані були використані його показання, надані ним в якості свідка під час слідчого експерименту 27 жовтня 2016 року, протокол за результами якого судом визнаний недопустимим доказом.

З висновку експертизи №246/235 від 10 листопада 2016 року вбачається, що в ньому в частині висновку щодо дій водія ОСОБА_5 як вихідні дані були використані його показання, надані ним під час слідчого експерименту 09 листопада 2016 року.

Але як зазначено вище, судом встановлено, що 09 листопада 2016 року слідчий експеримент з ОСОБА_5 не проводився, тому протокол слідчого експерименту від 09 листопада 2016 року судом визнаний недопустимим доказом.

Також експертом в обох експертизах використовувалися дані з протоколу огляду місяця ДТП від 03 травня 2016 року, який теж визнаний судом недопустимим доказом.

Зважаючи на те, що зазначені судові автотехнічні експертизи проводились на підставі недопустимих доказів, враховуючи вимоги ст. ст. 87, 89 КПК України, суд визнає висновки судових автотехнічних експертиз №235 від 03 листопада 2016 року та №246/235 від 09 листопада 2016 року недопустимими доказами.

За клопотанням прокурора під час судового розгляду призначалась судова автотехнічна експертиза, для дослідження експерту направлялись матеріали кримінального провадження в повному обсязі.

Як вбачається з висновку судової автотехнічної експертизи №19/119/9-1/59е від 22 березня 2018 року, за умови, що виявлені під час огляду місця пригоди сліди гальмування, були залишені автомобілем ВАЗ 2106 д.р.н. НОМЕР_1 , то швидкість руху автомобіля, яка відповідає довжині вищевказаних слідів гальмування, становить 41,0 км/год. В даній дорожній ситуації, при заданих вихідних даних, водій автомобіля ВАЗ 2106 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 10.1, 12.2, 12.3 ПДР України (а. п. 229-232 том 2).

Але надати оцінку діям водія ОСОБА_5 з приводу наявності причинного зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди з участю потерпілої ОСОБА_19 експерту не вдалось можливим, оскільки недостатньо відповідних вихідних даних.

Таким чином, зазначений висновок експертизи не підтверджує винуватість ОСОБА_5 , тому суд визнає його неналежним доказом.

На підставі аналізу зазначених вище доказів суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування наявності причинного зв`язку між діями водія ОСОБА_5 при керуванні автомобілем ВАЗ 2106 д.р.н. НОМЕР_1 та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що настали, у виді отримання потерпілою ОСОБА_19 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В той же час, аналіз норми статті 286 КК України свідчить, що цей злочин належить до злочинів з так званим матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і отже, перебувають з ними у причинному зв`язку.

Про необхідність з`ясовувати і зазначати у вироках, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також в роз`ясненні, яке міститься у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті.

Саме такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 09 лютого 2016 року в справі №5-28кс11, від 05 листопада 2015 року №5-218кс15 та в постанові Верховного Суду №492/884/16 від 17 травня 2018 року.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину стороною обвинувачення суду не надано та під час судового розгляду їх не здобуто.

За таких обставин ОСОБА_5 необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Потерпілою ОСОБА_19 до ОСОБА_5 заявлений цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди в сумі 4010 грн. та моральної шкоди в сумі 15000 грн.

Прокурором до ОСОБА_5 заявлений позов в інтересах держави в особі фінансового управління Буринської райдержадміністрації в сумі 767 грн. за лікування потерпілої ОСОБА_19 .

Згідно з ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Оскільки ОСОБА_5 виправдовується судом за недоведеністю його винуватості у пред`явленому йому обвинуваченні, тому зазначені позови ОСОБА_19 та прокурора необхідно залишити без розгляду.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

В зв`язку з виправданням обвинуваченого, відповідно до вимог ст. 124 КПК України, процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, на загальну суму 2958 грн. стягненню з обвинуваченого не підлягають і їх необхідно віднести на рахунок коштів Державного бюджету України.

У відповідності до вимог ст. 100 КПК України речовий доказ - автомобіль ВАЗ 2106, р.н. НОМЕР_1 , який перебуває на відповідальному збереженні у ОСОБА_5 , необхідно залишити останньому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні зазначеного злочину.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі фінансового управління Буринської райдержадміністрації про стягнення з ОСОБА_5 767 грн. залишити без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_19 про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди в сумі 4010 грн. та моральної шкоди в сумі 15000 грн. залишити без розгляду.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, в сумі 2958 грн. віднести на рахунок держави.

Речовий доказ автомобіль ВАЗ 2106, р.н. НОМЕР_1 , який перебуває на відповідальному збереженні у ОСОБА_5 , залишити останньому.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя