АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1327/18 Справа № 183/2462/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши 31 липня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0001218 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Луб`янка Білокуракінського району Луганської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 20.05.1991 року Станично-Луганським районним судом Луганської області за ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, 42 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років 6 місяців позбавлення волі; на підставі ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання вироку;
- 02.11.1992 року Станично-Луганським районним судом Луганської області за ч.3 ст.83 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до ст.43 КК України приєднано частину невідбутого покарання 6 місяців позбавлення волі за вироком суду від 20.05.1991 року, призначено остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 17.02.1997 року Білокуракінським районним судом Луганської області за ч.2 ст. 140, ст.44 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, із застосуванням ст.45 КК України засуджений умовно з іспитовим строком 1 рік, штраф 400 грн.;
- 04.01.1999 року Білокуракінським районним судом Луганської області за ч.2 ст.142 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, із застосуванням ст.45 КК України засуджений умовно з іспитовим строком 2 роки, штраф 680 грн.;
- 22.02.1999 року Білокуракінським районним судом Луганської області за ч.2 ст.206, ч.2 ст. 140, 42 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Відповідно до ч.3 ст.42 КК України приєднано частково покарання за вироком від 04.01.1999 року у вигляді 2 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 15.10.1999 року Старобільським районним судом Луганської області за ч.2 ст.206, ч.2 ст. 141, ч.2 ст.140, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна;
- 24.12.2004 року Білокуракінським районним судом Луганської області за ст. 395 КК України до 1 року арешту;
- 24.12.2007 року Жовтневим районним судом м. Луганська за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 13 років позбавлення волі;
- 19.05.2008 року Артемівським районним судом м. Луганська за ч.2 ст. 15, ч.1 ст.199, ч. 1 ст. 199, ч.1 ст.70 КК України до 6 років позбавлення волі. Згідно ч.2 ст.70 КК України міра покарання за даним вироком поглинена вироком Жовтневого районного суду м. Луганська від 24.12.2007 року, призначено остаточне покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. 04.08.2016 року звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.07.2016 року, невідбутий строк покарання 3 роки 1 місяць 11 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Артемівського районного суду м. Луганська від 19 травня 2008 року, остаточно призначено ОСОБА_7 за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувано ОСОБА_7 в строк призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з 29 травня 2017 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Питання щодо речових доказів та процесуальних витрат вирішено у відповідності до закону.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

26 березня 2017 року приблизно о 09 годині 10 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись разом з потерпілою ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, стоячи навпроти потерпілої ОСОБА_9 , шляхом ривка відкрито заволодів її мобільним телефоном марки Lenovo Р1Ма40, вартістю 2 849 гривень, який поклав до кишені власного одягу. Після цього, утримуючи при собі викрадене майно, без дозволу потерпілої ОСОБА_9 , приблизно о 09 годині 30 хвилин ОСОБА_7 з місця скоєння злочину швидким кроком пішов у невідомому напрямку, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 2 849 гривень.
В апеляції обвинувачений просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження, змінити міру запобіжного заходу та призначити цілодобовий домашній арешт. В обґрунтування вказав, що доводи прокурора з приводу зміни його показів з метою затягування слідства не відповідають дійсності, оскільки спочатку він їх давав під загрозою фізичного насильства зі сторони працівників поліції. В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 давав сумнівні покази. Свідок ОСОБА_12 також казав не правду. А свідок ОСОБА_13 взагалі в судове засіданні не викликався, однак саме він міг підтвердити невинуватість ОСОБА_7 . Працівниками поліції не було точно встановлено, куди був закладений телефон, що свідчить про те, що його навіть не знайшли. Свідок ОСОБА_14 також не був розшуканий. Просив звернути увагу суду на дату та час заяви про грабіж та дату і час першого складеного протоколу. Слідчих дій проведено не було.

Прокурор в своїх запереченнях просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, оскільки доводи обвинуваченого не відповідають фактичним обставинам справи та доказам, а тому є не обґрунтованими. Прокурор зазначає в запереченнях, що обвинувачений спочатку давав показання і повністю визнавав вину, однак після того як з`ясувалось, що свідок ОСОБА_10 , очевидець події, помер, та свідок ОСОБА_9 не має можливості приймати участь у розгляді справи, обвинувачений відмовився від попередніх свідчень та докорінно їх змінив.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляції, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 щодо недоведеності його вини в скоєнні інкримінованого йому злочину, колегія суддів, вважає безпідставними і необґрунтованими та такими, що спростовуються дослідженими у суді першої інстанції в їх сукупності доказами.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зазначені у ст. 91 КПК обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Дані вимоги закону судом першої інстанції були виконані.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Так, за показами потерпілої ОСОБА_9 слідує, що з ОСОБА_7 вона та її знайома відпочивали. На ранок потерпіла намагалася за допомогою свого телефону викликати таксі, але не змогла. В цей час ОСОБА_7 фактично вирвав з її рук її мобільний телефон нібито викликати таксі, вона почала шукати своє взуття і сказала ОСОБА_7 щоб він повернув їй мобільний телефон, але той поклав мобільний телефон до своєї кишені і швидко вийшов з квартири сказавши що віддасть потім. Вона за ним вибігла в під`їзд, але ОСОБА_7 там вже не було. Приблизно через два тижні вона бачила ОСОБА_7 і запитала його де її мобільний телефон, але той відповів, що він його не брав. Доповнила, що ОСОБА_7 забрав її мобільний телефон без її згоди.
Зі свідчень свідка ОСОБА_15 та ОСОБА_16 встановлено, що в березні 2017 року до них підійшов один чоловік, якого вони впізнали як ОСОБА_7 , та ще один чоловік, якого він не знає, та попросили закласти мобільний телефон «Lenovo» чорного кольору у ломбард, оскільки в них немає при собі документів. Хлопці погодилися. Мобільний телефон здав до ломбарду «Скарбниця» ОСОБА_16 на своє ім`я приблизно за 1600 гривень, з яких їм як винагороду ті двоє чоловіків дали 300 гривень за допомогу;
Надані потерпілим та свідками покази у суді першої інстанції узгоджуються між собою і з дослідженими доказами наявними в кримінальному провадженні та не мають суттєвих суперечностей. Наявність даних або доказів, які б свідчили про неправдивість їх показів не встановлено, що спростовує посилання ОСОБА_7 в апеляції на неправдивість показів вказаних свідків та їх суттєві розбіжності.
Щодо посилання обвинуваченого на свідка ОСОБА_13 , то матеріалами справи не встановлено, що сторона захисту заявляла клопотання про його виклик. Окрім того, обвинувачений, ні в апеляційній скарзі, ні в апеляційній інстанції не зміг обґрунтувати необхідність виклику даного свідка, і яким чином його покази могли перешкодити ухваленню законного і обґрунтованого вироку.

З приводу доводів обвинуваченого щодо не проведення слідчих дій належним чином, то колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Крім того, чинним законодавством, ст. 42 КПК України, обвинувачений наділений таким правом як заявляти клопотання про проведення процесуальних дій та приймати в них участь. Однак, з матеріалів кримінального провадження не встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 скористався вказаними правами, по при те що досудовим розслідуванням йому було призначено захисника.
Таким чином, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів під час перевірки кримінального провадження не виявлено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Матеріалами справи підтверджено, що призначений судом вид і розмір покарання обвинуваченому в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні такої міри і розміру покарання суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого, а саме те що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких корисливих злочинів, на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за вчинення особливо тяжкого злочину. Також враховано задовільну характеристику за місцем проживання, відсутність осіб на його утриманні, та те що на обліку у лікарів не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав часткове відшкодування потерпілій завданої їй матеріальної шкоди шляхом повернення їй майна (мобільного телефону). Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69,75 КК України, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого, у зв`язку з чим і підстав для вирішення питання зміни запобіжного заходу на домашній арешт про що просить обвинувачений не вбачається.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим, вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального та процесуального закону і на підставі об`єктивно з`ясованих обставин в їх сукупності, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженому який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4