Справа № 755/5867/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"24" жовтня 2017 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю представника особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_4 на рішення слідчого від 28.04.2017 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2017 за № 0000042, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову слідчого від 28.04.2017 про закриття вказаного кримінального провадження, оскільки, на його переконання, вона винесена без належної перевірки обставин справи, недотримання вимог ст.ст. 9, 25, 110 вказаного Кодексу, а тому просить це рішення скасувати та досудове розслідування відновити в загальному порядку.

У судовому засіданні представник особи, яка подала скаргу її підтримав, просив задовольнити з вказаних у ній підстав.
У судове засідання суб`єкт оскарження будучи повідомленим про нього згідно ст. 135 КПК України, не з`явився, однак надав матеріали закритого кримінального провадження та письмові заперечення щодо обставин викладених у скарзі, про поважні причини неявки регламентовані ст. 138 вказаного Кодексу не повідомив, у зв`язку з чим, слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 вказаного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у його та дослідивши матеріали судового провадження та самого закритого кримінального провадження, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ст. 9 КПК України).
Аналогічні полодення відображені і у ч. 4 ст. 38 КПК України щодо зобов`язань самого органу досудового розслідування, які вказують, що останній має застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
Згідно ст. ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні; використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.

Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК, та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
З положень ст. 83 КПК України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття,що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Згідно положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
У свою чергу, слідчий, прокурор під час досудового розслідування, зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву.

Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину чи самої події, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Адже, практика ЄСПЛ що до проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних права є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А, в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведеним можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).
Як убачається з матеріалів справи, у цьому випадку, кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2017 за № 0000042, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, розпочате за заявою ОСОБА_4 .

З протоколу про прийняття заяви про злочин від заявника від 02.01.2017 слідує, що він указував про те, що 02.01.2017 приблизно о 04:00 год. у приміщенні Оболонського УП ГУ НП в м. Києві патрульні поліції нанесли йому тілесні ушкодження.

11.01.2017 відібрано пояснення у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 16.01.2017 у ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 19.01.2017 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 20.01.2017 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , 21.01.2017 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , 25.01.2017 ОСОБА_24
10.03.2017 слідчим допитано у якості свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , 13.03.2017 ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , 14.03.2017 - ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , 20.04.2017 ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , 24.04.2017 ОСОБА_25
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , як свідки у провадженні допитані не були, у останніх тільки відібрані пояснення шляхом опитування, тобто тієї слідчої дії, яка КПК України взагалі не передбачена.
У той же час, ст. 65 КПК України, свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань, а, у даному впадку, з детально проаналізованих судом пояснень вищевказаних осіб слідує, що у них вони викладають надзвичайно важливі відомості про обставини, що підлягають доказуванню у цій справі, а тому не проведення їх допиту, як слушно вказує особа, яка подала цю скаргу у її мотивувальній частині, не кореспондується з нормами ст. 9 КПК України, яка указує, що керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Не був, допитаним у провадженні і ОСОБА_4 , хоча, апріорі, він, як безпосередній учасники події, має можливість надати відомості, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження.
Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, а не на потерпілого/заявника, але, як можно виконати цей обов`язок елементарно не провівши першочергові слідчі дії,як-то допит особи, яка була учасником подій безпосередньо, для суду залишається яне зрозумілим.
З`ясування достовірності показань таких свідків уже є іншим питанням, однак коли слідчий допитав та виклав у своїму рішенні тільки покази свідків з боку одніє сторони конфлікту, свідків вді іншої сторони взагалі проігнорував горо врити про реальність такого слідства та його об`єктивність не можливо.
Також, з наявної у провадженні копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № ІХ-170103/00025 від 03.01.2017 у ТОВ «БОРИС» слідує, що у ОСОБА_4 , який перебував на лікуванні у вказаному закладі з 03.01.2017 до 10.01.2017, виявлено, відповідно до діагнозу (основного): "ЗЧМТ, сотрясение головного мозга, множественные ушибы мягких тканей волосистой части головы, параорбитальная гематома слева, левосторонний острый средний катаральный посттравматический отит, ушиб правой половины грудной клеткы, правого плеча, правосторонний отсрый катаральный гайморит уній діагноз вазомоторный ринит на фоне искривления носовой перегородки, хр. Тонзиллит вне обострения".
З відповіді Центру ЕМД та МК м. Києва від 14.02.2017 убачається, що 02.01.2017 о 05:05 було зареєстровано виклик № 497 та здійснено виїзд бригади екстреної медичної допомоги до ОСОБА_4 , за адресою: м. Київ, вул. М. Малиновського, 2-А, відділення поліції Оболонського району м. Києва, та визначено попередній діагноз: забій правого стегна, забій грудної клітини справа, забій м"яких тканин голови, гематома в ділянці лівого ока. При медичному огляді ознак наркотичного чи алкогольного сп"яннія не виявлено.
Згідно ж ч. 1 ст. 243 КПК України, сторона обвинувачення залучає експерта за наявності підстав для проведення експертизи, а, у світлі норм ст. 242 того ж Кодексу, слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо: 2) встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.
У цьому провадженні дані дії здійсненні не були, хоча мали б бути вчиненні так, як у ньому підлягає встановленню питання тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, у світлі того що правова кваліфікація діяння, попередньо, ст. 125 КК України, а тому, на думку слідчого судді, слідству необхідно загострити увагу на наступному: п.1.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, погоджених з Міністерством внутрішніх справ України, Генеральною прокуратурою України, Верховним судом України, Службою безпеки України (далі по тексту «Правила» надано наступне визначення терміну ушкодження «з медичної точки зору, тілесні ушкодження це порушення анатомічної цілісності тканин, органів та їх функцій, що виникає внаслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючи факторів фізичних, хімічних, біологічних, психологічних»; п. 4.6 «Правил» визначає таке: «судово-медичний експерт, оцінюючи строки порушення анатомічної цілісності тканин і органів та їх функцій, виходить із звичайної їх тривалості, навіть у тих випадках, коли потерпілий не звертався за медичною допомогою. Якщо тривалість цього порушення, що зазначена в наявних медичних документах, не відповідає характеру тілесного ушкодження і не підтверджується об`єктивними відомостями, судово-медичний експерт відзначає цю обставину і встановлює ступінь тяжкості, виходячи із зазначених термінів», з огляд уна, що у світлі вищевказаної наявної медичної документації є доречним зясувати питання того, до якого стяпення тяжкості, відповідно п.п. 4.6 та 2.1.3 «б» «Правил», відноситься вказане тілесне ушкодження, з`ясувати питання того, про що свідчить характер та морфлолгія виявленого ушкодження, зокрема те, від чого воно утворилось, його характерні властивості, його давність та період імовірного утворення, а саме чи могло вони утворитися 02.01.2017.

Також у провадженні наявні у копіях, які належним чином не завірені, документи, рапорти та пояснення, протоколи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_5 , які були надані УП на запит управління ВБ в м. Києві ДВБ НП України, як і низка матеріалів такої службової перевірки, які отримані не у порядку Глави 16 - тимчасовий доступ до речей і документів КПК України.
Адже, у світлі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК України).
Зокрема, згідно ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.
Оригіналом документа є сам документ.
Дублікат документа (документ, виготовлений таким же способом, як і його оригінал) може бути визнаний судом як оригінал документа.
Як наслідок, згідно норм діючого кримінального процесуального законодавства України, вказані документи не можна вважати допустимим доказом, який отриманий у порядку, встановленому КПК України.
Слід урахувати і той факт, що 07.03.2017 слідчим ОСОБА_26 здійснено огляд з нагрудних камер на форменному одязі співробітників УПП в м. Києві та камер відео спостереження за період з 03:00 год. по 10:00 год. 02.01.2017, однак сформований за його наслідками протокол, на переконання слідчого судді, не кореспондується з нормами кримінального процесуального законодавства України, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 104 КПК України, протокол складається з: 2) описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи.
Але, у цьому протоколі, усе, що стосується дій та висловлювань співробітників уніфіковано загальними фразами у той час, як дії, рухи та висловлювання ОСОБА_4 викладено деталізовано, що вказує на те, що в частині послідовності дій такий протокол вимогам ст. 104 КПК України не відповідає, адже для того, а би встановити істину потрібно було б викласти детально, фактично у формі роздруківки, хто і що саме сказав у той чи інший момент, а не шляхом викладу уривків з відео, які за збігом обставин, завжди відображать певного роду висловлювання тільки одніє сторони конфлікту у рокурсі їх неприйнятності, щодо норм поведінки в суспільстві.
Узагалі з цього протоколу складається, що ОСОБА_4 був одноосібним учасником конфлікту і окрім нього в ньому участі ніхто не приймав, так як слідчий зумів зафіксувати тільки його міркування та доводи.
Як наслідок, такий доказ слідчий суддя у порядку ст. 94 КПК України сприймає критично.
Вищенаведене, на переконання слідчого судді, прямо вказує на те, що з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування не було безстороннім, бо компетентні органи не діяли зі зразковою ретельністю та оперативністю.

У цій справі слідство добросовісно не намагалося з`ясувати, що трапилось, і поклалися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи.

Компетенті органи не вжили усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо.

У той же час, такий недолік розслідування підриває його здатність встановлення причини та винних осіб, створює небезпеку недотримання вказаних стандартів ЄСПЛ (див. рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

З цих передумов, слідчий суддя констатує факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведення можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).
Не дотримано стороною обвинувачення і вимог статті 9 КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставини кримінального провадження, наданням їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Як наслідок, слідчий суддя вважає, що усім обставинам справи у порядку ст. 94 КПК України не було надано необхідну правову оцінку в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).

А тому, на думку слідчого судді, пояснення слідства викладені у мотивувальній частині постанови щодо необхідності закриття кримінального провадження не є задовільними.
Висловлені у постанові доводи слідчого є такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню для відновлення досудового розслідування та його проведення у загальному порядку.

При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому у провадженні на здійснення конкретних слідчих дій, адже останній є самостійним у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України), однак слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

Керуючись ст. ст. 1-3, 7-29, 84-86, 91-94, 110, 303-307, 309, 310, 369-372, 376 КПК України слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Скаргу задовольнити.
Постанову старшого слідчого третього слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва ОСОБА_26 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2017 за № 0000042, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, скасувати.

Матеріали даного кримінального провадження повернути до прокуратури м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідчий суддя: ОСОБА_1