АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №636/1946/16-к Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/790/1967/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
Іменем України
12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої та захисника на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 05.04.2017р. відносно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Чугуєва, Харківської області, українка, громадянка України, з середньою освітою, маюча на утриманні малолітню дитину 2008р.н., приватний підприємець, раніше не судима, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджена за ч.1 ст.115 КК України до 7(семи) років позбавлення волі.

Крім того, вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат у порядку передбаченому ст.ст.100, 124 КПК України.

Згідно з вироком, 09.04.2016р. близько 20год. 00хв., ОСОБА_8 перебувала за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 . Під час вживання спиртного між подружжям виникла сварка. ОСОБА_8 , будучі у стані алкогольного сп`яніння, вступила у конфлікт зі своїм чоловіком, в ході якого, на ґрунті виниклих неприязних стосунків, у неї раптово виник умисел, спрямований на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 . Для реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_8 , тримаючи у правій руці ніж, завдала чоловікові не менше 6 ударів в область грудної клітини, спричинивши йому тим самим проникаючі колото-різані поранення, в результаті яких останній помер на місці.

Причиною смерті ОСОБА_9 стало: колюче-різане поранення грудної клітини, проникаюче в ліву плевральну область з пораненням перикарду, серця, легеневої тканини лівої легені, що потягло за собою гостру крововтрату.

Обвинувачена у поданій апеляції, в редакції змінених доводів, не погоджуючись з вироком посилається на складні сімейні відносини із-за зловживання чоловіка алкоголем, що передувало вчиненню злочину, звертає увагу на порушення її прав як затриманої, а в сукупності вважає що її дії невірно кваліфіковані ч.1 ст.115 КК України, оскільки діяла відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону». Звідси апелянт просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Захисник у поданій апеляційній скарзі, в останній редакції, також не погоджуючись з наданою кваліфікацією вважає, що вирок суду слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, з`ясувавши позицію прокурора, який вважав, що апеляції задоволенню не підлягають, перевіривши апеляційні доводи та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

З вироку суду (т.3 а.с.220-228) вбачається, що фактичні обставини встановлені в загальному поряду на підставі досліджених у суді доказів, при цьому обвинувачена ОСОБА_8 свою провину у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала частково та дала показання про обставини вчиненого, з яких вбачається, що вона визнає завдання нею кількох ударів ножем своєму чоловіку.

Аналогічні за змістом пояснення ОСОБА_8 дала і при апеляційному провадженні.

Звідси, колегія суддів виходить з того, що обвинувачена фактично не заперечує факту завдання нею 6 ударів своєму чоловіку в область грудної клітини, спричинивши йому тим самим проникаючі колото-різані поранення, від яких останній помер на місці події.

Колегія суддів, виходячи з фактично встановлених обставин, вважає позицію сторони захисту щодо незгоди з кваліфікацією помилковою оскільки.

Відповідно до роз`яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003р. умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч.2 ст.115 КК, а також без ознак, передбачених ст.ст.116118 КК України, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч.1 ст.115 КК України.

Диспозиція ст.118 КК України, на яку звертають увагу апелянти, передбачає відповідальність за умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.
Поняття необхідної оборони наведено у ч.1 ст.36 КК України згідно якої це дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони, згідно ч.3 тієї ж норми, визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту і тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у ст.ст.118, 124 КК України.
Судом же першої інстанції у вироку встановлено, що саме під час сварки, яка виникла на ґрунті п`янства ОСОБА_9 , у обвинуваченої виник умисел на умисне заподіяння смерті своєму чоловікові.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного суду України № 2від 07.02.2003р. «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

У контексті наведеного вище, умисне нанесення кількох ударів ножем свідчить саме про умисел на позбавлення особи життя з урахуванням їх локалізації, у життєво важливий орган людини грудну клітку, справедливо та обґрунтовано, на думку колегії суддів, розцінено судом як бажання настання смерті потерпілого, тобто як ознака суб`єктивної сторони складу такого злочину, як умисне вбивство.

Крім того, визначальним при вирішенні питання про перевищення меж необхідної оборони є встановлення співвідношення між ступенем суспільної небезпечності посягання та заподіяною шкодою.

Згідно роз`яснень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26.04.2002р. «Про судову практику в справах про необхідну оборону» для установлення наявності або відсутності ознак перевищення меж необхідної оборони необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Поряд з цим, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, наведених у постановах від 15.05.2014р. у справі №5-12кс14 та від 01.10.2015р. у справі №5-134кс15, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які не перевищували б меж необхідності, та шкода особі, яка здійснює посягання, що не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Аналіз фактичних обставин справи, проведений судом першої інстанції, виключає можливість кваліфікації дій обвинуваченої за ст.118 КК України, оскільки природа її діяння (насильства), спрямованість та зміст умислу, локалізація та кількість тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_9 не дозволяють вважати, що ОСОБА_8 спричинила смерть своєму чоловікові при перевищенні меж необхідної оборони, як стверджує сторона захисту.

З вищенаведеною аргументацією зазначеною у вироку, колегія суддів повністю погоджується і вважає правильною оскільки такий висновок суду підтверджується і характером тілесних ушкоджень, які отримала потерпіла згідно експертизи №97-Ч/16 від 11.04.2016р. (т.1 а.с.123-124) на передодні.

Начебто протиправну поведінку потерпілого, на яку вказує обвинувачена і яка полягала у вчиненні замаху на її зґвалтування, з урахуванням того, що вона повернулась до дому після сварки, розпивала з чоловіком спиртне, а потім сама лягла з ним спати, за переконанням колегії суддів, не дають підстав вважати, що ОСОБА_8 відчувала суспільно небезпечне посягання такого характеру на яке вона посилається.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постановах від 22.01.2015р. у справах №5-27кс14 та №5-35кс14, у тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Обставини справи та кількість ударів ножем у груди, за переконанням колегії суддів, з урахуванням вищенаведеної правової позиції, не становлять необхідної оборони, а набувають протиправного характеру.

Посилання апелянта на те, що вона діяла внаслідок сильного душевного хвилювання, тобто її емоційний стан значною мірою знижував здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, теж не знайшли свого підтвердження під час перевірки у суді першої інстанції, оскільки спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи за №314 від 19.01.2016р. (т.1 а.с.190-192), згідно якого ОСОБА_8 у період часу, до якого відноситься правопорушення, в якому вона підозрюється, знаходилась у стані гострої неускладненої алкогольній інтоксикації, поза будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Стан сильного душевного хвилювання може бути зумовлений наявністю афекту, що виникає під впливом зовнішніх чинників фізіологічного (короткочасного хворобливого розладу психічної діяльності непсихічного рівня) або патологічного (короткочасного хворобливого розладу психіки). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 22.01.2015р. у справі №5-39кс14, дії, які вчиняються в афектованому стані, мають особливий характер. Специфіка таких дій полягає в тому, що вони обмежені в часі, що визначається тривалістю стану фізіологічного афекту. Намір на вбивство тісно пов`язаний зі станом фізіологічного афекту. У цьому разі він виникає так несподівано, як і стан афекту, а реалізується негайно (відразу), до моменту закінчення цього стану. Тобто стан афекту супроводжує формування і реалізацію злочинного наміру. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди непередбачувано та швидко, хоча й не так стрімко, як виникає афект, але неодмінно за неправомірною поведінкою потерпілого й безпосередньо під впливом стану афекту. Наявність афекту певного виду встановлюється під час проведення психіатричної або комплексної психолого-психіатричної експертизи, на підставі висновку якої суд може зробити власний висновок про перебування обвинуваченого на час вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання або відсутність такого стану. Разом із тим суди слушно враховують, що наявність фізіологічного афекту сама по собі не свідчить про перебування обвинуваченого у стані сильного душевного хвилювання.

Встановлені ж обставини вчинення злочину, з урахуванням твердження самої ОСОБА_8 про те, що її чоловік, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вів себе дуже агресивно та знущався з неї, після того, як він її побив та вигнав з дому, сама 09.04.2016р., повернулася до нього та розпивала з ним спиртне, а потім лягла з ним спати, за переконанням колегії суддів, не дають підстав вважати, що обвинувачена перебувала в стані душевного хвилювання, що позбавляло її можливості достатньою мірою контролювати свої дії.

Звідси, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що поведінку обвинуваченої, яка висуває кілька версій щодо кваліфікації її дій слід сприймати як спосіб захисту який обрала ОСОБА_8 .

Крім того, колегія суддів враховує поведінку обвинуваченої після заподіяння смерті чоловікові, як бажання уникнути відповідальності, оскільки, як пояснювали потерпіла та свідок у суді першої інстанції, ОСОБА_8 спочатку пояснювала, що її чоловіка пограбували та вбили незнайомі їй чоловіки і лише під тиском незаперечних доказів її вини у скоєному, визнала провину частково.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України оскільки ця обвинувачена вчинила умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.

Посилання обвинуваченої на те, що її права начебто були порушені при затриманні не підтверджуються матеріалами кримінального провадження оскільки протокол затримання особи був складений 10.04.2016р. об 11год. 40хв.

Твердження ОСОБА_8 з приводу захисника не відповідають встановленому процесуальному порядку проведення затримання, регламентованого ст.ст.207-210 КПК України.

Таким чином, оскільки колегією суддів не встановлені підстави для скасування чи зміни судового рішення то вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області слід залишити без змін, а апеляції без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченої та захисника залишити без задоволення, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 05.04.2017р. відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_8 строк її попереднього ув`язнення з 10.04.2016р. по 12.04.2016р. та з 05.04.2017р. по 20.06.2017р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017р. по 12.10.2017р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою у той же строк з моменту отримання копії.

Головуючий

Судді