Справа № 570/1093/18
Номер провадження 1-кс/570/200/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2018 року
Слідчий суддя Рівненського районного суду Рівненської області ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне клопотання ОСОБА_4 про визнання недопустимим доказом повідомлення про підозру від 06.02.2018 року у кримінальному провадженні № 0000070), -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_5 звернувся з клопотанням, яким просить визнати повідомлення про підозру від 26.06.2018 року у кримінальному провадженні № 0000070 недопустимим доказом. Зазначає, що слідчий перед цим не провів допит заявника, не встановив достатніх підстав для висновку про його винуватість, не забезпечив реалізацію інших його прав, а тому повідомлення про підозру є недопустимим доказом, про що просить прийняти рішення.
Заявник підтримав клопотання з підстав, що описані вище. Додав, що слідчий не приймає до уваги його показання, зі справи зникають докази невинуватості заявника. А тому вважає, що такий спосіб захисту, як визнання повідомлення про підозру від 26.06.2018 року у кримінальному провадженні № 0000070 недопустимим доказом забезпечить реалізацію його прав.
Прокурор вважає клопотання безпідставним, оскільки підозра не є доказом; та й питання про допустимість доказів повинні вирішуватися судом при розгляді справи по суті. Зважаючи на це просить відмовити у задоволенні клопотання.
Слідчий на розгляд справи не з`явився. Його неявка не є перешкодою для розгляду даної справи.
Заслухавши пояснення сторін вважаю, що клопотання не підлягає до задоволення.
ОСОБА_5 звернувся з клопотанням, яким просить визнати повідомлення про підозру від 26.06.2018 року у кримінальному провадженні № 0000070 недопустимим доказом.
КПК України визначає, які дії слідчого та прокурора підлягають оскарженню; також КПК України визначає право на оскарження (стаття 303 КПК України).
Такий спосіб захисту права, як визнання повідомлення про підозру недопустимим доказом, не передбачений КПК України.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).
Зважаючи на наведене клопотання ОСОБА_4 було прийняте до розгляду судом та призначене до розгляду.
Отже, суд не обмежив право заявника на звернення до суду.
При прийнятті рішення про відмову у задоволенні клопотання слідчий суддя виходив з наступного.

Так, стаття 84 КПК України визначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Отже, повідомлення про підозру не є доказом у розумінні КПК України.
За положеннями статті 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Отже, питання щодо допустимості доказів (якби таке клопотання було заявлене щодо доказів) має вирішуватися при судовому розгляді справи, а не під час досудового слідства слідчим суддею.
За наведеного немає підстав для задоволення скарги.
КПК України визначає перелік ухвал слідчого судді, на які може бути подана апеляційна скарга.
Проте серед цього переліку немає такого виду ухвали, як про визнання доказів недопустимими під час досудового слідства.
Тому дана ухвала згідно норм КПК України оскарженню не підлягає.
Керуючись ч.2 ст. 376 КПК України, -
у х в а л и в :
В задоволенні скарги - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1