Ухвала Іменем України

02 січня 2018 р.

м. Київ
справа № 755/5259/17

провадження № 51-571 ск 17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року відносно ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року затверджено угоду про примирення між підозрюваним ОСОБА_4 та потерпілим ОСОБА_5 , відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року зазначений вирок місцевого суду відносно ОСОБА_4 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, 29 вересня 2016 року на паркувальному майданчику магазину «Новус» на пр. Броварському, 17 у м. Києві за попередньою домовленістю зустрівся з ОСОБА_5 з метою оглянути автомобіль «Ауді А6» реєстраційний номер НОМЕР_1 (на литовській реєстрації). В ході цього огляду у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, реалізуючи який він попросив у ОСОБА_5 ключі від автомобіля для перевірки двигуна та, завівши його, поїхав у невідомому напряму, таким чином незаконно заволодів ним.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень відносно ОСОБА_4 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що в даному кримінальному провадженні угода про примирення не може бути укладена, оскільки неправомірні дії засудженого першочергово завдали шкоди суспільним інтересам у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту. Свої доводи обґрунтовує посиланням на аналіз практики застосування кримінального процесуального законодавства України та роз`яснення, викладені, зокрема, у п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) від 11.12.2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод». Аналогічні доводи прокурор зазначав в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції не надав їм належної оцінки і безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни. Крім того, апеляційний суд, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги прокурора, свого рішення належним чином не вмотивував.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого.
З копій судових рішень видно, що в даному кримінальному провадженні підозрюваний ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_5 під час досудового розслідування на підставі ст. 468 КПК України уклали угоду про примирення, у зв`язку з чим прокурор на виконання вимог ч. 1 ст. 474 КПК України направив до суду обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою.
Суд першої інстанції призначив та провів підготовче судове засідання з урахуванням положень ст. 474 КПК України (доводів щодо порушення цих вимог касаційна скарга прокурора не містить), за результатами якого ухвалив вирок про затвердження вказаної угоди, визнав ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України і призначив узгоджене сторонами покарання у виді штрафу. При цьому прокурор у підготовчому судовому засіданні вважав за необхідне затвердити угоду про примирення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як таку, що повною мірою відповідає вимогам КПК і КК України.
Відповідно до ч. 3 ст 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_4 був обвинувачений та засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, який є злочином середньої тяжкості, доводи прокурора про неможливість укладення угоди про примирення у даному кримінальному провадженні не ґрунтується на законі.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та вмотивовано відмовив у її задоволенні, залишивши вирок місцевого суду без зміни.
При цьому суд врахував висновки Верховного Суду України, викладені у Постанові від 31.03.2016 (справа №2-27кс16), зокрема у п. 13, відповідно до якого «угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси».
З текстів вироку та ухвали видно, що потерпілий ОСОБА_5 цивільного позову не заявляв. Вирок на підставі угоди не оскаржив. Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладеною угодою повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін.
Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не визнав слушними посилання прокурора на інформаційні листи ВССУ та роз`яснення, викладені в Постанові Пленуму ВССУ від 11.12.2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», оскільки вони носять рекомендаційний характер. При цьому правильно надав перевагу висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України, оскільки такі відповідно до ч. 1 ст. 458 КПК України (в редакції Закону, чинному на момент ухвалення судового рішення) були обов`язковими для всіх судів загальної юрисдикції.
Одночасно треба зазначити, що за змістом частини 7 параграфу 3 «Перехідні положення» Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України, є обов`язковими для суду касаційної інстанції. У даному випадку Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від вищезазначеного висновку Верховного Суду України.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке було б підставою для скасування оскаржених судових рішень відносно ОСОБА_4 , про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, допущено не було.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Саме такі обставини і було встановлено судом підчас розгляду цієї касаційної скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року відносно ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3