Номер провадження: 11-кп/785/1081/17
Номер справи місцевого суду: 521/3284/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2017 року відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого у ТОВ «Українське» на посаді юриста, оцінщика проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України,

встановив:
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України з призначенням покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, залишено без розгляду. Цивільний позов, заявлений прокурором в інтересах КУ «Міська клінічна лікарня №11» задоволений, стягнуто з ОСОБА_7 , на користь КУ «Міська клінічна лікарня №11» 14540 грн. 85 коп..
Також стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 5013 грн. 72 коп.
Вирішено долю речових доказів.
Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину за наступних обставин.
17.09.2016 року, близько 15 год., ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «TOYOTA PREVIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в правій смузі проїзної частини вул. Генерала Петрова в м. Одесі, що має по дві смуги в кожному напрямку, з боку вул. Космонавтів в напрямку вул. Гайдара.
Наближуючись зі швидкістю, приблизно 10-20 км/год, до ділянки вулиці, де розташована Малиновська районна адміністрація (будинок №22) і є нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР «Зебра» та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР «Пішохідний перехід», ОСОБА_7 , маючи об`єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності будь-яких об`єктів, що могли обмежувати оглядовість попереду його руху, діючи з необережності, порушивши вимоги п.п.1.5, 2.3 «б», 18.1 ПДР України, заздалегідь не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу та не обрав такий швидкісний режим руху, який би забезпечив контроль над дорожньою обстановкою, у тому числі прогнозування можливої появи на пішохідному переході пішоходів, у зв`язку з чим продовжив рух через пішохідний перехід і здійснив наїзд передньою правою частиною кузова автомобіля на пішохода ОСОБА_8 ..
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_8 спричинені: закриті переломи правої ключиці, 3, 4, 5-го ребер справа та 3, 4, 5, 6-го ребер зліва, 1-го крижового хребця, забійна рана тім`яної області справа, які не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не заперечуючи встановлені судом фактичні обставини справи, зазначив, що вважає вирок суду в частині призначення додаткового покарання необґрунтованим, з таких підстав:

- суд першої інстанції не врахував, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, повінню відшкодував потерпілій завдану шкоду, тому вона письмовою заявою відмовилась від свого цивільного позову та надала суду першої інстанції клопотання про примирення з обвинуваченим і просила обмежитись штрафом, але зазначене клопотання, з технічних причин надійшло до головуючого після ухвалення вироку і не було враховано. До того ж, він навіть не знав про таке клопотання потерпілої;

- суд першої інстанції не встановив обставин, що обтяжують його покарання та не врахував, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина, а попередня судимість погашена у зв`язку зі сплатою штрафу, при цьому користування автомобілем є необхідним для здійснення його професійної діяльності;

Ґрунтуючись на цьому, ОСОБА_7 просить змінити вирок суду першої інстанції визначити йому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу і просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновків про таке.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як видно з журналу судового засідання та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, внаслідок чого, суд, за погодженням з обвинуваченим та прокурором, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Дійсно, відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорюють фактичні обставини справи, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена повністю дослідженими судом першої інстанції доказами, аналіз яким наданий у мотивувальній частині вироку (а.с. 57-58) і ніким не заперечується, тому колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив, що враховує загальні принципи призначення покарання, визначені ст.ст. 50, 65 КК України, а саме, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 злочину, дані про особу обвинуваченого та інші обставин справи в їх сукупності.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття та добровільне відшкодування потерпілій шкоди, заподіяної злочином.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції не встановлено.

Суд зазначив також, що дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із застосуванням покарання у вигляді штрафу.

Мотивуючі призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд послався на те, що ОСОБА_7 хоча і не є судимим, натомість раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, пов`язаного з порушенням правил дорожнього руху, а також на те, що злочин був вчинений внаслідок грубого порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд 1-ої інстанції, безпідставно не визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, повне визнання вини та сприяння органу досудового розслідування у розкритті злочину, адже ці обставини є очевидними в контексті застосування судом першої інстанції дії ч. 3 ст. 349 КПК України.

Окрім того, зазначивши про наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого у вигляді щирого каяття та добровільного відшкодування завданої потерпілій шкоди, суд першої інстанції, врахував усі обставини справи при призначенні покарання.

При цьому, апеляційний суд не може прийняти до уваги надану потерпілою ОСОБА_8 заяву про те, що вона претензій до ОСОБА_7 не має у якості обставини, яка впливає на призначення додаткового покарання, оскільки при його призначенні були враховані всі дані про особу обвинуваченого, які дають всі обставини дійти до переконання про те, що призначення до ОСОБА_7 додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ст. 286 ч.1 КК Україниє повністю обґрунтованим.

Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу, та додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами.
Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 408, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2017 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.
Судді Апеляційного суду Одеської області:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4