Провадження № 11-кп/792/587/17
Категорія: ч. 2 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2017 року м. Хмельницький
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження № 0003908 від 9 червня 2017 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 липня 2017 року, -
в с т а н о в и л а :
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Енергодар Запорізької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді 4 місяців арешту.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
За вироком суду, 9 червня 2017 року приблизно о 5 год. 00 хв. ОСОБА_7 знаходячись в палатці «Чернігівське», що по вул. Кам`янецька, 124, в м. Хмельницькому, скориставшись тим, що ОСОБА_9 заснув за столом, із внутрішньої кишені куртки останнього таємно викрав належні йому грошові кошти в сумі 2200 гривень.

Непогоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України та призначити покарання в межах санкції статті у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Неоспорюючи фактичні обставини справи, захисник вважає, що суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України.

Висновок суду про те, що обвинувачений раніше судимий є хибним, оскільки на момент ухвалення вироку, в силу ст. 89 КК України, він вважається несудимим. Так, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 , будучи засудженим вироком від 16 червня 2011 року за ч. 1 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, звільненим від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком, та засудженим вироком від 20 квітня 2012 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, 7 червня 2013 року він був умовно-достроково звільнений від відбування покарання. А тому, в силу положень ч. 3 ст. 90 КК України щодо правил обчислення строку погашення судимості, на момент ухвалення вироку, ОСОБА_7 є несудимим.

За таких умов, захисник вважає, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, з мотивів, що в ній зазначені, думку прокурора про законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції та безпідставність апеляційної скарги, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданої захисником апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи та винуватість ОСОБА_7 у таємному викраденні 9 червня 2017 року приблизно о 5 год. 00 хв. в палатці «Чернігівське», що по вул. Кам`янецька, 124, в м. Хмельницькому, в ОСОБА_9 із внутрішньої кишені куртки належних останньому грошових коштів в сумі 2200 гривень (крадіжці), жодною стороною кримінального провадження не оспорюються, а тому, апеляційним судом, відповідно до ст. 404 КПК України, не переглядаються.

Разом з тим, стороною захисту оспорюється кваліфікація дій обвинуваченого та призначене покарання.

За оскаржуваним вироком суду, дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно. Висновок суду першої інстанції про наявність в діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки злочину, як повторність, є правильним та ґрунтується на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово був судимий за злочини проти власності.

Зокрема, вироком Городоцького районного суду Хмельницької області 16 червня 2011 року ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробовуванням з встановленням іспитового строку 1 рік (а.с. 66-67).

Відповідно до п. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

В силу вимог ст. 89 КК України з 16 червня 2011 року розпочався перебіг строку погашення судимості за вказаний злочин, який дорівнює встановленому вироком суду іспитовому строку тривалістю 1 рік.

Однак, до закінчення вказаного строку погашення судимості ОСОБА_7 знову вчинив злочин середньої тяжкості, за який вироком Городоцького районного суду Хмельницької області від 20 квітня 2012 року був засуджений за ст. 185 ч. 2, ст. 71 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі (а.с. 68-71).

Згідно з даними довідки № 16-13062017/68019, ОСОБА_7 ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 7 червня 2013 року був звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково на 1 рік 14 днів (а.с. 54 зворот).

Згідно з п. 7 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за злочин середньої тяжкості, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Відповідно до ч. 5 ст. 90 КК України якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин.

Якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного та додаткового) (ч. 3 ст. 90 КК України).

З 7 червня 2013 року (день дострокового звільнення ОСОБА_7 за останній злочин) розпочався перебіг строку погашення судимості, що був перерваний, за вироком Городоцького районного суду Хмельницької області 16 червня 2011 року тривалістю 1 рік, який закінчився 7 червня 2014 року, а також перебіг строку погашення судимості за вироком Городоцького районного суду Хмельницької області від 20 квітня 2012 року тривалістю 3 роки, який закінчився 7 червня 2016 року.

Отже, дійсно з 7 червня 2016 року ОСОБА_7 , в силу вимог ст. 89 КК України, за вказаними двома вироками вважається несудимим.

Однак, згідно з вироком Городоцького районного суду Хмельницької області від 28 липня 2017 року, ОСОБА_7 11 квітня 2017 року вчинив крадіжку мобільного телефону та 16 квітня 2017 року повторно вчинив крадіжку мобільного телефону. Вказаним вироком його дії було кваліфіковано за першим епізодом за ч. 1 ст. 185 КК України, за другим за ч. 2 ст. 185 КК України з кваліфікуючою ознакою повторність.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями пленуму Верховного Суду України, зазначених у п. 3 постанови № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 4 червня 2010 року, за змістом статті 32 КК України повторністю злочинів визнається неодночасне вчинення однією і тією ж особою двох або більше злочинів, якщо вони: 1) передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК України; 2) передбачені різними статтями Особливої частини КК України і в статті, за якою кваліфікується наступний злочин, вчинення попереднього злочину зазначено як кваліфікуюча ознака.
При цьому для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин.
Враховуючи вищевикладене та зазначені норми закону, вчинення ОСОБА_7 крадіжки грошових коштів 9 червня 2017 року у потерпілого ОСОБА_9 також має кваліфікуючу ознаку повторність.

За таких умов, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначене покарання ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Обираючи покарання ОСОБА_7 , суд правильно врахував обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та повне відшкодування потерпілому заподіяних збитків. Разом з тим, враховано, що обвинувачений характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, реально відбував покарання у виді позбавлення волі, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, вчинив новий злочин проти власності. А тому, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та реального відбування покарання у виді арешту.

Колегія суддів погоджується, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, не встановлено.
Враховуючи наведені обставини, керуючись ст.ст. 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 відхилити.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення судом апеляційної інстанції.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду ОСОБА_2