АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/258/18 Справа № 702/340/17 Категорія: ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6
з участю прокурораОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (відеоконференція)

захисника ОСОБА_10 (відеоконференція)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , а також прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2017, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Маньківського району Черкаської області, громадянина України, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 29.12.2009 року вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

2) 30.11.2011 року вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбутий строк у виді 1 року і 7 місяців позбавлення волі за вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29.12.2009 року й остаточно визначено до відбуття 3 роки і 7 місяців позбавлення волі.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.10.2013 року на підставі ст. 82 КК України замінено покарання у виді 1 року 6 місяців і 25 днів позбавлення волі на виправні роботи.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10.06.2014 року, на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнений від відбування покарання,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі з поміщенням його до кримінально виконавчої установи; за ч. 3 ст.185 КК України у виді 3 (трьох) років і 6 місяців позбавлення волі з поміщенням його до кримінально виконавчої установи.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді 3 (трьох) років і 6 місяців позбавлення волі з поміщенням його до кримінально виконавчої установи.

Строк відбуття покарання обвинуваченому визначено рахувати з моменту затримання.

Зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 08.06.2017 року до 20.06.2017 року включно з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі на підставі ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року, а саме 26 днів, й за період з 21.06.2017 року до 29.06.2017 року включно з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі на підставі ст.72 КК України в редакції Закону України від 18 травня 2017 року №2046-VIII, а саме 9 днів.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Чусовський Чердинского району Пермської області, Росія, громадянина України, зареєстрований по АДРЕСА_2 , фактично проживає по АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст.185 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_9 у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України вирішено звільнити його від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши відносно нього іспитовий строк на 3 (три) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Монастирище Черкаської області, громадянина України, зареєстрований по АДРЕСА_4 , фактично проживає по АДРЕСА_5 , раніше не судимого відповідно до положень ст. 89 КК України,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, а також з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, зареєстрований по АДРЕСА_6 , фактично проживає по АДРЕСА_7 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України вирішено звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши відносно нього іспитовий строк на 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Монастирище Черкаської області, громадянина України, зареєстрований по АДРЕСА_8 , фактично проживає по АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України вирішено звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши відносно нього іспитовий строк на 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 задоволено частково. Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 моральну шкоду в загальній сумі 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп., а саме по 1 000 (одній тисячі) гривень 00 коп. з кожного. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_16 задоволено частково. Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 на користь потерпілої ОСОБА_16 моральну шкоду в загальній сумі 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп., по 1 000 (одній тисячі) гривень 00 коп. з кожного. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Скасовано арешт з автомобіля марки «ГАЗ 24», д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер кузова НОМЕР_2 , 1978 року випуску, який згідно з технічним паспортом на автомобіль серії НОМЕР_3 зареєстрований на ім`я ОСОБА_17 , та повернуто його власнику.

Вирішена доля речових доказів, -

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 повторно 11 грудня 2016 року близько 01 години 00 хвилин за попередньою змовою з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях з території домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_9 , шляхом злому навісного замка на вхідних дверях у гаражі таємно, умисно вчинили крадіжку наступних речей: бензопили «DEFIAHT DGS-2618», ринковою вартістю згідно з висновком судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 1 425,00 гривень; електролобзика «Зенит ЗПЛ-1050 М», ринковою вартістю згідно з висновком судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 475,00 гривень; верстата для заточування ланцюгів «Бригадир GMIL», ринковою вартістю згідно з висновком судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 665,00 гривень; станка фрезерного «STURM ER 111 Н» в комплекті з насадками, ринковою вартістю згідно з висновком судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 760,00 гривень, чим спричинили ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 3 325,00 гривень.

Він же, повторно 29 грудня 2016 року близько 01 години 00 хвилин за попередньою змовою із ОСОБА_13 та ОСОБА_9 з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, з території домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_10 та належить на праві приватної власності ОСОБА_16 , шляхом злому навісних замків на вхідних дверях підсобних приміщень таємно, умисно здійснили крадіжку наступних речей: бочки металевої жаростійкої діаметром 51,5 см, висотою 54,54 см, ринковою вартістю згідно з висновком судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 1 350,00 гривень; кельми фірми «Зубр» (типу «Капля»), ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 17,60 гривень; вил металевих копальних, 4-зуби, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 33,25 гривень; сокири металевої з топорищем в зборі, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 152,00 гривень; відра металевого, діаметром 27,7 см, висотою 25,1 см ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 15,60 гривень; ножиць по металу, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 80,00 гривень; тисків слюсарних металевих, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 560,00 гривень; кайла (кирки великої каменоломної) без держака, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 120,00 гривень, чим спричинили ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 2 328,45 гривень.

Він же, повторно 19 лютого 2017 року близько 02 години 00 хвилин за попередньою змовою із ОСОБА_12 та ОСОБА_14 з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, прибувши на охоронювану територію приватного підприємства «Тандем», що розташоване по вул. Гагаріна, 197 у с. Летичівка Монастирищенського району Черкаської області, шляхом відгинання одного листа шиферу у складському приміщенні зазначеного підприємства, таємно, умисно вчинили крадіжку наступних речей: кутника алюмінієвого довжиною 140 см, розміром 50x50x3 мм, в кількості 2 штуки, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 15,68 гривень за один кутник, на суму 31,36 гривень; кутника алюмінієвого довжиною 105 см, розміром 50x70x3 мм, в кількості 2 штуки, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 13,65 гривень за один кутник, на суму 27,30 гривень; редуктора Ч-100, заводський номер 15169, масою 55 кг, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 2115,00 гривень, після чого з використанням транспортного засобу марки «ГАЗ-24», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 вивезли вказані речі з території приватного підприємства, чим спричинили ПП «Тандем», згідно матеріальну шкоду на загальну суму 2 173,66 гривень.

Він же, умисно, повторно, 08 червня 2017 року, близько 14 години 30 хвилин за попередньою змовою із ОСОБА_9 з корисливою метою крадіжки чужого майна - сталевої бочки (непридатної для використання по своєму прямому призначенню і відповідно може бути використана в якості вторинних матеріалів, а саме як металобрухт), вагою 550 кг, вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 08.06.2017 року 2 200,00 грн., шляхом вільного доступу з території земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_11 , що на праві приватної власності згідно свідоцтва № НОМЕР_4 від 13.09.2013 року належить ОСОБА_18 , з використанням газового різака, двох металевих балонів, мотоблоку червоного кольору марки «Zubr», моделі ХА-31Е, з причепом зеленого кольору без державних номерних знаків, намагалися здійснити крадіжку вказаної сталевої бочки, але злочин не закінчили з причин, що не залежали від їх волі, оскільки були затримані працівниками поліції 08.06.2017 року о 16 год. 00 хв. на місці вчинення злочину, заподіявши потерпілому ОСОБА_18 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

ОСОБА_9 , 11 грудня 2016 року, близько 01 години 00 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_12 та ОСОБА_8 з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, з території домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_9 , шляхом злому навісного замка на вхідних дверях у гаражі, таємно, умисно вчинили крадіжку наступних речей: бензопили «DEFIAHT DGS-2618», ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 1 425,00 гривень; електролобзика «Зенит ЗПЛ-1050 М», ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 475,00 гривень; верстата для заточування ланцюгів «Бригадир GMIL», ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 665,00 гривень; станка фрезерного «STURM ER 111 Н» в комплекті з насадками, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 760,00 гривень, чим спричинили ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 3 325,00 гривень.

Він же, повторно 29 грудня 2016 року близько 01 години 00 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_13 з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, з території домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_10 та належить на праві приватної власності ОСОБА_16 , шляхом злому навісних замків на вхідних дверях підсобних приміщень, таємно, умисно здійснили крадіжку наступних речей: бочки металевої жаростійкої, діаметром 51,5 см, висотою 54,54 см, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 1 350,00 гривень; кельми фірми «Зубр» (типу «Капля»), ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 17,60 гривень; вил металевих копальних, 4-зуби, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 33,25 гривень; сокири металевої з топорищем в зборі, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 152,00 гривень; відра металевого, діаметром 27,7 см, висотою 25,1 см, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 15,60 гривень; ножиць по металу, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 80,00 гривень; тисків слюсарних металевих, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 560,00 гривень; кайла (кирки великої каменоломної) без держака, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 120,00 гривень, чим спричинили ОСОБА_19 матеріальну шкоду на загальну суму 2 328,45 гривень.

Він же, умисно 08 червня 2017 року, близько 14 години 30 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_8 , з корисливою метою крадіжки чужого майна - сталевої бочки (непридатної для використання по своєму прямому призначенню і відповідно може бути використана в якості вторинних матеріалів, а саме як металобрухт), вагою 550 кг, вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 08.06.2017 року 2 200,00 грн., шляхом вільного доступу з території земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_11 , що на праві приватної власності згідно свідоцтва № НОМЕР_4 від 13.09.2013 року належить ОСОБА_18 , з використанням газового різака, двох металевих балонів, мотоблоку червоного кольору марки «Zubr», моделі ХА-31Е з причепом зеленого кольору без державних номерних знаків, намагалися здійснити крадіжку вказаної сталевої бочки, але злочин не закінчили з причин, що не залежали від їх волі, оскільки були затримані працівниками поліції 08.06.2017 року о 16 год. 00 хв. на місці вчинення злочину, заподіявши потерпілому ОСОБА_18 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

ОСОБА_12 , 11 грудня 2016 року, близько 01 години 00 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, з території домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_9 , шляхом злому навісного замка на вхідних дверях у гаражі, таємно, умисно вчинили крадіжку наступних речей: бензопили «DEFIAHT DGS-2618», ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 1 425,00 гривень; електролобзика «Зенит ЗПЛ-1050 М», ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 475,00 гривень; верстата для заточування ланцюгів «Бригадир GMIL», ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 665,00 гривень; станка фрезерного «STURM ER 111 Н» в комплекті з насадками, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 16 березня 2017 року 760,00 гривень, чим спричинили ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 3 325,00 гривень.

Він, же 19 лютого 2017 року близько 02 години 00 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, прибувши на охоронювану територію приватного підприємства «Тандем», що розташоване по вул. Гагаріна, 197 у с. Летичівка Монастирищенського району Черкаської області, шляхом відгинання одного листа шиферу у складському приміщенні зазначеного підприємства, таємно, умисно вчинили крадіжку наступних речей: кутника алюмінієвого, довжиною 140 см, розміром 50x50x3 мм, в кількості 2 штуки, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 15,68 гривень за один кутник, на суму 31,36 гривень; кутника алюмінієвого довжиною 105 см, розміром 50x70x3 мм, в кількості 2 штуки, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 13,65 гривень за один кутник, на суму 27,30 гривень; редуктора Ч-100, заводський номер 15169, масою 55 кг, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 2 115,00 гривень, після чого з використанням транспортного засобу марки «ГАЗ-24», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 вивезли вказані речі з території приватного підприємства, чим спричинили ПП «Тандем» матеріальну шкоду на загальну суму 2 173,66 гривень.

ОСОБА_13 , 29 грудня 2016 року, близько 01 години 00 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, з території домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_10 та належить на праві приватної власності ОСОБА_16 , шляхом злому навісних замків на вхідних дверях підсобних приміщень, таємно, умисно здійснили крадіжку наступних речей: бочки металевої жаростійкої, діаметром 51,5 см, висотою 54,54 см, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 1 350,00 гривень; кельми фірми «Зубр» (типу «Капля»), ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 17,60 гривень; вил металевих копальних, 4-зуби, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 33,25 гривень; сокири металевої з топорищем в зборі, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 152,00 гривень; відра металевого, діаметром 27,7 см, висотою 25,1 см, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 15,60 гривень; ножиць по металу, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 80,00 гривень; тисків слюсарних металевих, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 560,00 гривень; кайла (кирки великої каменоломної) без держака, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 22 лютого 2017 року 120,00 гривень, чим спричинили ОСОБА_16 , матеріальну шкоду на загальну суму 2 328,45 гривень.

ОСОБА_14 , 19 лютого 2017 року, близько 02 години 00 хвилин, за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , з корисливою метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, прибувши на охоронювану територію приватного підприємства «Тандем», що розташоване по вул. Гагаріна, 197 у с. Летичівка Монастирищенського району Черкаської області, шляхом відгинання одного листа шиферу у складському приміщенні зазначеного підприємства, таємно, умисно вчинили крадіжку наступних речей: кутника алюмінієвого, довжиною 140 см, розміром 50x50x3 мм, в кількості 2 штуки, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 15,68 гривень за один кутник, на суму 31,36 гривень; кутника алюмінієвого довжиною 105 см, розміром 50x70x3 мм, в кількості 2 штуки, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 13,65 гривень за один кутник, на суму 27,30 гривень; редуктора Ч-100, заводський номер 15169, масою 55 кг, ринковою вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи від 19 лютого 2017 року 2 115,00 гривень, після чого з використанням транспортного засобу марки «ГАЗ-24», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 вивезли вказані речі з території приватного підприємства, чим спричинили ПП «Тандем» матеріальну шкоду на загальну суму 2173,66 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду, адвокат ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_8 , а також прокурор ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Адвокат ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просять вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2017 року скасувати частково. Просять ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 по епізоду таємного викрадення майна ОСОБА_15 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб та поєднаного з проникненням в інше володіння особи, виправдати за недоведеністю його вини у вчиненні цього кримінального правопорушення, в задоволенні цивільного позову відмовити та кримінальне провадження в цій частині закрити. По епізоду замаху на таємне викрадення майна ОСОБА_18 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб, виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та кримінальне провадження в цій частині закрити. По епізоду таємного викрадення майна ОСОБА_16 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб та поєднаного з проникненням в домоволодіння особи, - вирок змінити, перекваліфікувавши його дії з ч. 3 ст. 185 КК України на ст. 198 КК України. При призначенні покарання ОСОБА_8 просить застосувати положення ст.ст. 75,76 КК України, призначивши покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Свої вимоги до апеляційної скарги адвокат та обвинувачений ОСОБА_20 мотивують тим, що суд при ухваленні оскаржуваного вироку не дотримався вимог, передбачених ст. ст. 370 та 94 КПК України, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_8 та призначення йому покарання. Указують, що згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_20 визнано винним за чотирма епізодами кримінальних правопорушень. По перших трьох епізодах дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, по останньому епізоду - за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.

По епізоду таємного викрадення чужого майна з охоронюваної території ПП «Тандем», вчиненою групою осіб, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав повністю і щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. В цій частині вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України і є обґрунтованим та вмотивованим.

Що стосується інших епізодів крадіжок, за якими суд першої інстанції вину ОСОБА_8 вважає доведеними, останній своєї вини не визнав.

Указують, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновки щодо доведеності вини ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 у вчиненні крадіжки з домоволодіння ОСОБА_15 , посилається на досліджені в ході судового розгляду докази, а це показання потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ; документальні докази, а саме: протоколи пред`явлення для впізнання по фотознімках, протоколи слідчих експериментів, протоколи огляду речових доказів та інші. В судовому рішенні детально викладені показання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , потерпілого та свідків, які вони надавали суду. Як вбачається з досліджених судом доказів, жодного прямого (беззаперечного) доказу причетності ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 до крадіжки майна ОСОБА_15 , тобто вчинення ними дій, які складають об`єктивну сторону інкримінованого їм злочину, не встановлено.

Також суд, ухвалюючи рішення щодо винуватості ОСОБА_8 та інших осіб у вчиненні крадіжки з домоволодіння ОСОБА_15 та обґрунтовуючи і вмотивовуючи його, зазначив, що невизнання вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є намаганням уникнути кримінальної відповідальності, так як обвинувачені, за наявності в них захисників, не довели суду належними та допустимими доказами свою правову позицію, викладену в показах даних в судовому засіданні. Такий висновок суду суперечить положенням ч. 1 ст. 92 КПК України суперечить ст. 92 КПК України, згідно з якою обов`язок доказування обставин, зазначених в ст. 91 КПК України (складу кримінального правопорушення) покладається на сторону обвинувачення, та в установлених законом випадках на потерпілого, а також суперечить і ст.62 Конституції України. Вказують, що судом першої інстанції були проігноровано принцип презумпції невинуватості особи і ухвалено рішення на припущенні щодо вчинення ОСОБА_8 за змовою з іншими особами крадіжки майна ОСОБА_15 .

Окрім цього, стороною захисту в ході судового розгляду заявлено клопотання про

визнання доказів, які були досліджені судом, недопустимими, зокрема протоколів

добровільної видачі викрадених у ОСОБА_15 речей та послідуючі процесуальні дії

(огляд, визнання речовими доказами, проведення товарознавчої експертизи), оскільки таке

фактичне їх вилучення було проведено в порушення порядку, встановленого

кримінальним процесуальним законом, зокрема, проведення так званої процесуальної дії

працівником оперативного підрозділу. Судом першої інстанції в задоволенні клопотання

було відмовлено, та ці докази були використані судом як доказ вини обвинувачених при

ухваленні вироку, посилаючись на те, що відповідно до ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих розшукових дій, витребування від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, та актів перевірок, проведення інших дій, передбачених КПК України.

Вказують, на те, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення не було надано та досліджено доказу того, що оперативний співробітник, який фактично вилучав викрадені речі у свідків, діяв на підставі доручення і користувався повноваженнями слідчого. Виходячи з цього, речові докази були отримані з порушенням порядку, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом щодо збирання та отримання доказів, а тому відповідно до ст. 86 КПК України такі докази є недопустимими і не можуть бути використані при ухвалення судового рішення. Однак судом першої інстанції ці вимоги були проігноровані.

За епізодом крадіжки з домоволодіння ОСОБА_16 . ОСОБА_8 своєї вини в інкримінованому йому злочині не визнав. Обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив позицію ОСОБА_8 щодо його непричетності до викрадення майна в ОСОБА_16 , надавши суду пояснення про те, що крадіжку вчинив він разом із ОСОБА_13 . Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення щодо доведеності вини ОСОБА_20 за цим епізодом, обґрунтував свої висновки показаннями обвинуваченого ОСОБА_13 , протоколами слідчих експериментів за участю ОСОБА_13 та ОСОБА_9 . Обвинувачений ОСОБА_13 в судовому засідання дав показання про те, що крадіжку в ОСОБА_16 вчиняв разом з ним та ОСОБА_9 також і ОСОБА_26 . Як на доказ вини ОСОБА_20 суд при ухваленні рішення послався на протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , згідно з яким останній в ході проведення зазначеної слідчої дії, також вказав на те, що ОСОБА_20 безпосередньо приймав участь у крадіжці майна з домоволодіння ОСОБА_16 . Однак, в ході судового розгляду він змінив свою позицію і пояснив, що ОСОБА_20 участі в крадіжці з домоволодіння ОСОБА_16 не брав, а лише перевіз викрадені ним та ОСОБА_13 речі.

Однак, показання ОСОБА_9 , надані безпосередньо в судовому засіданні, суд першої інстанції при ухваленні рішення до уваги не взяв, і використав як доказ його свідчення зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, який проводився без участі захисника.

Виходячи з обставин, які встановлені в судовому засіданні доказами, адвокат вважає, що вина ОСОБА_20 у вчиненні крадіжки майна ОСОБА_16 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та ОСОБА_13 відповідно до принципу презумпції невинуватості, є недоведеною, однак в той же час ОСОБА_20 може нести відповідальність за ст. 198 КК України.

Висновок суду першої інстанції по епізоду замаху на викрадення на гр. ОСОБА_18 , за яким ОСОБА_20 визнано винуватим за ч. 3 ст. 15. ч. 2 ст. 185 КК України та засуджено до покарання є незаконним. Обвинувачений ОСОБА_20 своєї вини не визнав. Однак, суд, посилаючись на покази свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , детальні показання яких містяться в мотивувальній частині вироку суду першої інстанції, підтвердили занедбаність території, на якій знаходився об`єкт посягання, та відсутність будь-яких даних про те, що територія, на якій знаходилась металева бочка, яку за версією сторони обвинувачення намагалися викрасти ОСОБА_31 та ОСОБА_9 , перебуває у власності юридичних чи фізичних осіб, не взяв ці показання до уваги та зазначив в мотивувальній частині вироку, що занедбаність території не може свідчити про те, що вона не перебуває у приватній власності та не є достатньою підставою для виправдання обвинувачених ОСОБА_32 і ОСОБА_33 .

Адвокат вважає, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_20 та ОСОБА_9 в цій частині підлягає закриттю, у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину.

Посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України, адвокат указує, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке правопорушення, за наслідками апеляційного розгляду скарги на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, просить вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14.12.2017 стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особам обвинувачених внаслідок м`якості. Просить повторно дослідити характеризуючі дані на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Просить ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 3 ст.15 ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 5 років і 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України просить визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років і 6 місяців позбавлення волі.

Також прокурор просить ОСОБА_9 за ч. 3 ст.15 ч. 2 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст.185 КК України у виді 3 років і 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України просить визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 3 років і 6 місяців позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України. Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14.12.2017 в частині засудження ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації дій обвинувачених, вважає, що вирок стосовно них є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам обвинувачених внаслідок м`якості.

Як передбачено п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2004 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в повному обсязі цих вимог закону не дотримався та всупереч положенням ст. ст. 50 та 65 КК України не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про осіб обвинувачених. Судом залишено поза увагою той принцип, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, ухвалюючи вирок прийшов до помилкового переконання, що призначене покарання буде цілком достатнім для виправлення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , попередження вчинення ними нових злочинів. Зокрема, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчинених ними злочинів та рівень їх суспільної небезпечності. Так, ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово судимим за злочини проти власності, маючи не погашену та не зняту судимість, на шлях виправлення після звільнення з місць позбавлення волі не став і знову вчинив нові корисливі злочини, один із яких вчинено в період, коли по іншому здійснювався судовий розгляд. ОСОБА_9 , будучи раніше не судимим, вчинив корисливі злочини, один із яких вчинено в період, коли по іншому здійснювався судовий розгляд. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили умисні злочини, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжких злочинів, кваліфікуючими ознаками яких є їх повторність, вчинення за попередньою змовою групою осіб, та тяжкого злочину крадіжка з проникненням у приміщення.

Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_8 вину визнав лише по епізоду крадіжки майна, що належить ПП «Тандем», а ОСОБА_9 - по епізоду крадіжки майна, що належить ОСОБА_16 . По іншим епізодам обвинувачені свою вину у вчинених злочинах не визнали, не сприяли встановленню істини у справі, вводили суд в оману, намагаючись уникнути відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення. Цей факт свідчить про те, що вказані особи не усвідомили всієї тяжкості вчинених протиправних діянь та свого морального обов`язку понести покарання. За наведених обставин прокурор вважає, що призначені обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання є надмірно м`якими, а такий прояв м`якості та поблажливості до них є необґрунтованим, безпідставним та не сприятиме їх виправленню, а навпаки сприятиме уникненню справедливого покарання та вчиненню нових злочинів.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу з мотивів, які в ній наведені, та просив її задовольнити. Заперечив проти апеляційної скарги сторони захисту.

Адвокат ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали подану ними апеляційну скаргу з мотивів, які в ній наведені. Просили відхилити апеляційну скаргу прокурора.

ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції пояснив, що визнає лише один епізод вчинення крадіжки майна у ПП «Тандем», інші епізоди не визнає.

Обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 заперечили проти апеляційної скарги прокурора, просили залишити її без задоволення, підтримавши апеляційну скаргу захисника та обвинуваченого ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції пояснив, що визнає лише епізод крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_34 , яке він вчинив разом з обвинуваченим ОСОБА_13 , інші епізоди він не визнає.

Обвинувачений ОСОБА_13 в суді апеляційної інстанції пояснив, що визнає вчинення ним крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_34 , яке він вчинив разом з обвинуваченими ОСОБА_35 і ОСОБА_36 .

Обвинувачений ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції пояснив, що визнає вчинення ним крадіжки майна у ПП «Тандем», яка була ним разом з обвинуваченими ОСОБА_36 і ОСОБА_37 .

Обвинувачений ОСОБА_12 у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча був належно викликаний до суду (Т-4, а.с. 144), що не є перешкодою для апеляційного розгляду провадження, оскільки апеляційних вимог на погіршення його становища немає.

Потерпілі ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 у судові засідання не з`явилися, повідомивши у телефонограмах про те, щоб провадження розглядалося без їх участі (Т-4, а.с. 128-130).

В ході апеляційного провадження колегія суддів за клопотанням прокурора та згодою інших учасників судового провадження, дослідила характеризуючі дані на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Зокрема, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Попівка Маньківського району Черкаської області, громадянин України, місце державної реєстрації та місце фактичного проживання - АДРЕСА_1 , раніше судимий: 29.12.2009 року вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 років і 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки; 30.11.2011 року вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано невідбутий строк у виді 1 року 7 місяців позбавлення волі за вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29.12.2009 року, й остаточно призначено до відбуття 3 роки і 7 місяців позбавлення волі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.10.2013 року на підставі ст. 82 КК України замінено покарання у виді 1 року 6 місяців і 25 днів позбавлення волі на виправні роботи. Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10.06.2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнений від відбування покарання. У лікарів психіатра чи нарколога на обліку не перебуває. За місцем проживання компрометуючих матеріалів щодо нього немає. Знятий з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_5 27.11.2013 р. згідно з наказом МО України № 342 від 09.06.2006 р. Має дочку ОСОБА_38 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.4, а.с. 1-15);

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Чусовський Чердинского району Пермської області, РФ, громадянина України, зареєстрований по АДРЕСА_2 , фактично проживає по АДРЕСА_3 , раніше не судимий. У лікарів психіатра чи нарколога на обліку не перебуває. За місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, компрометуючими матеріалами сільська рада не володіє. Військовозобов`язаний, перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 4, а.с. 17-23).

Інших клопотань про дослідження чи повторне дослідження доказів, обставин, зокрема зі сторони захисту, не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: 1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції зазначених вимог дотримався не в повному обсязі, ухваливши вирок, зміст якого не в повній мірі відповідає обставинам, які були встановлені судом. Крім цього, у мотивувальній частині вироку судом були допущені твердження, які суперечать закріпленому в Конституції України принципу презумпції невинуватості, на що слушно вказує в апеляційній скарзі захисник, тому такі твердження підлягають виключенню зі змісту мотивувальної частин вироку шляхом його зміни.

Оцінюючи доводи поданих двох апеляційних скарг, колегія суддів бере до уваги, що з п`яти обвинувачених апеляційну скаргу разом із захисником подав лише обвинувачений ОСОБА_8 , який повністю визнає і розкаюється у вчиненні крадіжки за ч. 3 ст. 185 КК України з території ПП «Тандем», однак вбачає, що його участь у вчиненні ще трьох поставлених йому у вину злочинів не доведена, або ж його дії не вірно кваліфіковані. Крім цього, прокурором подана апеляційна скарга стосовно м`якості призначеного покарання лише щодо двох з п`яти обвинувачених, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , колегія суддів вбачає необхідним задовольнити її частково.

Насамперед, колегія суддів погоджується із доводами сторони захисту про те, що окремі з указаних у вироку мотивів його ухвалення суперечать закріпленому в Конституції України принципу презумпції невинуватості, адже вказують на те, що обвинувачені не довели суду висловлену ними в ході судового розгляду позицію щодо свого захисту. Такого обов`язку, як вірно указує захисник, обвинувачені не мають. Тому висловлення своєї позиції щодо обставин висунутого обвинувачення для них є достатнім. Натомість сторона обвинувачення має довести його зміст. Тому посилання на такі мотиви ухвалення вироку мають бути виключені зі змісту його мотивувальної частини.

Стосовно доводів сторони захисту про непричетність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення окремих з поставлених йому у вину злочинів, колегія суддів вбачає їх обґрунтованими в певній частині, й вважає, що суд першої інстанції вмотивовано дійшов думки про його винуватість, безпосередньо дослідивши докази за інкримінованими ОСОБА_8 епізодами крадіжок з території ПП «Тандем», а також у потерпілих ОСОБА_39 і ОСОБА_18 .

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо доведеності поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 у вчинення інкримінованого йому епізоду крадіжки у потерпілого ОСОБА_40 , оскільки у матеріалах справи відсутні достатні докази того, що викрадення майна у потерпілого ОСОБА_40 вчинили ті особи, яким було висунуте відповідне обвинувачення. Це в свою чергу відповідно до положень ч. 2 ст. 404 КПК України зобов`язує суд апеляційної інстанції прийняти рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, тобто і інтересах обвинувачених ОСОБА_41 та ОСОБА_12 , адже за змістом обвинувачення цей епізод крадіжки ставиться їм також у вину як злочин, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи це, доводи апеляційної скарги сторони захисту мають бути ґрунтовно досліджені колегією суддів за кожним з епізодів, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні яких оскаржується.

Зокрема, сторона захисту стверджує, що ОСОБА_8 не брав участі у викраденні майна у потерпілої ОСОБА_16 29 грудня 2016 року. Однак, така позиція повністю спростовується показами іншого обвинуваченого ОСОБА_13 , який безпосередньо в суді першої інстанції підтвердив, що цей злочин був вчинений ним разом із обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , й при цьому ОСОБА_8 був із ними з самого початку. Він дав з нього приводу детальні покази щодо обставин його вчинення, розподілу функцій між обвинуваченими в ході його вчинення тощо (а.с. 75). Також й під час апеляційного розгляду ОСОБА_13 підтвердив, що вказаний злочин був вчинений ним разом з двома іншими указаними вище обвинуваченими. Доводи захисника про те, що ОСОБА_13 умисно обмовляє ОСОБА_8 , адже має з ним неприязні відносини, нічим не підтверджуються. Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні цього злочину, дав йому вірну кваліфікацію.

Доводи сторони захисту про безпідставність посилання суду першої інстанції як на доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_16 на дані протоколу слідчого експерименту від 24 лютого 2017 року за участю ОСОБА_9 , де він вказував, що цей злочин був вчинений ним разом із обвинуваченими ОСОБА_8 і ОСОБА_13 , хоча в судовому засіданні в суді першої інстанції цю позицію ОСОБА_9 не підтримав, вказавши, що з ним разом був лише обвинувачений ОСОБА_13 (Т-4, а.с. 77), колегія суддів вбачає обґрунтованою й вважає, що посилання на цей доказ має бути виключено зі змісту мотивувальної сторони вироку, що в сукупності інших доказі не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні цього злочину.

Колегія суддів вбачає необхідним зробити таке виключення з огляду на те, що слідчий експеримент відповідно до вимог ч. 1 ст. 240 КПК України є слідчою дією щодо відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Тобто по суті це є покази певної особи (підозрюваного, потерпілого, свідка), надані у спеціальній обстановці, щодо обставин певної події. Якщо надалі в ході судового розгляду такі покази відповідна особа не підтримує, то, виходячи з принципу безпосередності дослідження судом доказів, превага має надаватися показам, які особа надала безпосередньо суду, на що слушно вказується в апеляційній скарзі сторони захисту. Таким чином, суд першої інстанції не мав достатніх підстав посилатися на указаний вище доказ як на достовірний в частині доведення участі ОСОБА_8 у вчиненні крадіжки майна потерпілої ОСОБА_16 , хоча цей факт достатньо підтверджується сукупністю інших досліджених судом першої інстанції доказів.

Також сторона захисту стверджує, що в діях ОСОБА_8 немає складу злочину за епізодом незакінченого замаху на викрадення металевої бочки 08 червня 2017 року, оскільки бочка знаходилася на занедбаній території й нікому не належала, хоча сам факт участі обвинуваченого у її розрізані з метою заволодіння не заперечується. Суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на те, що земельна ділянка, на якій знаходилася ця бочка, за адресою АДРЕСА_11 на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серія СЕІ № 979973 від 13 вересня 2013 року належить ОСОБА_18 . Також суд першої інстанції цілком обґрунтовано вказав, що занедбаність земельної ділянки не може вказувати на те, що вона не перебуває у приватній власності, й необізнаність обвинувачених про це чи їхнє помилкове бачення стосовно цього не може впливати на кваліфікацію злочину щодо його суб`єктивної сторони, на чому акцентується увага в апеляційній скарзі сторони захисту. Доводи сторони захисту про те, що немає доказів, які б підтверджували належність вказаної бочки потерпілому, колегія суддів відхиляє, оскільки факт перебування певного майна на приватній земельній ділянці презумує його належність власнику цієї ділянки, якщо не доведено інше.

Стосовно епізоду щодо викрадення майна у потерпілого ОСОБА_15 11 грудня 2016 року, сторона захисту, на думку колегії суддів, цілком обґрунтовано стверджує, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для визнання ОСОБА_8 , винуватим у вчинення цього злочину, адже всі досліджені судом докази стосуються лише виявлення та вилучення викрадених у потерпілого речей у осіб, яким вони були збуті обвинуваченими, а також фактів такого збуту. Прямих доказів викрадення майна конкретно ОСОБА_8 й іншими обвинуваченими немає.

Зі змісту оскаржуваного вироку колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції безпосередньо дослідив значну сукупність доказів щодо цього епізоду й на їх ґрунті за внутрішнім переконанням дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 та інших обвинувачених у вчиненні цього злочину. Зокрема, такими доказами є покази потерпілого, кількох свідків, дані протоколів добровільної видачі речей, дані протоколів їх огляду, дані протоколів проведення слідчих експериментів за участю свідків, дані протоколів пред`явлення свідкам до впізнання за фотокартками інших осіб, дані протоколів пред`явлення потерпілому до впізнання предметів, інші (Т-4, а.с. 78-81).

За результатами дослідження цієї сукупності доказів суд першої інстанції встановив, що свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_42 , ОСОБА_24 підтвердили факт купівлі ними взимку 2016 року у трьох осіб, яких вони впізнали як ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , що приїжджали на автомобілі «Волга» синього кольору, окремих інструментів. Ці інструменти були добровільно видані ними працівникам правоохоронних органів й надалі впізнані потерпілим ОСОБА_15 як його майно. Суд першої інстанції відкинув покази обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що ці інструменти були ними попередньо придбані у інших невідомих осіб, а потім повторно продані указаним вище свідкам. На думку суду першої інстанції, сукупності досліджених ним доказів достатньо для висновку про винуватість ОСОБА_8 та інших обвинувачених у вчиненні цієї крадіжки, тоді як сторона захисту вбачає їх недостатніми для такого висновку.

Колегія суддів не може погодитися з такою позицією суду першої інстанції, вбачаючи, що суд, ґрунтовано і детально дослідивши всі наявні докази, вірно встановив обставини, які цими доказами підтверджуються, однак помилково дійшов висновку про те, що ці обставини поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 та інших двох обвинувачених у викраденні майна потерпілого ОСОБА_15 .

Колегія суддів вбачає можливим зробити інший, власний висновок щодо достатності здобутих в ході досудового розслідування та досліджених у судовому провадженні судом першої інстанції доказів, не досліджуючи ці докази повторно в суді апеляційної інстанції, адже претензій щодо порушення порядку їх дослідження сторони не мають, й обставини, які були встановлені за наслідками дослідження таких доказів, також не оспорюються. Мова йде лише про оцінку сукупності доказів на предмет їх достатності для підтвердження висунутого обвинувачення.

Як вже було вказано, суд першої інстанції, дослідивши докази, а саме допитавши потерпілого, свідків, вивчивши документи, встановив, що факт викрадення майна у потерпілого ОСОБА_15 мав місце, хоча він не знає, хто це зробив. Свідки підтверджують обставини придбання ними викраденого (як пізніше з`ясувалося) у цього потерпілого майна, яке їм продали обвинувачені безпосередньо чи за допомогою інших осіб. Свідки добровільно видали це майно працівникам правоохоронних органів, впізнали обвинувачених як продавців цього майна за фотокартками, відтворили обставини цього придбання на слідчих експериментах. Потерпілий впізнав своє повернуте майно.

Таким чином, жодних доказів, якими б підтверджувався факт безпосереднього викрадення майна потерпілого ОСОБА_15 обвинуваченим ОСОБА_8 , так само як і обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , немає.

Враховуючи, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в суді першої інстанції категорично заперечили факт викрадення ними майна у потерпілого ОСОБА_15 , вказавши, що це майно вони придбали у інших незнайомих осіб, а потім перепродали, на чому вони наполягали й в суді апеляційної інстанції; враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_12 в суді першої інстанції відмовився давати покази щодо цього епізоду, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 63 Конституції України, залишається незрозумілим, на ґрунті яких досліджених судом першої інстанції доказів та встановлених обставин суд зробив висновок про те, що викрадення майна було вчинено саме цими трьома обвинуваченими. Також у змісті оскаржуваного вироку немає жодних мотивів того, з яких підстав суд відхилив чи визначив спростованими доводи обвинувачених про купівлю ними інструментів у інших осіб.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, керуючись принципом презумпції невинуватості; принципом необхідності доказування вини кожного обвинуваченого поза розумним сумнівом, не мав достатніх підстав для встановлення в діях ОСОБА_8 й інших двох обвинувачених складу злочину щодо цього епізоду крадіжки.

Тому колегія суддів, враховуючи також положення ч. 7 ст. 284 КПК України, ч. 2 ст. 404 КПК України, вбачає необхідним скасувати оскаржуваний вирок в частині визнання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 винними за епізодом викрадення майна у потерпілого ОСОБА_15 , адже склад злочину у їх діях щодо цього епізоду повністю не встановлений, тобто відсутній, а провадження в цій частині обвинувачення закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З огляду на це оскаржуваний вирок має бути змінений в цій частині, а також й в тих аспектах, які випливають з факту такого скасування і закриття провадження за цим епізодом, зокрема щодо аспектів цивільного позову потерпілого ОСОБА_15 до обвинувачених.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту про недопустимість як доказів протоколів добровільної видачі свідками викрадених у ОСОБА_15 речей, а також результати подальших слідчих дій з цими речами (огляд, визнання речовими доказами, експертиза) з тієї підстави, що така дія була проведена працівником оперативного підрозділу без достатніх на те повноважень, адже стороною обвинувачення не надавалися дані про відповідне доручення слідчого на проведення такої дії, колегія суддів вбачає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України, сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КПК України, оперативні підрозділи органів Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора, а підрозділ детективів, оперативно-технічний підрозділ та підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України - за письмовим дорученням детектива або прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Таким чином, чинний КПК України передбачає можливість вчинення представником оперативного підрозділу будь-якої слідчої (розшукової) дії виключно за наявності на це письмового доручення слідчого чи прокурора. Відсутність такого доручення у матеріалах провадження ставить під обґрунтований сумнів наявність у особи, яка такі дії вчиняла, відповідних на це повноважень, що в свою чергу ставить під обґрунтований сумнів допустимість речових доказів, здобутих в ході такої слідчої дії, а також й інших доказів, здобутих за наслідками дослідження цих речових доказів відповідно до концепції «плодів отруєного дерева», стверджуваної практикою ЄСПЛ, зокрема у рішеннях «Ялло проти ФРН» від 11.07.2006 року, «Биков проти РФ» від 10.03.2009 року.

Тому указане в апеляційній скарзі твердження сторони захисту про недопустимість доказів має під собою об`єктивне підґрунтя, якщо відповідного письмово доручення працівникові оперативного підрозділу від слідчого чи прокурора на проведення слідчої дії щодо добровільної видачі свідками речових доказів не було. Втім, враховуючи позицію колегії суддів щодо недостатності наявних доказів для встановлення в діях обвинуваченого ОСОБА_8 й інших двох обвинувачених складу злочину відносно цього епізоду, рішення за цими доводами сторони захисту втрачає свою актуальність.

Так само з огляду на таку позицію колегії суддів, оскаржуваний вирок також підлягає зміні в частині вирішення питання щодо заявленого потерпілим ОСОБА_15 до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 цивільного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

З огляду на це, вказаний цивільний позов слід залишити без розгляду, змінивши в цій частині оскаржуваний вирок.

Що ж стосується переданих оскаржуваним вироком потерпілому ОСОБА_15 на зберігання належних йому речей, зокрема бензопили, електролобзика, верстата для заточування ланцюгів, фрезерного станка в комплекті з насадками, колегія суддів вбачає, що ці речі в будь-якому випадку доцільно на даний час залишити на зберіганні у особи, якій вони належать.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для її задоволення, не вбачаючи безальтернативної необхідності у посиленні розміру покарання у виді позбавлення волі на певний строк щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також не погоджується з думкою прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_9 може бути виправлений виключно у місцях позбавлення волі, а тому застосування до нього положень ст. ст. 75, 76 КК України є недоцільним.

Колегія суддів вбачає, що призначені цим обвинуваченим покарання за окремі інкриміновані їм злочини (з урахування закриття провадження за одним з епізодів) перебувають в межах санкцій відповідних частин статей Особливої частини КК України, враховують обставини та характер вчинених ними злочинів, особи обвинувачених, а також обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання. Також суд першої інстанції цілком обґрунтовано призначив обом обвинуваченим сукупне покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, застосувавши принцип поглинення менш суворих покарань більш суворим, адже навіть з урахуванням закриття провадження за одним з епізодів їх обвинувачення сукупність злочинів за іншими епізодами зберігається.

Колегія суддів вбачає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на три роки і шість місяців без застосування положень закону про звільнення особи від відбування покарання є достатньо суворим за наявних обставин справи для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів. Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, й, відповідно, не погоджується з доводами захисника, викладеними в апеляційні скарзі, стосовно того, що ОСОБА_8 варто призначити покарання із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України, враховуючи кількість вчинених ним епізодів щодо викрадення майна (навіть з урахування закриття провадження за одним з епізодів), що вказує на певну систематичність в діях обвинуваченого, а також враховуючи наявність у нього на час вчинення цих діянь триваючої судимості за вчинення інших злочинів, в тому числі й проти власності, адже він був звільнений 10 червня 2014 року на підставі положень Закону України «Про амністію у 2014 році» від відбування покарання, яке він вже відбував, що не має наслідком одночасне погашення судимості.

Аналогічною є думка колегії суддів і стосовно достатньої суворості призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років обвинуваченому ОСОБА_9 . Однак в цьому випадку, колегія суддів не погоджується з позицією прокурора й вбачає, що суд першої інстанції мав достатні підстави для застосування стосовно цього обвинуваченого положень ст. ст. 75, 76 КК України, що й було зроблено. Суд першої інстанції вірно врахував відсутність судимості у обвинуваченого ОСОБА_9 на час вчинення ним інкримінованих йому злочинів, наявність на утриманні неповнолітньої дитини.

В цілому щодо призначення покарання колегія суддів вбачає, що факт закриття провадження за одним з епізодів обвинувачення в даному випадку не має істотного впливу на вид і розмір покарання, паритетно визначеного судом першої інстанції у якості покарання обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 185 КК України, адже кожен з них визнаний винним у вчиненні двох чи більше епізодів злочинів, кваліфікованих за цією частиною цієї статті КК України. Так само це не має істотного впливу й на аспекти призначення судом першої інстанції сукупного покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за сукупністю злочинів, а також на аспекти обґрунтованості застосування чи не застосування до них положень ст. ст. 75, 76 КК України, що суд першої інстанції зробив вмотивовано й вірно.

На підставі викладеного та керуючись ст. 284, 405, 407, 408, 415, 417 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2017 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на мотив ухваленого вироку на не доведення обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належними і допустимими доказами своєї правової позиції, викладеної в показах, наданих в судовому розгляді.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на мотив ухваленого вироку на дані протоколу проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_9 від 24 лютого 2017 року в частині показів підозрюваного про вчинення ним злочину разом з обвинуваченим ОСОБА_8 .

Скасувати вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2017 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 в частині їх обвинувачення у вчиненні 11 грудня 2016 року крадіжки майна потерпілого ОСОБА_15 , й провадження в цій частині закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 залишити без розгляду.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. Для особи, яка перебуває під вартою, цей строк рахується з моменту отримання копії ухвали.

Головуючий :

Судді :