АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/1673/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу генерального директора ТОВ «Тедіс Україна» ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 та накладено арешт на кошти, які знаходяться на рахунках ТОВ «ТЕДІС УКРАЇНА» () №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які відкриті в ПАТ «СБЕРБАНК» (МФО 320627), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, в частині видатку коштів.
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні прокурора майно, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, генеральний директор ТОВ «Тедіс Україна» ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність і необґрунтованість, та скасувати арешт грошових коштів, зазначених у клопотанні прокурора.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, директор товариства зазначає, що в оскаржуваній ухвалі відсутні відомості, обґрунтування та докази того, що грошові кошти товариства можуть бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні, яке порушено щодо не встановлених осіб. Додає, що ухвала не містить жодного доводу, який би свідчив про те, що грошові кошти є доказом злочину чи підлягають спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб або конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Далі в апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що клопотання прокурора розглянуто судом без повідомлення власника арештованого майна, що є порушенням вимог ст. 172 КПК України. Також апелянт зазначає, що товариство не є у даному кримінальному провадженні підозрюваною особою.

Крім того, автор апеляційної скарги звертає увагу суду на те, що арешт грошових коштів паралізував господарську діяльність товариства та унеможливив виплату заробітної плати, виконання господарських зобов`язань, розрахунків з постачальниками, сплату податків і зборів тощо, що не враховано слідчим суддею при постановленні рішення.

Одночасно апелянт зазначає, що оскаржувану ухвалу слідчого судді постановлено без повідомлення власника арештованого майна, з текстом якої апелянт ознайомився із Єдиного державного реєстру судових рішень 13 березня 2017 року, а з апеляційної скаргою звернувся на наступний день, а тому, як вказує автор апеляційної скарги, строки на оскарження не порушено.

В доповненнях до апеляційної скарги заступник генерального директора товариства ОСОБА_8 вказує на відсутність у даному кримінальному провадженні обґрунтованої підозри та зазначає, що арешт коштів перешкоджає господарській діяльності товариства та унеможливлює виплату заробітної плати його працівникам, яка охороняється законом.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга генерального директора ТОВ «Тедіс Україна» ОСОБА_6 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що власник майна участі у судовому засіданні не приймав, копію оскаржуваної ухвали апелянтом отримано 13 березня 2017 року, апеляційна скарга подана до суду 14 березня 2017 року, п`ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Судове засідання по розгляду згаданої апеляційної скарги призначено слуханням в апеляційній інстанції на 20 вересня 2017 року, про що надіслано повідомлення прокурору 04.09.2017 року, апелянт повідомлений шляхом телефонограми 01.09.2017 року, проте в судове засідання ні прокурор, ні апелянт не з`явились, про причини своєї неявки суду не повідомили.
Також представник державного обвинувачення, будучи належно повідомленим, не прибув у судові засідання, які були призначені на 22.03.2017 р., 10.04.2017 р., 10.05.2017 р., 29.05.2017 р., 15.06.2017 р., 31.07.2017 р., 31.08.2017 р.
Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Генеральної прокуратури України перебувають матеріали кримінального провадження № 0000376, відомості про яке 20.09.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209 КК України.

Прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на кошти, які знаходяться на рахунках ТОВ «ТЕДІС УКРАЇНА» (), які відкриті в ПАТ «СБЕРБАНК» (МФО 320627), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року задоволено, проте з таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо, з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та прокурор не дотрималися.
Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, забезпечення подальшої конфіскації майна, відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з положень наведеної норми права, матеріальні об`єкти, які, на переконання органу досудового розслідування, мають одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України можуть набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів переконана, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності матеріального об`єкту тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу.

Крім того, необхідним буде відмітити, що представленими в апеляційний суд матеріалами встановлено, що у даному кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлялось, що унеможливлює накладення арешту на майно з метою, передбаченою п. 3, п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Враховуючи вищевикладене і мотивування клопотання прокурора, колегія суддів вважає, що в розумінні вимог ст. 132 КПК України прокурор не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
В свою чергу, колегія суддів наявності таких доказів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, є передчасними.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора як такого, що внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу генерального директора ТОВ «Тедіс Україна» ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 та накладено арешт на кошти, які знаходяться на рахунках ТОВ «ТЕДІС УКРАЇНА» () №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які відкриті в ПАТ «СБЕРБАНК» (МФО 320627), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, в частині видатку коштів, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 по накладенню арешту на кошти, які знаходяться на рахунках ТОВ «ТЕДІС УКРАЇНА» () №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які відкриті в ПАТ «СБЕРБАНК» (МФО 320627), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 46, в частині видатку коштів

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

________________________ ___________________________ __________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4