Дата документу 23.10.2018 Справа № 331/8741/13-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/285/18
Єдиний унікальний № 331/8741/13-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , прокурора, який брав участь у провадженні на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, тимчасово не працюючого, розлученого, має на утриманні неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого,

визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі терміном на 2 роки із позбавленням права керування транспортним засобом на 1 рік.
На підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного основного та додаткового покарання за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді особистого зобов`язання скасовано.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду від злочину у розмірі 3957,61 грн., моральну шкоду від злочину у розмірі 30000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2400 грн., а всього 36357,61 грн.

Згідно зі змістом вироку, 29 липня 2013 року приблизно о 14 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-110247» державний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Українська з боку пр. Соборний (Леніна) та мав намір здійснити поворот ліворуч на проїзну частину вул. Гоголя. В якості пасажира в автомобілі «ЗАЗ-110247» перебував ОСОБА_11 . В цей же час, ОСОБА_12 , керуючи автомобілем «Субару» державний номер НОМЕР_2 здійснював рух по проїзній частині вул. Українська у зустрічному для водія ОСОБА_13 напрямку. 29 липня 2013 року приблизно о 14 годині 20, водій ОСОБА_10 , діючи у порушення вимог п. 10.1 ПДР України, згідно з яким «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», змінив напрямок руху керованого ним автомобіля, виконуючи лівий поворот та виїхав на смугу зустрічного руху, в результаті чого допустив зіткнення правою боковою частиною керованого ним автомобіля з передньою частиною автомобіля «Субару» під керуванням водія ОСОБА_12 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру ОСОБА_9 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів кісток тазу, хрестця справа, з розвитком внутрішньо тазової гематоми, забою правою нирки, закритого перелому 12 ребра справа по лопаткової лінії, садна в області лівого гомілкового суглобу, в області правої кисті в сукупності у ОСОБА_14 кваліфікуються як пошкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечні для життя, але які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більш 21 дня. Порушення водієм ОСОБА_15 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , вказує, що рішення суду прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, допущено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що невинуватість ОСОБА_7 підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_16 ,свідка ОСОБА_17 , а також протоколом огляду місця ДТП від 29.07.2013 року, висновками експертиз №587/13 від 20.09.2013 року, № 6315 від 14.08.2014 року, №3923/3924-14 від 23.12.2015 року. Незважаючи на наявність доказів невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України суд першої інстанції постановив обвинувальний вирок на підставі пояснень свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також протоколу проведення додаткового огляду місця події від 20.08.2013 року. Апелянт вважає, що суд не взяв до уваги докази, які повинні були істотно вплинути на його висновки, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, вважає безпідставним рішення суду про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_20 матеріальної та моральної шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 , як водія автомобіля, на якому він потратив у ДТП, підтверджується полісом страхування. В даному випадку обов`язок відшкодування цивільному позивачу матеріальної та моральної шкоди в першу чергу покладається на страхову компанію, в разі доведеності вини.

На підставі викладеного просить вирок суду від 26.03.2018 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення та відсутності достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримання.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, не оспорюючи фактичні обставини провадження, які суд визнав доведеними, призначене покарання, вважає, що вказаний вирок відносно ОСОБА_7 підлягає зміні у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В супереч вимогам ст.374 КПК України суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначив найменування (номер) кримінального провадження, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, не зазначив обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання. Крім того, судом не вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат, що унеможливлює виконання вироку суду, у тому числі повернення речових доказів.

На підставі викладеного, прокурор просить змінити вирок у вступній частині зазначити найменування кримінального провадження, в мотивувальній частині зазначити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішити питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника; думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги захисника та підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора; думку потерпілого, який вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, задоволенню не підлягає, апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , підлягає частковому задоволенню, а вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Рішення в кримінальному провадженні має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин правопорушення, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції сторони захисту чи сторони обвинувачення.

Вирок має ґрунтуватися на достовірних доказах, мають бути досліджені усі версії як обвинувачення, так і сторони захисту, а суперечності між ними з`ясовані та усунуті.

Також, стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності. Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Докази, які суд першої інстанції навів у вироку, не підтверджують однозначно висунутого ОСОБА_7 обвинувачення. Так, у вироку є посилання на покази свідків, серед яких ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 стверджували, що по вул. Українській на момент зіткнення був увімкнутий зелений сигнал світлофора, а свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 стверджували, що горів червоний сигнал. Обвинувачений також стверджував, що для водія ОСОБА_22 увімкнувся забороняючий сигнал. Наведені у вироку висновки судово-автотехнічних експертиз також не містять однозначної вказівки на винуватість ОСОБА_7 , експерти констатували наявність порушень правил дорожнього руху у кожного з водіїв в залежності від того, за показами якої групи учасників події здійснювались дослідження.
За таких обставин судове рішення не може бути обґрунтоване припущеннями, що вимагало від суду першої інстанції ретельної перевірки обставин, на які посилалась сторона захисту, зокрема встановлення наявності або відсутності технічної можливості уникнути зіткнення у водія ОСОБА_12 . Однак, суд не вжив заходів для перевірки позиції обвинуваченого за наявності достатніх ознак перевищення швидкості водієм автомобіля «Субару», на які вказувала сторона захисту. Натомість, суд першої інстанції дійшов досить сумнівного висновку про наявність достатніх доказів, що підтверджують пояснення свідка ОСОБА_12 . Внаслідок такого чергового припущення суд відкинув висновки експертів за дослідженням обставин події ДТП по варіанту показань обвинуваченого та свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_16 . Такий висновок не може бути визнаний законним, оскільки він не ґрунтується на фактичних даних, що отримані в спосіб, що відповідає вимогам процесуального закону. Зокрема, фактичні дані, що є результатом слідчих експериментів не містять в собі інформацію, яка б могла бути критерієм для оцінки показів кожного з учасників зазначених слідчих дій. Так, протокол слідчого експерименту з водієм ОСОБА_7 не має даних про час, який знадобився ОСОБА_23 для переміщення автомобіля «Таврія» від місця, де він зупинився для того, щоб пропустити транспорт, що рухався у зустрічному напрямку, до місця зіткнення з автомобілем «Субару». В той же час, в протоколі слідчого експерименту зі свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 такий час визначений експериментальним шляхом. Таким чином, між проведеними слідчими діями відсутні будь-які спільні значення, що могли бути критерієм для оцінки об`єктивності отриманих фактичних даних. Більш того, слідчий обрав спосіб для визначення відстані, з якою обидва водія мали можливість виявити зустрічний автомобіль, який не відповідає вимогам об`єктивності, оскільки базується не на встановленні відстані між транспортними засобами, а заздалегідь містить значення часу для виконання дій, передбачених п.12.3 ПДР України, хоча саме це значення мали встановити експерти.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого злочину, не може бути визнаний таким, що відповідає дослідженим доказам. Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені недоліки вироку та вжити заходів для дослідження доказів, оскільки в апеляційній скарзі питання про це не порушується.
Відповідно ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Сторонами клопотання або заяви в порядку ч.3 ст.404 КПК України не заявлялися.

Суд мав повно та всебічно дослідити надані докази щодо відповідності їх предмету доказування, колегія суддів вважає, що при постановленні вироку суд приймав рішення без всебічної та повної оцінки доказів, при цьому, не з`ясував у повній мірі чи усі докази є належними і допустимими.

Обов`язковою умовою прийняття законного обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду. Порушення, які перешкоджають суду всебічно і повно з`ясувати обставини кримінального провадження та постановити судове рішення, яке відповідає вимогам, встановленим КПК України, визнається істотними і тягне за собою його скасування.

Відповідно ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст.ст.7, 85, 86, 370, 374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, тому колегія суддів вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Оцінюючи характер виявлених порушень, з урахуванням того, що місцевим судом питання допустимості і належності ряду доказів, які в подальшому були покладені в обґрунтування вироку, в повній мірі не з`ясовано, а сторонами не вносилось клопотання в порядку ч.3 ст.404 КПК України, апеляційна інстанція позбавлена можливості прийняти обґрунтоване рішення по суті апеляційних вимог.

Колегія суддів доходить висновку про те, що вирок має бути скасованим, а провадження направлене до суду першої інстанції для усунення порушень вимог процесуального закону, зазначених в ухвалі суду апеляційної інстанції.
При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді районному суду належить з`ясувати всі фактичні обставини справи у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , скасувати. Призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4