Справа 688/296/18
№ 1-кп/688/75/18
Ухвала

18 травня 2018 року Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Шепетівки

кримінальне провадження №0000851, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 20 червня 2017 року, по обвинуваченню

ОСОБА_7 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шепетівка Хмельницької області, громадянина України, українця, з освітою вищою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого і проживаючого по АДРЕСА_1 , не судимого;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Під час проведення судового засідання по даному кримінальному провадженню прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки існують ризики, визначені ст. 177 КПК України, і які не зменшились, а жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти цим ризикам, тому необхідно продовжити вказаний запобіжний захід обвинуваченому строком на 60 діб.

Обвинувачений ОСОБА_5 , якого підтримав захисник ОСОБА_6 , у зв`язку із відсутністю правових підстав для тримання під вартою обвинуваченого, заперечували в задоволенні клопотання прокурора, просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, оскільки за твердженням захисника ОСОБА_6 прокурором не наведено підстави та ризики, які на даний час відпали, для обрання запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, і заявлене прокурором клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою засудженому є необґрунтованим. Крім того, просить врахувати погіршення стану здоров`я обвинуваченого, наявність постійного місця проживання, відшкодування майнової шкоди, даних досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої до обвинуваченого може бути застосована міра покарання, не пов`язана із позбавленням волі.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні поклався на розсуд суду, але надалі висловив думку про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, оскільки останній за станом здоров`я потребує медичного обстеження та з цих підстав заперечував в задоволенні клопотання прокурора.

Вислухав думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу та інше.
Вимогами ст. 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.
Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що хоча суворість можливого вироку є елементом, який має бути прийнятим до уваги при оцінці ризику переховування від правосуддя або вчинення злочину повторно, необхідність продовження строку тримання під вартою не може оцінюватися з виключної абстрактної точки зору та лише з точки зору тяжкості злочину (рішення у справі «Мамедов проти Росії»).
Питання стосовно того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою має оцінюватися в кожній справі з урахуванням її конкретних обставин. У будь-якій справі тривале тримання під вартою може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»).
Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує особистість обвинуваченого, наявність постійного місця проживання та міцність соціальних зв`язків, моральні переконання, майновий стан та зв`язки з державою, в якій обвинувачений зазнає судового переслідування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі «W. проти Швейцарії»).

Прокурором у своєму клопотанні було зазначено, що з метою виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків: запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж провадженні, вчиняти інші кримінальні правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, виникла необхідність у продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового провадження, з підстав того, що санкція ч. 1 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років, даний злочин, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_8 , є тяжким; ризики, визначені ст. 177 КПК України, на які посилався суд при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися.

Разом з тим, відповідно до даних довідки державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» від 20.04.2018 року за № 2039, наданої в судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченому встановлено діагноз: Вогнищева алопеція, призначалося симптоматичне лікування, стан без змін, рекомендовано додаткове обстеження крові, яке проводиться в приватних лабораторіях.

Як вбачається зі змісту положень параграфу 1 глави 18 КПК України питання про застосування, зміну або продовження запобіжного заходу, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності кримінального провадження, судом вирішується виключно на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, обов`язок по доведенню існування ризиків, які дають підстави для застосування чи продовження запобіжного заходу, зокрема у вигляді тримання під вартою, покладається на сторону обвинувачення.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор не доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.

Але ризики, існування яких було підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 зменшились, відтак, потерпілий претензій до обвинуваченого не має, просив також змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, оскільки останній потребує лікування, яке не може отримати в умовах позбавлення волі; по справі допитані всі свідки, обвинувачений фактично позбавлений можливості отримувати необхідне йому лікування.

Крім того, суд вважає, що посилання прокурора лише на тяжкість покарання, відносно ОСОБА_5 не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою відносно останнього, вказаний висновок суду також узгоджується з встановленою практикою ЄСПЛ.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії» визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченої у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі «Вемгофф проти Німеччини).

Так, рішенням ЄСПЛ у справі «Орловський проти України», засудженого за вчиненого ряду особливо тяжких злочинів, було встановлено порушення п.3 ст.5 Конвенції - право на судовий розгляд протягом розумного строку або на звільнення під час розгляду справи з гарантією явки в судове засідання.

Згідно рішень ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії» ризик втечі не повинен оцінюватися тільки на підставі суворості покарання, яке може слідувати; «Бегчіев проти Молдови» - ризик втечі повинен оцінюватися в світлі таких факторів, як характер людини, його моральні принципи, наявність місця проживання і роботи, сімейні узи, будь-які інші зв`язки з країною, в якій ведеться його переслідування; справа «Ньюмейстер проти Австрії» - ризик втечі неминуче знижується з плином часу, проведеного в ув`язненні; «Ідалов проти Росії», «Гаріцкі проти Польщі», «Храіді проти Німеччини», «Іліжков проти Болгарії» - серйозність майбутнього покарання є релевантною обставиною при оцінці небезпеки втечі обвинуваченого, сама по собі тяжкість звинувачення не може служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення, що також знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003.

Суд дійшов до висновку, що стороною обвинувачення не наведено у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтованих доводів, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги судом при обранні та продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, також у клопотанні не наведено самих ризиків, на запобігання яким спрямоване застосування виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою відносно ОСОБА_5 .

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, а також беручи до уваги відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання до моменту його затримання; шкода, спричинена потерпілому, відшкодована повністю; відповідно до досудової доповіді Шепетівського МРВ з питань пробації Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 12.03.2018 року обвинувачений підтримує дружні відносини з рідними та близькими, характеризується позитивно, можливе виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі, то виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про те, що в даному випадку до обвинуваченого ОСОБА_5 , можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, а саме: домашній арешт, з покладенням на нього відповідних обов`язків.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.
Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених не неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року та враховуючи вказані обставини суд вважає, що такий запобіжний захід як домашній арешт забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду кримінального провадження.
Строк дії ухвали про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту не може перевищувати двох місяців.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 181,331,371,372, 376 КПК України,
суд,-
УХ В А Л И В:

В клопотанні прокурора Шепетівської місцевої прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою- відмовити.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_10 , народженому ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шепетівка Хмельницької області, зареєстрованому і проживаючому по АДРЕСА_1 , не судимого, запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- прибувати до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області за кожною вимогою суду;
- не відлучатися від населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, навчання;
- носити електронний засіб контролю;
-не залишати територію м. Шепетівки та Шепетівського району Хмельницької області без дозволу суду.

Встановити строк дії даного запобіжного заходу до 16 липня 2018 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання відповідному підрозділу органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.
Органом Національної поліції негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту і повідомити про це суд.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно в залі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає (заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду).

Суддя: