Ухвала
Іменем України
26 березня 2018 р.

м. Київ
Справа № 127/2021/16-к
Провадження № 51-1917 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0006114,
встановив:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року

ОСОБА_4 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, проживаючогоза адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 вересня 2015 року, приблизно о 13:30 год., перебуваючи за адресою свого проживання на сходовому майданчику, що розташований між другим та третім поверхом будинку АДРЕСА_2 , у ході суперечки з ОСОБА_5 , яка виникла на ґрунті неприязних стосунків, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень останньому, наніс потерпілому численні удари ногами та руками в область грудної клітини, ребер, черевної порожнини. У подальшому в результаті боротьби з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 збив потерпілого з ніг і натиснув коліном ОСОБА_5 на грудну клітину та протягом 10 хвилин утримував останнього у такому положенні, продовжуючи тиснути, що призвело до погіршення самопочуття потерпілого. 13 вересня 2015 року о 14:20 год. працівниками швидкої медичної допомоги на місці події було констатовано смерть ОСОБА_5 .

У касаційній скарзі засуджений зазначає вимогу про скасування судових рішень і призначення нового кримінального провадження в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, що на його думку, потягло неправильне застосування ч. 2 ст. 121 КК України. Вказує на неправильне застосування вимог ст. 66 КК України та на суворість призначеного йому покарання, оскільки судом в достатній мірі не враховані всі обставини, що пом`якшують покарання. Вважає, що ухвала апеляційного суд не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Фактичні обставини справи були предметом оцінки суду першої та апеляційної інстанцій і перегляду у касаційному порядку відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України не підлягають.

Свій висновок суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до ст. 94 КПК України, та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною.

Зокрема, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.121 КК України ґрунтується на показаннях самого засудженого, який підтвердив, що 13 вересня 2015 року, вийшовши з квартири побачив ОСОБА_5 та у ході суперечки неодноразово наніс удари ногами потерпілому, а потім надавив йому правим коліном в ділянку грудної клітини/живота. Ці його показання узгоджуються з показаннями: потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , висновками судово-медичних експертиз, протоколом огляду місця події, протоколом проведення слідчого експерименту.
Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх належності, допустимості, достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення засудженому та правильно, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за зазначеним у вироку законом про кримінальну відповідальність.

Що стосується доводів засудженого про суворість призначеного йому покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_4 суд з достатньою повнотою врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, усі обставини справи, в тому числі й ті на які посилається засуджений, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризувався, на обліку у нарколога та психіатра не перебував. Судом також взято до уваги вік ОСОБА_4 , його стан здоров`я та ту обставину, що на його утриманні перебуває малолітня дитина. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин судом встановлено не було.

Зважаючи на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкцій ч. 2 ст. 121 КК України.

Таке покарання на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім того, доводи касаційної скарги близькі за змістом доводам, які були наведені в апеляційній скарзі його захисника та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необгрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, підстав вважати ОСОБА_4 необґрунтовано засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України, на чому він наголошує в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи викладене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК України, суд,
постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3