Ухвала
іменем України
12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 739/39/17
провадження № 51-6928ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 травня 2018 року,

встановив:
За вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2018 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 такого, що судимостей не має,
засуджено за:
ч. 1 ст. 126 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин;

ч. 3 ст. 355 КК до покарання виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не має,
засуджено за:
ч. 1 ст. 126 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин;

ч. 3 ст. 355 КК до покарання виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Судом вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_5 , шляхом жорстокого поводження та неодноразового застосування фізичного та психологічного насильства примушували ОСОБА_7 до виконання цивільно-правового зобов`язання, а саме виконання договору позики, чим спричинили тяжкі наслідки,

а саме скоєння самогубства ОСОБА_7 .
Так, в кінці травня 2016 року, точної дати слідством не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області дав ОСОБА_7

в борг 500 грн з домовленістю про повернення ним тієї ж суми в найближчий час.
На початку липня 2016 року, точної дати слідством не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи в м. Києві, дав ОСОБА_7 в борг 500 грн та мобільний телефон марки «Nokia Е51» з домовленістю про повернення ним тієї ж суми грошей

та телефону в найближчий час.
Однак, ОСОБА_7 , через скрутне матеріальне становище не зміг повернути ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позичені грошові кошти та мобільний телефон.
Починаючи з кінця липня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стали вимагати погашення боргу ОСОБА_7 .
Зокрема, вони примушували ОСОБА_7 взяти гроші в кредит, систематично ображали, били та погрожували фізичною розправою.
Так, в кінці липня 2016 року, в денний час, ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 приїхали

до господарства за адресою: АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_8 , та вимагаючи повернення боргу, в дворі вказаного господарства, завдали йому декілька ударів та погрожували вбити.
Далі, 20 серпня 2016 року, близько 20 год 00 хв, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи на території ферми ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» у с. Чайкине Новгород-Сіверського району Чернігівської області, вимагаючи від потерпілого ОСОБА_7 повернення позичених грошових коштів, знову побили потерпілого, встановивши тижневий строк для повернення боргу.
29 серпня 2016 року, близько 22 год 00 хв, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на території ферми ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка», де в той час працював ОСОБА_8 , створивши ситуацію безвихідності та неможливо чинити опір, змусили останнього залізти в багажник автомобіля «ЗАЗ-1102» (державний номерний знак НОМЕР_1 )

та відвезли його до лісу у с. Карасі Семенівського району Чернігівської області,

де з метою примусу ОСОБА_7 в найближчий час передати їм грошові кошти, застосувували до нього фізичне насильство, завдавши йому декілька ударів

у голову. При цьому встановили ОСОБА_7 граничний термін повернення

боргу - до 2 вересня 2016 року, а у разі неповернення пригрозили розправою

та лишили ОСОБА_7 в лісі.
Не витримавши жорстокого поводження, шантажу, систематичного приниження людської гідності, а також будучи неспроможним знайти гроші для ОСОБА_6

та ОСОБА_5 , 3 вересня 2016 року, у вечірній час, перебуваючи у сараї господарства за місцем проживання, за адресою:

АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , повісився, залишивши передсмертну записку.
Крім того, 29 серпня 2016 року, близько 21 год 30 хв., знаходячись у будинку

за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою:

АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 завдав два удари у обличчя ОСОБА_9 , заподіявши йому фізичного болю,

що не потягло за собою спричинення тілесних ушкоджень.
29 серпня 2016 року, близько 21 год 30 хв, знаходячись в будинку

за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою:

АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 завдав ОСОБА_9 три удари у ніс, заподіявши йому фізичного болю, що не потягло

за собою спричинення тілесних ушкоджень
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Не погодившись із постановленими щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 судовими рішеннями, захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати їх через істотні порушення кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених. На думку захисника, органом досудового слідства було порушено строки досудового розслідування. Також, захисник зазначає про порушення права на захист засуджених через неконкретно сформульоване обвинувачення.

Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані

до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку,

що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини й мотивів кримінального правопорушення, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотивів неврахування окремих доказів.
Зазначених вимог закону суди дотримались в необхідному обсязі.
Доводи захисника щодо порушення строків досудового розслідування колегія суддів суду касаційної інстанції вважає безпідставними. Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомлено про підозру 30 вересня 2016 року. Обвинувальний акт складено 30 листопада 2016 року та в той же день вручено обвинуваченим та їх захиснику. Судом апеляційної інстанції встановлено,

що всі слідчі дії вчинені в межах двомісячного строку досудового розслідування. Надходження обвинувального акту до суду 6 січня 2017 року не є порушенням строку досудового розслідування.
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність доводів щодо порушення права

на захист через порушення ст. 374 КПК. Зазначене у вироку формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 355 КК, суб`єктивна сторона якого характеризується прямим умислом, в цілому відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення

та особам засуджених, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності

та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі

вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як вбачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог закону.
Призначаючи вид та міру покарання судом враховано характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься

до злочинів невеликої тяжкості, а інше є тяжким. Також, судом враховано особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, має задовільний стан здоров`я, характер, тривалість його дій по відношенню до ОСОБА_10 та зважив на тяжкість наслідків злочину,

а саме: самогубства останнього.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання ОСОБА_5 суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, наявність дитини,

задовільний стан здоров`я, характер, тривалість його дій по відношенню

до ОСОБА_10 , тяжкість наслідків злочину, а саме: самогубства останнього.
Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, відповідно до статей

66, 67КК, судом не встановлено.
Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, в тому числі

й ті, на які захисник послався у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції, що покарання в межах санкцій частин статей за якими засуджено ОСОБА_6 та ОСОБА_5

та призначення покарання за сукупністю вчиненого на підставі ч. 1 ст. 70 КК, призначене відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним та достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не убачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення,

про що йдеться в касаційній скарзі захисника, колегією суддів касаційного суду

не встановлено.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається,

що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи те, що касаційні вимоги захисника є необґрунтованими, а також те,

що інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, ОСОБА_4 не навів, суд касаційної інстанції вважає, що у цій справі необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 травня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3