Провадження №1-кс/760/8068/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002016 від 12.03.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

в с т а н о в и в :

прокурор звернувся до слідчого судді з вищевказаним клопотанням, в якому просить накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для попередження можливого подальшого неправомірного відчуження та заборонити відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації здійснювати реєстрацію осіб в квартирі АДРЕСА_2 .
З матеріалів клопотання вбачається, що слідчим відділом Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002016 від 12.03.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як встановлено органом досудового розслідування, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла приблизно 21.10.2007, номер актового запису про смерть №20463 від 26.10.2007 року.

Згідно інформації КП КМР Київське міського бюро технічної інвентаризації квартира, яка розташована, за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 14.08.1997 року, за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщиною, посвідчене 18.04.1998 року, за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідчене 02.06.1998 року.

Як зазначив прокурор, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , П`ятою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за №485/2007 від 18.04.2008 за заявою сина померлої ОСОБА_5 .

Проте, станом на 18.05.2018 згідно листа П`ятої Київської державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , не видавалося.

Таким чином, відсутні особи які вступили в спадщину та яким у встановленому законом порядку видано свідоцтво на спадщину.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 25.02.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , проведено державну реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу №903 від 24.02.2007 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , на об`єкт нерухомого майна, а саме квартири яка розташована, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_8 .

В той же день, а саме 25.02.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , посвідчено договір дарування за №163 та проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_9 .

В подальшому 28.03.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчено договір купівлі-продажу за №2162 та проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Згідно листа приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_7 24.02.2007 за реєстровим №903 нею не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за участю ОСОБА_8 .

Враховуючи, що власниками квартири АДРЕСА_2 , що у м. Києві ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 нотаріальні дії не вчинялися та вони не підписували договору купівлі-продажу за №903 від 24.02.2007 щодо відчуження своєї квартири, у приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_7 .

Таким чином, у діях невстановлених досудовим розслідуванням осіб, вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 4 ст.190 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років.

Враховуючи вищевикладене, постановою про визнання предметів в якості доказів від 05.06.2018 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом.

З метою попередження можливого неправомірного відчуження квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 виникла необхідність, у накладенні арешту на вище вказане майно та заборону відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації здійснювати реєстрацію осіб в квартирі АДРЕСА_2 .

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала з наведених у ньому підстав, просила його задовольнити, разом з тим просила розглядати клопотання без участі власника у володінні якого знаходиться дана квартира з метою збереження речових доказів.
Так, у відповідності до вимог ч.2 ст.172 КПК України слідчий суддя ухвалив проводити розгляд клопотання без повідомлення виклику особи, у володінні якої знаходиться дана квартира, що є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Прокурором доведено, що дана квартира, має значення для забезпечення даного кримінального провадження та існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Вищевказане майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч. 1 ст. 173 КПК України прокурор довів слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.
Дослідивши матеріали клопотання, проаналізувавши докази в їх сукупності, слідчий суддя прийшов до висновку щодо необхідності забезпечення кримінального провадження у справі шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з метою запобігання подальшому переоформленню квартири на інших осіб, що затруднить виконання рішення суду, кримінальне провадження, майно відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України, може бути предметом злочину, так як слідчим доведено, що було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.190 КК України, у разі не накладення арешту на спірну житлову квартиру житло може бути переоформлене на інших осіб, що затруднить досудове розслідування, може перешкодити кримінальному провадженню, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи володільця житла, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.98, 131, 132, 170, 172, 173, 309 КПК України,-

у х в а л и в:
клопотання задовольнити.
Накласти арешт квартиру за адресою: АДРЕСА_1 із забороною відчуження та заборонивши відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації здійснювати реєстрацію осіб в квартирі АДРЕСА_2 .
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1