Справа № 522/2745/18
Провадження 1-кс/522/3570/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2018 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , користувача майна ОСОБА_4 , розглянувши клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3, про накладення арешту, -

ВСТАНОВИВ:
Згідно клопотання Приморським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0013566 від 24.12.2013 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.12.2013 р. до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло звернення ОСОБА_5 , щодо шахрайських дій ОСОБА_4 при самовільному зайнятті іі приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Згідно наявної у кримінальному провадженні інформації, ОСОБА_5 являлась власником об`єктів нерухомості з наступними адресами: АДРЕСА_3 площею 4,0 кв.м., АДРЕСА_2 , площею 4,0 кв.м. та за адресою: парк АДРЕСА_4 площею 37,7 кв.м, відповідно до договору купівлі-продажу від 10.06.1992 укладеного між ОСОБА_5 та Об`єднанням № 4 Тресто - громадського харчування Жовтневого району. Всього ОСОБА_5 придбала нерухомого майна на загальну площу 45,5 кв.м, які відповідно до Акту прийому - передачі передано на баланс ОСОБА_5 від 10.06.1992 р.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом заволодів її майном за адресою: АДРЕСА_5 , кафе «Олександрівський» з терасою площею 37,7 кв.м. та невстановлені особи на території пляжу Ланжерон, 65 та 67 в м. Одесі, ще 2 об`єктами нерухомості, які на даний час частково переобладнані.

Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення можливості протиправних дій переліченим майном, а також недопущення знищення, відчуження та інших дій, враховуючи вимоги ст. 170 КПК України, яка вказує на те, що арешт майна може також передбачати заборону особі у володінні якої перебуває майно розпоряджатись будь-яким чином таким майном, слідство вважає за необхідне заборонити будь-яке його відчуження, шляхом накладення арешту, оскільки невжиття таких заходів може призвести до його втрати пошкодженню, що у подальшому може перешкоджати відшкодуванню заподіяної потерпілому матеріальної шкоди.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала та просила його задовольнити.

ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання через його необґрунтованість, та вказав на те, що приміщення кафе «Олександрівський» за адресою: м.Одеса, парк Т.Г. Шевченка, він орендує на законних підставах, що підтверджується постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2008 р. та постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2009 р. Також вказав на те, що він не має жодного відношення до зазначеного провадження та до нього цивільний позов з боку будь-якої юридичної або фізичної особи не заявлено.

Розглянувши клопотання, вивчивши надані до них матеріали, заслухав думку учасників процесу, суд вважає необхідним у задоволенні клопотання відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Щодо осіб, які не є підозрюваними та обвинуваченими або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Вивченням матеріалів наданих до клопотання встановлено, що у кримінальному провадженні, жодній особі про підозру не повідомлено.

При цьому, прокурором підтверджень того, що ОСОБА_4 є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, або до нього заявлено цивільний позов з боку будь-якої юридичної або фізичної особи, в рамках зазначеного кримінального провадження, суду надано не було.

Також, прокурором підтверджень того, що нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, парк Т.Г. Шевченка 69, було визнано речовим доказом або воно підлягає конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, стягненню з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, суду також надано не було.
Крім того, прокурором в порушення п.3 ч.2 ст. 171 КПК України, до клопотання не було додано документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати.

Згідно ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Проте, в порушення зазначеної вимоги Закону, прокурором не було надано достатніх доказів на підтвердження обставин на які він посилається.

У зв`язку з чим, доводи про те, що на вказане майно слід накласти арешт є необґрунтованими.
При цьому, задоволення клопотання про накладення арешту, може призвести до суттєвого порушення Конституційних прав та інтересів його законних власників, що є неприпустимим.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Ст. 17 Загальної декларації прав людини, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.170-173 КПК України, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 , про накладення арешту на нерухоме майно, яке на праві користування використовується ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ), а саме: об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення кафе з літньою терасою «Олександрівський» за адресою: АДРЕСА_4 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0013566 від 24.12.2013 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України відмовити.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя: