Справа № 183/6166/17
№ 1-кп/183/472/18

У Х В А Л А
20 березня 2018 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тошківка Первомайського району Луганської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, -
прокурора ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3
захисника ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
В провадженні Новомосковського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого заявив клопотання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на те, що ОСОБА_3 тривалий час перебуває під вартою, одна лише тяжкість обвинувачення не може бути самостійною підставою для утримання під вартою, на теперішній час відсутні ризики передбачені статтею 177 КПК України, ОСОБА_3 раніше несудимий, незважаючи на тяжкість обвинувачення, відсутні докази того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілу, оскільки, потерпіла та частина свідків надали показання. Крім того, обвинувачений одружений, має дитину, постійне місце проживання. Батьків, які досягли похилого віку, та немає підстав вважати що він буде переховуватися від суду.
Обвинувачеий ОСОБА_3 підтримав клопотання захисника, зазначив. що він одружений, має постійне місце проживання, не має жодних намірів ухилятися від суду та впливати на свідків.
Прокурор заперечував проти задоволенні клопотання, посилаючись на те. що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу на теперішній час не зможе забезпечити належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, в звязку з чим, з метою можливості забезпечення розгляду кримінального провадження необхідно відмовити в задоволенні клопотання. Враховуючи тяжкість обвинувачення, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків.
Потерпіла та її представник заперечували проти задоволенні клопотання, посилалися на те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
На підставі вимог з ч. 1,4 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
З огляду на те, що відносно ОСОБА_3 стороною обвинувачення складено обвинувальний акт, який розглядається судом, це свідчить про наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні ним кримінального правопорушення. Суд також вважає, що ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, є наявними з огляду на тяжкість обвинувачення і покарання, що йому загрожує, тобто існують обставини, визначені п. 1,2 ч. 1 ст. 194 КПК України.
В той же час, суд вважає, що прокурором на теперішній час не доведено недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним вище ризикам. Так, заперечуючи проти задоволення клопотання захисника прокурор лише перелічив ризики, які, на його думку, є актуальними, однак не навів жодних доводів та не надав доказів необхідності тримання обвинуваченого під вартою та неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу.
Крім іншого, суд, керується положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція), а також практикою і правовими позиціями Європейського суду з прав людини, викладеними в п.п. 75-85,98 рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, рішенні у справі «Гавула проти України» від 16.05.2013 року, рішенні у справі «Коберник проти України» від 25.07.2013 року, рішенні у справі «Таран проти України» від 17.10.2013 року, рішенні у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012 року, рішенні у справі «Адам`як проти Польщі», п. 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії», п. 36 рішення від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України», п. 30 рішення від 3 жовтня 2006 року у справі «МакКей проти Сполученого Королівства», в яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на неприпустимості порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 5,6 Конвенції, а саме щодо необґрунтованого і тривалого тримання обвинуваченого під вартою, необхідності розгляду судом питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів до обвинуваченого, про обов`язковий періодичний судовий контроль щодо доцільності продовження перебування особи під вартою, а також щодо того, що тяжкість обвинувачення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання, самі по собі, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Так, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини, пункту 3 статті 5 Конвенції, після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, основною метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому суд також враховує обставини, визначені ст. 178 КПК України.
Так, ОСОБА_3 має постійне місце проживання, одружений, має малолітню дитину, раніше не судимий, що в свою чергу, свідчить про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем свого проживання.
ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України віднесений до тяжких злочинів, в той же час, сама по собі тяжкість обвинувачення і покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, на переконання суду, не може бути самостійною і достатньою підставою для продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи вже тривалий час його перебування під вартою - з 28 листопада 2017 року.
Таким чином, з огляду на вищезазначені обставини, суд приходить до переконання про відсутність достатніх і вагомих підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою та можливість і доцільність зміни останньому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, з покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Застосування такого запобіжного заходу, на думку суду, зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин клопотання захисника про зміну запобіжного заходу підлягає задоволенню
На підставі викладеного та керуючись ст.177 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу задовольнити.
Змінити з 20 березня 2018 року обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тошківка Первомайського району Луганської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України на цілодобовий домашній арешт по 17 квітня 2018 року включно;
Заборонити обвинуваченому ОСОБА_3 залишати житло за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово за виключенням необхідності звернення до медичних закладів та явки до суду.
Зобов`язати ОСОБА_3 :
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- повідомляти прокурора або суд про необхідність звернення до медичного закладу для лікування.
У відповідності до п.1 ч.3 ст. 202 КПК України після доставлення ОСОБА_3 до місця його проживання, звільнити його з-під варти негайно.
Копію ухвали направити для виконання до Тарнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1