УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2018 року

м. Київ
справа 761/6940/16-к
провадження № 51-5978ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року в межах кримінального провадження № 0015216 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Комсомольськ-на Амурі, Хабаровського краю Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК,
Суть питання
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінено. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, цей суд, звільняючи ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК, керувався вимогами ч. 2 ст. 416 КПК, якою визначено, що при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
Такий висновок апеляційний суд обґрунтовував тим, що ним було встановлено, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року постановлено під час нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 у суді першої інстанції після скасування апеляційним судом вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. Зазначений вирок місцевого суду був скасований ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону (відсутність технічного носія інформації). При цьому апеляційний суд не вказував про необхідність застосування до ОСОБА_4 закону про більш суворе покарання при новому розгляді кримінального провадженні в суді першої інстанції.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
Всупереч наведеним положенням процесуального закону, у поданій скарзі прокурор обмежився лише загальними фразами щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність. При цьому прокурор не конкретизував, у чому саме полягало таке неправильне застосування матеріального закону судом апеляційної інстанції, як воно вплинуло на законність й обґрунтованість постановленого судового рішення, та чому його слід відносити до безумовних підстав для скасування касаційним судом ухвали апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК, з урахуванням положень статей 404, 412, 413, 419 КПК та зважаючи на підстави, якими керувався апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК.
Суд касаційної інстанції є судом права, відповідно до ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування й недотримання положень ст. 427 цього Кодексу, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
У зв`язку з цим, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без руху і встановити йому строк для усунення недоліків сім днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3