УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2018 року

м. Київ
справа № 678/1164/17
провадження № 51-6895ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000177 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гончарівка, Літинського району Вінницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останнього разу за вироком Летічівського районного суду Хмельницької області від 15 березня 2010 року за сукупністю злочинів передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК до остаточного покарання, на підставі статей 70, 71 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнений 06 квітня 2014 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.
Суть питання
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, яке є його власністю.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 01 серпня 2017 року приблизно о 22:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, шляхом розбиття вікна, проник до будинку АДРЕСА_3 , де, застосовуючи насильство небезпечне для життя та здоров`я, вчинив розбійний напад на ОСОБА_5 за наступних обставин.
Так ОСОБА_4 , проникнувши до вищевказаного будинку, одразу кулаком двічі вдарив в обличчя ОСОБА_5 , від чого той впав на підлогу. Після цього, коли ОСОБА_5 підвівся та намагався залишити будинок, ОСОБА_4 накинув на нього наявну у нього при собі мотузку та двічі, обмотавши її навколо шиї потерпілого почав здавлювати, внаслідок чого останній знову впав на підлогу. Далі ОСОБА_4 потягнув потерпілого до кімнати, висловлюючи вимогу віддати наявні у нього гроші, дерев`яною палицею вдарив потерпілого двічі в голову, один раз по правій руці та один раз у праву вушну раковину, спричинивши тим самим йому легкі тілесні ушкодження у вигляді: поверхневих ран м`яких тканин тім`яної ділянки голови справа, лівої тім`яно-потиличної ділянки голови, крововиливу м`яких тканин правої кисті (що мають незначні скороминущі наслідки); ран м`яких тканин правої вушної раковини (що спричинили короткочасний розлад здоров`я)
ОСОБА_5 , боячись за своє життя та здоров`я, дістав з-під серванту та віддав ОСОБА_4 металеву коробку, в якій знаходилось 3 800 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 187 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з наявних в матеріалах провадження за скаргою копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, вчинив новий особливо тяжкий злочин через незначний проміжок часу після тривалого відбування покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком суду. При цьому, визнання ОСОБА_4 своєї вини, щире каяття у вчиненому та відшкодування завданих збитків, суд визнав як обставини, які пом`якшують його покарання, а те, що злочин ним вчинений в у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку суд визнав обставинами, які обтяжують покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання наближеного до мінімального, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК.
З копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій наводили доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наявних копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3