УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ВСТАНОВИВ:
Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ГУ ДФС в Запорізькій області зловживаючи своїм службовим становищем, в період 2016 року сприяли утворенню та подальшій незаконній діяльності ряду підприємств з ознаками фіктивності, не вживаючи заходів реагування, які були покладені на них державною службою, чим заподіяли тяжкі наслідки у вигляді недоотримання державою грошових коштів в особливо великих розмірах.
Так, встановлено, що ряд підприємств, які є підконтрольними особам, що діють за сприяння службових осіб ДФС України у Запорізькій та Дніпропетровській областях, з метою не сплати податку на прибуток, створили схему, за допомогою якої до бюджету Запорізької та Дніпропетровської областей не сплачуються податки та не надходять грошові кошти до бюджету в особливо великих розмірах. Зазначені підприємства здійснюють вид діяльності операції з металопродукцією, однак фактично до придбання металопродукції ніякого відношення не мають. Фактично зазначена продукція скуповується за готівкові кошти у малозабезпечених верств населення, після чого для фактичного відображення реальності господарських операцій за сприяння посадових осіб ДФС України у Запорізькій та Дніпропетровській областях реєструється ряд підприємств, які здійснюють операції, що не мають правових наслідків, в зв`язку з чим не сплачується податок на прибуток до державного бюджету. В подальшому зазначена металопродукція неналежної якості та без сплати до державного бюджету Запорізької та Дніпропетровської областей грошових коштів постачається на ПАТ «Електрометалургійний завод Дніпроспецсталь» ім. А. М. Кузьміна.
Перераховані на банківські рахунки цих підприємств, які здійснюють незаконну діяльність, безготівкові кошти отримуються готівкою в касах різних банківських установ та передаються разом з підробленими бухгалтерськими документами на прикриття фактично безтоварних фінансово-господарських операцій довіреним особам з відрахуванням відсотків за дану операцію та послуги цієї незаконної діяльності. У свою чергу службові особи ДФС України у Запорізькій та Дніпропетровській області сприяють такій протиправній діяльності шляхом не проведення перевірок, невжиття передбачених законом заходів реагування, спрямованих на припинення протиправної діяльності та відшкодування збитків, завданих державі, внаслідок вчинення безтоварних операції з метою невиконання податкових зобов`язань та формування незаконного податкового кредиту, виведення грошових коштів за кордон тощо.
Слідчий у судовому засіданні доводи клопотання підтримав, просив його задовольнити.
З метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, власник майна до суду не викликався.
Згідно зі ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, а заходами забезпечення кримінального провадження, в тому числі, є арешт майна.
За нормами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
За вимогами ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Проаналізувавши доводи клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що грошові кошти, на які просить накласти арешт слідчий, які знаходяться на банківських рахунках, відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, тому можуть бути використані як речові докази у кримінальному провадженні.
Таким чином, на переконання слідчого судді, з метою забезпечення збереження речових доказів наявні підстави для накладання арешту на вказані банківські рахунки шляхом заборони підприємству проводити видаткові операції по перерахуванню і зняттю грошових коштів з банківських рахунків, за винятком операцій зі сплати податків, зборів, обов`язкових платежів, а також визначених контролюючим органом грошових зобов`язань.
Поряд із цим, вимога про зобов`язання службових осіб банку надати письмову інформацію про залишок грошових коштів на банківських рахунках на момент пред`явлення ухвали суду про накладення арешту, на 3 (третій) робочий день після накладення арешту, а також щомісяця до 20 числа надавати таку інформацію ініціатору клопотання, не узгоджується із приписами ст.ст. 170-171 КПК України, з огляду на що задоволенню не підлягає.
Тому, з урахуванням вищеприведених положень КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість клопотання слідчого та наявність підстав для його часткового задоволення.
Керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170, 172, 173, 175, 369, 372 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Клопотання слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області радника юстиції ОСОБА_3 про арешт майна задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини клопотання відмовити.
Ухвала слідчого судді виконується негайно та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Арешт може бути скасовано відповідно до ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1