Справа № 739/1301/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/102/2018
Категорія - ч. 1 ст. 393 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 , ( в режими відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного 24 червня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000237, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2017 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, не працюючого, раніше судимого, останній раз за вироком від 25 серпня 2015 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК України, ОСОБА_8 частково приєднано покарання за вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2015 року та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції та вважаючи його незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи, не повному їх з`ясуванню та незастосуванню того кримінального закону, який підлягає застосуванню, захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, а провадження по справі закрити.

Вказує на те, що ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, не зважаючи на те, що територію установи виконання покарання він не покидав, а суд, оцінюючи докази, вказав на те, що втеча з місця позбавлення волі є закінченою з моменту залишення охоронюваної території, при цьому не зазначив визначення терміну «охоронювана територія». Крім того, вважає домислами, викладеними в рішенні суду те, що обвинувачений ОСОБА_8 сховався на території розплідника службових собак, щоб дочекатися сутінків. Вважає даний злочин незакінченим і звертає увагу суду на те, що місцевим судом не було з`ясовано причину, яка спонукала ОСОБА_8 сховатися та чекати сутінків, оскільки він в той час зрозумів протиправність своїх дій та неможливість досягнення своєї мети, в зв`язку з чим відмовився від продовження їх доведення до кінця, а тому вважає за необхідне в даному випадку застосувати вимоги ст. 17 КК України, тобто, має місце добровільної відмови від доведення злочину до кінця.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 , будучи засудженим 25 серпня 2015 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, відбуваючи покарання в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31», за адресою: Чернігівська область, м. Новгород-Сіверський, вул. Миколаївська, 31, на шлях виправлення не став та вчинив умисний злочин.

Засуджений ОСОБА_8 , будучи ознайомленим 12 листопада 2015 року з правилами поведінки, правами, обов`язками та обмеженнями під час відбування покарання в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31», письмово попередженим про кримінальну відповідальність за втечу з місця позбавлення волі, 23 червня 2017 року, приблизно о 20 год. 00 хв., знаходячись на території господарчого подвір`я ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31», маючи умисел скоїти втечу з місця позбавлення волі, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без відповідного дозволу, з особистих спонукань, таємно подолав попереджувальний рубіж та контрольно-слідову полосу.

Після цього, продовжуючи протиправні дії, шляхом зламу дерев`яних дошок основної маскувальної огорожі, через отвір огорожі, самовільно покинув охоронювану територію ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31» та скоїв втечу з місця позбавлення волі. В цей же день, приблизно о 20 год. 40 хв. ОСОБА_8 був затриманий працівниками установи виконання покарань на території розплідника собак зазначеної установи, неподалік від основної огорожі через котру він вчинив втечу.

Заслухавши доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 які підтримали вимоги, викладені в поданій апеляційній скарзі, думку прокурора, який заперечував проти вимог апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.393 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлено з урахуванням усіх об`єктивних і суб`єктивних факторів, що взяті до уваги при з`ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на сукупності ретельно досліджених, належним чином проаналізованих, оцінених та докладно наведених у вироку доказах.

Зокрема, суд поклав у основу вироку показання: самого ОСОБА_8 , який свою вину визнав повністю та пояснив, що 23 червня 2017 року, під час виконання господарських робіт він проліз під колючим дротом, подолав слідову доріжку, відігнув дві дошки та потрапив на територію розплідника собак, де сховався серед кущів та вирішив, що втік з установи виконання покарань, однак побачив огорожу з металевої сітки, якою відгороджено розплідник та зрозумів, що перебуває на території установи. Після цього сидів серед кущів та чекав доки потемніє, з причин які не зміг пояснити. Назад не повертався, оскільки побоювався співробітників установи, однак, згодом його було виявлено. В процесі допиту в суді першої інстанції обвинувачений змінив свої показання та дав пояснення, що після того, як він сховався серед кущів, передумав втікати;

свідків - ОСОБА_9 , начальника ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31», згідно показань якого, 23 червня 2017 року обвинувачений та ще один засуджений у супроводі співробітника установи були виведені на територію господарського двору для виконання господарських робіт. За ними здійснювався візуальний контроль. Згодом співробітник установи повідомив йому про втечу обвинуваченого. У зв`язку з цим було оголошено тривогу, задіяно особовий склад установи для пошуку втікача. Приблизно за 20-30 хв. обвинуваченого було затримано за межами охоронюваної території установи виконання покарань поряд з розплідником собак, територія якого межує з приватним сектором та перебуває у користуванні установи і не знаходиться під їх охороною; ОСОБА_10 , старшого інспектора Новгород-Сіверської УВП №31, який зазначив, обвинуваченого виявили за межами лінії охорони на території розплідника собак, яка теж використовується установою, однак не охороняється і доступу до цієї території засуджені не мають.

В судовому засіданні апеляційного суду: обвинувачений ОСОБА_8 дав аналогічні показання, наполягаючи, що коли сховався серед кущів, то передумав тікати, а свідок ОСОБА_9 до показань, наданих в суді першої інстанції, додав, що територія, на якій було виявлено обвинуваченого, знаходиться за лінією охорони, є прилеглою до території установи та перебуває у користуванні, вона не охороняється та межує з приватним сектором, крім того, огороджена сіткою рябицею і її можна подолати без зусиль.

Встановлені судом обставин, щодо винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, крім вищезазначених показань, також підтверджується даними, що містяться у наступних доказах:

- рапорті співробітника Новгород-Сіверського ВП ГУНП в Чернігівській області від 24 червня 2017 року згідно якого до райвідділу поліції звернувся черговий Новгород-Сіверської УВП №31 ОСОБА_11 , який повідомив, що 23 червня 2017 року о 20 год. 00 хв. засуджений ОСОБА_8 здійснив втечу з установи виконання покарань;

- протоколі огляду місця події від 24 червня 2017 року відповідно до якого було оглянуто територію УВП №31, встановлено сліди подолання лінії охорони установи в районі господарського двору, зокрема, попереджувальної огорожі з колючого дроту, контрольної слідової доріжки та дерев`яного паркану, в якому виявлено отвір. Також, на відстані 60-70 м. від лінії охорони на території розплідника собак у рівчаку біля огорожі з металевої сітки виявлено слід у вигляді прим`ятої трави;

- розписці засудженого ОСОБА_8 про ознайомлення його з порядком та умовами відбування покарання у виді позбавлення волі, відповідно до якої обвинувачений, зокрема, був попереджений про заборону самовільно залишати установу виконання покарань, порушувати лінію охорони, а також роз`яснено зміст статті 393 КК України, якою передбачено кримінальну відповідальність за втечу з місця позбавлення волі;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 27 липня 2017 року, згідно якого, в ході даної слідчої дії, в присутності захисника, обвинувачений розповів та продемонстрував, як 23 червня 2017 року о 20 год. він вчинив втечу з установи виконання покарань №31.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторони захисту в судовому засіданні та виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, обґрунтовано дійшовши висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Судом, у відповідності до вимог ст. 10 КПК України, було створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Посилання сторони захисту, що ОСОБА_8 фактично добровільно відмовився від доведення злочину до кінця, оскільки за власною волею територію установи виконання покарання не залишив, не знайшли свого підтвердження і в ході апеляційного розгляду.

Так, згідно ст. 107 КВК України засудженим забороняється самовільно залишати колонію, порушувати лінію охорони і в матеріалах кримінального провадження міститься розписка засудженого ОСОБА_8 , що він ознайомлений з вказаними положеннями закону, за порушення чого передбачено кримінальну відповідальність.

Втеча є злочином з формальним складом, який визнається закінченим з моменту незаконного залишення особою місця позбавлення волі: перетинання винним меж установи та виходу з-під нагляду і контролю осіб, що його охороняють; отримання ним можливості за своїм розсудом змінювати місцезнаходження та безконтроль¬но вступати в контакти з іншими особами.

Крім того, втеча може бути не тільки постійним, а й тимчасовим самовільним залишенням відповідних місць, навіть якщо засуджений має на меті у майбутньому добровільно туди повернутися.

Як було встановлено в ході судового розгляду в суді першої інстанції, і знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 незаконно подолав охоронювану лінію установи відбування покарання, вийшов з під нагляду та контролю осіб, що його охороняють, в зв`язку з чим було оголошено тривогу, а з огляду на те, що територія, на якій опинився обвинувачений перебуває лише в користуванні установи виконання покарання і її межу можна подолати без зусиль внаслідок умовного відмежування від приватного сектору, останній отримав можливість за своїм розсудом змінювати місцезнаходження та безконтроль¬но вступати в контакти з іншими особами, тобто, вчинив закінчений злочин, однак за власним вибором сховався в кущах чекаючи сутінків, де його згодом і було виявлено.

Пояснення ОСОБА_8 , що він передумав тікати, коли сховався серед кущів, не можуть свідчити про його добровільну відмову від втечі, оскільки коли на вказану територію, на якій сховався обвинувачений, прийшли контролери, його пасивна поведінка не свідчила про намагання виявити себе та повернутися до установи відбування покарання. Натомість, ОСОБА_8 намагався уникнути виявлення шляхом переховування у кущах, не здійснюючи якихось активних дій, які б свідчили про добровільну відмову від вчиненого злочину і його було виявлено не внаслідок його добровільних дій, направлених на відмову від втечі, а внаслідок розшуку останнього працівниками установи.

За наведених підстав, колегія суддів приходить до безумовного висновку про те, що вина ОСОБА_8 повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а його дії, судом першої інстанції, кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 393 КК України, як втеча з місць позбавлення вол, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставину, яка пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю злочину, обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочин, і вмотивовано дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_8 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а призначене покарання у визначеному розмірі є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене вирок суду є законний, обґрунтований і справедливий, а тому скасуванню не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3