Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/504/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 146 (123) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.09.2017 року м. Кропивницький
Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крихівці Івано-Франківської області, українця, громадянина України, із неповною вищою освітою, не одруженого, безробітного, раніше не судимого, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю один рік;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, безробітного, раніше не судимого

визнано винуватим та засуджено за: ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк три роки; ч. 2 ст. 125 КК України у виді покарання на строк один рік обмеження волі; ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк два роки; на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк три роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю один рік;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, приватного підприємця, раніше не судимого, військовозобов`язаного,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень 00 копійок.

Ухвалено задовольнити частково цивільний позов, поданий у кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_11 та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 1 178 гривень 69 копійок (одну тисячу сто сімдесят вісім гривень 69 копійок) у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди; стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 по 3 000 гривень 00 копійок (три тисячі гривень 00 копійок), з кожного з них, у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим за вчинення незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_12 , за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_9 за вчинення незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_12 , за попередньою змовою групою осіб; незаконного проникнення до житла потерпілого ОСОБА_11 , чим порушив недоторканість житла; умисного нанесення потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_10 за вчинення незаконного проникнення до житла потерпілого ОСОБА_11 , чим порушив недоторканість житла.

Кримінальне правопорушення вчинене при наступних обставинах.
Так, обвинувачений ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб, з обвинуваченим ОСОБА_9 , 16 грудня 2013 року близько 23 години 00 хвилин, перебуваючи біля кафе-бару, яке належить ОСОБА_13 та розташоване по вул. Березовського в с. Цвітне Олександрівського району Кіровоградської області , умисно створили перешкоду вільного пересування потерпілого ОСОБА_12 .. При цьому обвинувачений ОСОБА_8 одягнув на руку потерпілого ОСОБА_12 металеві кайданки та, застосовуючи фізичну силу, в супереч волі потерпілого, заштовхав останнього з правої сторони на заднє сидіння автомобіля марки ВАЗ-217030, д.н.з. НОМЕР_1 ., під керуванням ОСОБА_10 . А обвинувачений ОСОБА_9 сів з лівої сторони на заднє сидіння даного автомобіля з метою перешкодити потерпілому ОСОБА_12 вільно залишити салон автомобіля. Після чого автомобіль з вищевказаними особами поїхав в напрямку сел. Олександрівка. Коли автомобіль під`їхав до повороту з а/д Київ-Знам`янка на с. Нищі Верещаки, обвинувачений ОСОБА_8 зняв з потерпілого ОСОБА_12 металеві кайданки, повернув йому його мобільний телефон та, спільно з ОСОБА_9 , відпустили його з салону автомобіля.

Крім того обвинувачений ОСОБА_9 , спільно з обвинуваченим ОСОБА_10 , 15 січня 2015 року близько 01 години 00 хвилин, маючи намір поговорити з потерпілим ОСОБА_11 , незаконно, в супереч волі останнього , шляхом вибивання вхідних дверей, проникли в його житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , чим порушили право на недоторканість житла потерпілого ОСОБА_11 , яке передбачене ст. 30 Конституції України.

Крім того обвинувачений ОСОБА_9 15 січня 2015 року близько 01 години 00 хвилин, перебуваючи в житловому будинку потерпілого ОСОБА_11 , який розташований по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому ОСОБА_11 удари в область голови та тулуба і тим самим завдав йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: рани в ділянці лівої брови, підшкірних гематом в ділянці голови справа, струсу головного мозку; підшкірної гематоми в ділянці шиї справа, в ділянці лівого плечового суглобу, в ділянці грудної клітки та кінцівок які, згідно судово-медичної експертизи №14 від 11 лютого 2015 року, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Судове рішення оскаржено в апеляційному порядку прокурором у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду першої інстанції змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виключити з резолютивної частини вироку покладений судом на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.
Свої вимоги мотивує наступними доводами.
При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 76 КК України законодавець умовно поділив підстави покладення на особу обов`язків на дві групи: припис покладення обов`язків та можливість застосування додаткових обов`язків.
Обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, - суд зобов`язаний покласти на особу, звільняючи її від відбування покарання з випробуванням, разом із тим, ч. 2 ст. 76 КК України передбачено, що на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти, окрім інших, також обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.
Оскільки покладення на особу, яка звільнена від відбування покарання обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, є правом суду, на переконання прокурора, суд, відповідно до ст. 374 КПК України, має обов`язково зазначити мотиви ухваленого рішення.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок та звільняючи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, поклав на обвинувачених обов`язок, передбачений ч. 2 ст. 76 КК України - не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; однак своє рішення у цій частині не мотивував.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, у дебатах думку прокурора, яка підтримала повністю подану прокурором апеляційну скаргу, просила вирок суду змінити у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у резолютивній частині вироку виключити покладене на ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зобов`язання не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Доведеність винуватості обвинувачених, правильність кваліфікації їх дій та фактичні обставини кримінального провадження, як їх встановлено, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, як не оспорюються й правильність призначення покарання у відповідності до ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, вид та міра призначеного покарання, доцільність застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, колегія суддів не вдається до оцінки доказів по кримінальному провадженні, і вважає винуватість ОСОБА_8 за вчинення незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_12 , за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_9 за вчинення незаконного позбавлення волі потерпілого ОСОБА_12 , за попередньою змовою групою осіб; незаконного проникнення до житла потерпілого ОСОБА_11 , чим порушив недоторканість житла; умисного нанесення потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_10 за вчинення незаконного проникнення до житла потерпілого ОСОБА_11 , чим порушив недоторканість житла, доведеною, а кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 146 КК України, ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 162 КК України правильною.
При призначенні обвинуваченим покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, належно врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинувачених, обставини, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання обвинуваченим.
З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість перевиховання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без їх ізоляції від суспільства, за умови застосування положень ст. 75 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Призначена обвинуваченим судом першої інстанції міра покарання, а саме, вид та розмір покарання, є наразі обґрунтованим, необхідним й достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів, таким, що відповідає меті покарання, а також доцільним у конкретному випадку є застосування щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України.
При цьому, доводи апеляційної скарги прокурора відносно неправильного застосування судом кримінального закону визнаються необґрунтованими, з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Частиною 2 ст. 76 КК України передбачені обов`язки, які суд додатково може покласти на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, зокрема, й обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд, звільняючи обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, поклав на них обов`язки, передбачені ч. 1, ч. 2 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Незважаючи на те, що в мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд не достатньо мотивував покладання на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 додаткового обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, ці висновки суду є правильними, оскільки разом з обов`язками періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, вказані обов`язки у конкретному випадку, у своїй сукупності, є складовою частиною випробування, що мають на меті дисциплінувати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , і водночас полегшують здійснення контролю за їх поведінкою.
Необхідність покладення додаткового обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, який є правом суду, наразі, зумовлена метою виправлення обвинувачених і запобігання новим правопорушенням.
Також, необхідність покладення вказаного додаткового обов`язку узгоджується з встановленими фактами про те, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 є безробітними, не одружені, тобто не мають сталих соціальних зв`язків, що дає підстав вважати про їх можливість як зміни місця проживання, так і неконтрольованого переміщення по території України та за її межами.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що будь-яких доводів щодо безпідставного застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 додаткового обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 76 КК України, в апеляційній скарзі не наведено.
Частиною 2 ст. 76 КК України передбачено, що на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Відтак, відповідно до вказаної норми закону, суд першої інстанції, звільняючи від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , врахував тяжкість вчинених ними кримінальних правопорушень, а саме ОСОБА_8 вчинено кримінальне правопорушення середньої тяжкості, ОСОБА_9 невеликої та середньої тяжкості, особи обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 безробітних, не одружених, не судимих, із позитивними характеристиками, обставини вчинення кримінальних правопорушень, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченим.
На підставі означених врахованих обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про необхідність додатково покласти на обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Таким чином, з огляду на зазначене вище, доводи прокурора не знайшли свого підтвердження, а тому, за таких обставин, колегія суддів залишає апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 413, 418, 424 КПК України, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 25 квітня 2017 року залишити без змін.
Ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: /підписи/
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Відповідає оригіналу:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2