Єдиний унікальний номер 722/3/18
Номер провадження 1-в/722/4/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2018 року Сокирянський районний суд Чернівецької області в складі:

судді: ОСОБА_1

секретаря: ОСОБА_2

з участю прокурора: ОСОБА_3

представників виправної колонії: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6

та його захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Драчинці Кіцманського району Чернівецької області, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі,
ВСТАНОВИВ:
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним вище клопотанням.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 подане ним клопотання підтримав та з наведених у ньому підстав просив його задовольнити. При цьому пояснив, що прибувши в колонію для відбування покарання, в квітні-травні 2013 року був працевлаштований в якості вибірника-складальника стінового каменю на підприємстві установи, однак з червня 2013 року припинив працювати внаслідок погіршення стану здоров`я. У зв`язку із незадовільним станом здоров`я, він по даний час не працює, оскільки не взмозі виконувати будь-які роботи.

Прокурор ОСОБА_3 та представники виправної колонії ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання, оскільки вважають, що засуджений ОСОБА_6 на даний час своєю поведінкою не довів свого виправлення, а тому клопотання останнього є передчасним.
Захисник засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити зазначивши, що засуджений діючих дисциплінарних стягнень немає, приймає участь в програмі диференційованого виховного впливу, стан його здоров`я значно погіршився, до закінчення строку відбування покарання залишилося менше чотирьох місяців.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали клопотання та частково особову справу засудженого, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, в тому числі повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Таким чином, виходячи із вказаної норми кримінального закону, застосування умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування як основного, так і додаткового покарання, є правом, а не обов`язком суду.

Пунктом 2 ч.3 ст.81 КК України передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим, зокрема не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Кіцманського районного суду Чернівецької областівід 06.11.2012 року за ч.2 ст.121 КК України до 07 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 відраховано з 06.04.2012 року.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької областівід 20.01.2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України засудженому ОСОБА_6 зараховано в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 06.04.2012 року по 26.02.2013 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно кінець строку відбування покарання 16.05.2018 року.
Станом на час розгляду судом клопотання, засуджений ОСОБА_6 відбув 06 років 08 місяців позбавлення волі, тобто більше двох третин строку покарання, призначеного судом.
Невідбутий засудженим ОСОБА_6 строк покарання у виді позбавлення волі, станом на час постановлення судом даної ухвали, становить 04 місяці.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття рішення при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 КК).
З огляду на викладене, суд вправі прийняти рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання за наявності двох обов`язкових умов, а саме: сумлінної поведінки та сумлінного ставлення до праці, що у своїй сукупності може свідчити про доведення засудженим свого виправлення та застосування відносно нього вказаної пільги.
Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року, під час судового розгляду питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суди повинні ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
З досліджених у судовому засіданні письмових матеріалів клопотання та особової справи засудженого ОСОБА_6 , судом встановлено наступні обставини.
Засуджений ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі перебуває з 06.04.2012 року. За час перебування в слідчому ізоляторі м. Чернівці до дисциплінарної відповідальності не притягувався, не заохочувався.

До ДУ СВК (№67) засуджений ОСОБА_6 прибув 06.03.2013 року. По прибуттю в установу до червня 2013 року був працевлаштований в якості вибірника-складальника стінового каменю в гірничому цеху №1, з поставленими перед ним завданнями не справлявся. В подальшому, від виконання будь-якої оплачуваної суспільно корисної праці відмовився, про що засвідчив у своїй письмовій заяві, адресованій начальнику ДУ СВК (№67).
За період відбування покарання, засуджений ОСОБА_6 був тричі етапований до спеціалізованих медичних установ на лікування, а саме: з 24.01.2015 року по 24.02.2015 року, з 26.05.2016 року по 10.06.2016 року, з 26.08.2016 року по 06.10.2016 року. Під час перебування в лікувальних закладах засуджений ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності не притягувався. 05.11.2016 року повернувся до установи для подальшого відбування покарання. Після повернення до колонії по даний час до суспільно-корисної оплачуваної праці не залучається, мотивуючи незадовільним станом здоров`я. На пропозиції персоналу установи щодо залучення до оплачуваної праці, з урахуванням його стану здоров`я, в категоричній формі відмовляється.

У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, товаришує із засудженими різної спрямованості. По відношенню до персоналу колонії тактовний, намагається дотримуватися правомірних взаємовідносин. Роботи з благоустрою установи виконує неохоче та виключно під контролем, не вбачає доцільності у їх виконанні. Заходи виховного характеру, які проводяться у відділенні відвідує, проте приймає в них пасивну участь, не завжди робить для себе відповідні висновки. Приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Духовне відродження», відвідує молитовний будинок при установі. Соціально-корисні зв`язки на волі підтримує з рідними шляхом побачень та отримання посилок.
Згідно довідки про заохочення і стягнення засудженого, ОСОБА_6 за період відбування покарання у виді позбавлення волі, за порушення встановленого режиму відбування покарання у двох випадках був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заохочень не має.
Відповідно до довідки медичної частини, засуджений ОСОБА_6 знаходиться під наглядом у лікаря терапевта та психіатра, обмежено працездатний, на даний час стан його здоров`я задовільний.
З огляду на це, суд вражає доводи засудженого ОСОБА_6 щодо неможливості брати участь у суспільно-корисній праці внаслідок незадовільного стану здоров`я необґрунтованими, оскільки засуджений ОСОБА_6 бажання бути працевлаштованим на роботах з легкими умовами праці протягом строку відбування покарання не виявляв.

В грудні 2016 року засуджений ОСОБА_6 вже звертався з аналогічним клопотанням до Сокирянського районного суду Чернівецької області, в чому йому ухвалою від 22.12.2016 року було відмовлено.
Разом з тим, засуджений для себе належних висновків не зробив, своє ставлення до праці не змінив.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до обов`язків посадових і службових осіб установ виконання покарань входить реалізація законних прав та інтересів засуджених.
Згідно з п.11 розділу ІІІ Положення про відділення соціально-психологічної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2300/5 від 04.11.2014 року, в обов`язки начальника відділення соціально-психологічної служби входить періодична оцінка ступеня виправлення засуджених.
Як вбачається із виписок з протоколів засідань атестаційної комісії, відносно засудженого ОСОБА_6 зазначені наступні результати атестації з визначення ступеню його виправлення:
-з 18.01.2013 року по 15.07.2013 року не став на шлях виправлення;
-з 22.07.2013 року по 21.01.2014 року не став на шлях виправлення;
-з 21.01.2014 року по 15.07.2014 року не став на шлях виправлення;
-станом на 18.01.2016 року не став на шлях виправлення;
-станом на 25.07.2017 року не став на шлях виправлення.
Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами виправлення засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності та особу засудженого, суд вважає, що як поведінка ОСОБА_6 , так і його відношення до праці протягом всього часу відбування покарання, не враховуючи при цьому періоди його лікування, не були достатньо сумлінними, а тому останній, на думку суду, на даний час не досяг відповідного ступеню виправлення, передбаченого ст.81 КК України, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись ст.81 КК України, ст.6 КВК України, ст.ст. 537-539 КПК України, п.п. 2, 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року, суд,
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернівецької області протягом 7-ми діб з дня її постановлення, шляхом подачі апеляції через Сокирянський районний суд Чернівецької області, а засудженим в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя: