Дата документу Справа № 321/1240/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1195/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 321/1240/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.191 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000573, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 05 травня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Інзівка Приморського району Запорізької області, українця, громадянина України, який має вищу освіту, працює головою КП «Райагробуд», пенсіонера, одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,
встановила:
вироком Василівського районного суду Запорізької області від 05 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 2 ст. 191 КК України - у вигляді 1 року позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 366 КК України - у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у розмірі 1700 грн.
На підставі ст. 72 КК України, штраф ухвалено виконувати самостійно.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за ч. 2 ст. 191 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.
Зобов`язано ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 76 КК України, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтись для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації.
Звільнено ОСОБА_7 від призначеного за цим вироком покарання на підставі пункту «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» №1185-VII від 08.04.2014 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Відділу освіти Михайлівської райдержадміністрації Запорізької області, отримувач - Комунальний заклад «Бурчацька спеціалізована школа І-ІІІ ступенів ім. Героя Радянського Союзу Є.І. Носаль» Михайлівської районної ради Запорізької області, матеріальну шкоду в сумі 5 328 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів на проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи №5652-15 від 26.02.2016 року в сумі - 6144 грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів на проведення судової будівельно-технічної експертизи №37-14 від 04.03.2014 року в сумі 3916,80 грн.
Згідно вироку суду першої інстанції, 04.07.2012 року між відділом освіти Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області (замовник) в особі начальника відділу ОСОБА_9 та КП «Райагробуд» (підрядник) в особі голови ОСОБА_7 , було укладено Договір про закупівлю робіт за державні кошти №81, на реконструкцію згідно робочого проекту «Реконструкція Бурчацької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів «Джерело» Михайлівської районної ради Запорозької області з посиленням існуючої конструкції стін за адресою: провулок Шкільний, 3 в с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області».
При організації виконання робіт за вказаним Договором, у ОСОБА_7 виник умисел на заволодіння бюджетними коштами шляхом завищених обсягів виконаних робіт та застосування неправильних розцінок на роботи.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , зловживаючи службовими обов`язками, пов`язаними з організацією виконання обов`язків підприємства та складання фінансово-господарських документів, з метою заволодіння бюджетними коштами, склав акти приймання виконаних робіт форми КБ-2в, до яких умисно застосував невірні розрахунки, що призвело до збільшення вартості робіт.
Так, згідно Акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2012 року, підписаного між відділом освіти Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області та КП «Райагробуд», були виконані роботи з реконструкції згідно робочого проекту «Реконструкція Бурчацької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів «Джерело» Михайлівської районної ради Запорозької області з посиленням існуючої конструкції стін за адресою: провулок Шкільний, 3, с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області» на загальну суму 166 804 гривень 80 копійок.
Згідно Акту №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2012 року, підписаного між відділом освіти Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області та КП «Райагробуд», були виконані роботи з реконструкції згідно робочого проекту «Реконструкція Бурчацької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів «Джерело» Михайлівської районної ради Запорозької області з посиленням існуючої конструкції стін за адресою: провулок Шкільний, 3, с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області» на загальну суму 188 517 гривень 60 копійок.
Згідно Висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи №5652-15 від 26.02.2016 року, експертом виявлено завищення вартості наступних будівельних робіт, а саме:
- в Акті №1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2012 року при складанні акту приймання виконаних будівельних робіт, підрядником не вірно застосовані норми, згідно норми розходу будівельних матеріалів, у відповідності до ДБН Д 1.1-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва», а саме п.1.1.4 ДБН Д 2.2-8-99, при виконанні будівельних робіт з мурування зовнішніх простих стін з цегли, у зв`язку з чим, завищена вартість будівельних робіт на суму 3 711,60 грн.;
- в акті №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2012 року при складанні акту приймання виконаних будівельних робіт підрядником не вірно застосовані норми, згідно норми розходу будівельних матеріалів, у відповідності до ДБН Д 1.1-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва», а саме п.1.1.4 ДБН Д 2.2-8-99, при виконанні будівельних робіт з мурування зовнішніх простих стін з цегли у зв`язку з чим, завищена вартість будівельних робіт на суму 1 616,40 грн.
Таким чином, різниця між актами будівельних робіт з використанням матеріалів об`єкту: «Реконструкція Бурчацької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів «Джерело» Михайлівської районної ради Запорізької області з посиленням існуючих конструкції стін за адресою: провулок Шкільний, 3, с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області» і фактично виконаними роботами генпідрядником Токмацьким КП «Райагробуд», яка виникла при невідповідності розрахунку об`ємів цегли при муруванні стін, складає (з урахуванням ПДВ) 5328 грн., якими ОСОБА_7 заволодів.
Крім цього, ОСОБА_7 будучи, відповідно до вимог ст. 18 КК України, службовою особою, тобто особою, яка постійно обіймає в КП «Райагробуд» посаду (голова), пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, діючи на підставі договору, укладеного між відділом освіти Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області (замовник) в особі начальника відділу ОСОБА_9 та КП «Райагробуд» (підрядник) в особі голови ОСОБА_7 про закупівлю робіт за державні кошти №81 на реконструкцію згідно робочого проекту «Реконструкція Бурчацької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів «Джерело» Михайлівської районної ради Запорозької області з посиленням існуючої конструкції стін за адресою: провулок Шкільний 3, в с. Бурчак Михайлівського району Запорізької області», маючи прямий умисел на внесення недостовірних даних до акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2012 року, акту №2 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2012 року, склав вказані акти приймання виконаних робіт форми КБ- 2в, до яких умисно застосував невірні розрахунки, що призвело до збільшення вартості робіт, в результаті чого, утворилася загальна різниця між вартістю/об`ємом фактично виконаних робіт та вартістю робіт, відображених у вказаних актах прийому виконаних будівельних робіт та оплачених районним відділом освіти Михайлівської РДА, яка склала 5 328 грн., якими ОСОБА_7 незаконно заволодів.
Таким чином, директор КП «Райагробуд» ОСОБА_7 , зловживаючи наданими йому службовими обов`язками, вчинив службове підроблення, що виразилося у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та наданні працівникам відділу освіти Михайлівської РДА актів приймання виконаних робіт форми КБ/2В з неправильними розцінками по вказаному об`єкту.
Прокурором Михайлівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області подано цивільний позов в інтересах Відділу освіти Михайлівської райдержадміністрації Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_7 на користь Відділу освіти Михайлівської райдержадміністрації Запорізької області, отримувач - Комунальний заклад «Бурчацька спеціалізована школа І-ІІІ ступенів ім. Героя Радянського Союзу Є.І. Носаль» Михайлівської районної ради Запорізької області, матеріальної шкоди в сумі 5 328 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із допущеними істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що вплинуло на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого. Вказує, що обвинувачення є неконкретним, з огляду на вимоги п. 1 ст. 91 КПК України, оскільки ані у обвинувальному акті, ані у оскаржуваному вироку, не зазначено де саме та коли обвинуваченим ОСОБА_7 були скоєні кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується, не вказано в чому конкретно полягають невірні розрахунки, що призвели до збільшення вартості робіт, а також яким чином та коли він заволодів чужим майном. Тобто, не зазначено час, місце та спосіб скоєння ним кримінальних правопорушень. Згідно із вимогами чинного кримінального процесуального законодавства обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом. Неконкретність такого обвинувачення порушує право особи на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В ході судового розгляду судом не було встановлено жодного доказу в підтвердження наявності складу злочину в його діях. Так, зазначені у вироку, на підтвердження встановлених судом обставин, показання представника потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в жодному разі не підтверджують наявність у нього умислу на заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, та не підтверджують, що він умисно вносив до офіційних документів завідомо неправдиві відомості. Не містять таких відомостей і письмові докази, які суд лише формально перерахував в оскаржуваному вироку, не наводячи яким чином та що саме доводить кожний зазначений судом доказ. Напроти, суд, в оскаржуваному вироку, не вірно виклав його показання та показання свідка ОСОБА_14 , покази яких підтверджуються наданими суду стороною захисту документами, які суд досліджував у судовому засіданні, але в порушення вимог КПК України, суд не надав їм оцінки та не навів мотиви їх неврахування, що вплинуло на висновки суду стосовно його винуватості. Зазначає, що у нього не було умислу на внесення будь-яких неправдивих відомостей до актів приймання виконаних будівельних робіт, він просто не звернув уваги при підписанні цих актів на помилку в їх оформленні; він не вносив ніяких неправдивих відомостей до вищевказаних актів, та нікому не давав вказівок щодо їх внесення, більш того, він не усвідомлював про наявні у цих актах розбіжності, тому не можна говорити про наявність умислу в його діях, які зводилися фактично лише до підписання актів, а тому в його діях відсутні ознаки суб`єктивної сторони такого злочину як службове підроблення, передбаченого ст. 366 КК України. Вважає, що помилкове припущення експерта про те, що вартість однієї штуки одинарної та полуторної цегли є рівною призвело до розбіжностей у актах в об`ємах виконаних робіт стосовно витрат силікатної цегли. Так само, експерт не міг встановити скільки розчину фактично було використано при муруванні стін без дослідження саме первинних документів, тобто не міг встановити відповідність вартості та об`єму витрат розчину при муруванні стін. Таким чином, оскільки встановлені експертним дослідженням розбіжності в об`ємах виконаних робіт на суму 5328 грн. 00 коп. з ПДВ, засновані виключно на помилкових припущеннях експертів та не відповідають дійсності, тому зазначений висновок експертів не може бути використаний для підтвердження його винуватості, оскільки в даному випадку взагалі немає ніякого завищення вартості матеріалів, а тому немає й самого майна у вигляді грошових коштів, якими він нібито заволодів. Зловживання службовою особою своїм службовим становищем, яке ставиться йому в провину, є способом привласнення чужого майна та зводиться до внесення до актів приймання виконаних будівельних робіт завідомо неправдивих відомостей, тобто зводиться до службового підроблення. Але, оскільки в його діях відсутній умисел на внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, тому в його діях також відсутній умисел на зловживання своїм службовим становищем задля привласнення чужого майна. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що у ході судового розгляду жодними доказами не було доведено ані наявності в його діях умислу (як прямого, так і непрямого) на внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та на привласнення чужого майна, ані самого факту внесення неправдивих відомостей ним самим. А тому, в даному випадку, в його діях відсутні всі необхідні ознаки складу умисних злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 191 КК України. Більш того, він обвинувачується, нібито, у привласненні чужого майна у розмірі 5328 грн. Але в ході судового розгляду було з`ясовано, що під час проведення будівельних робіт з реконструкції покрівлі, були виявлені помилки в проектно-кошторисній документації, що призвело до необхідності додаткового придбання будівельних матеріалів та проведення відповідних робіт без збільшення затвердженої кошторисної вартості, а саме проектантом було пропущено 8,422 куб.м. об`ємів пиломатеріалів, які було придбано КП «Райагробуд» за свої кошти на суму більше 10000 грн. Таким чином, про привласнення взагалі не може йти мови, оскільки КП «Райагробуд» отримав за проведену реконструкцію покрівлі менше, ніж затратив. Тому вважає, що суд першої інстанції повинен був винести відносно нього виправдувальний вирок, за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 191 КК України. Крім того, в оскаржуваному вироку суд порушив вимоги ст. 70 КК України, не призначивши покарання за сукупністю злочинів, та не обґрунтував незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України. Також, суд неправильно два рази звільнив його від відбування призначеного йому покарання: спочатку звільнив на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком в один рік, з покладанням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, а потім звільнив на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року. Вважає, що в даному випадку, оскільки Закон України «Про амністію у 2014 році» має спеціальний характер, відносно положень ст. 75 КК України, та більшим чином поліпшує положення обвинуваченої особи, тому в даному випадку, за наявності його заяви, суду потрібно було застосувати лише положення Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, та звільнити його від відбування призначеного покарання саме з цієї підстави, не застосовуючи до нього ст. 75 КК України, та тим більше не застосовуючи вимоги ст. 76 КК України. Крім того, судом було задоволено цивільний позов прокурора в інтересах Відділу освіти, молоді та спорту Михайлівської райдержадміністрації Запорізької області на суму 5328 грн. Причому, суд взагалі не зазначив правову норму, на підставі якої було задоволено позовні вимоги. Оскільки суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_7 скоїв кримінальні правопорушення як службова особа при виконанні службових обов`язків, тому в даному випадку на підставі ч. 1 ст. 1172 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди спричиненої своїм працівником при виконанні ним службових обов`язків, лежить саме на юридичній особі КП «Райагробуд», а тому позов необхідно було пред`являти до КП «Райагробуд».

На підставі вищевикладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги і просили вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження; прокурора, який вважав вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, за вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України, є такі порушення вимог цього КПК України, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 допущені порушення вищенаведених вимог КПК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

В основу обвинувального вироку суд поклав показання представника потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_15 , а також письмові докази, які наявні в матеріалах кримінального провадження. Проте, суд не дав даним доказам належної оцінки.

Суб`єктивна сторона злочинів, передбачених як ст. 191 КК України, так і ст. 366 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу, а ст. 191 КК України ще і корисливого мотиву.

Визнаючи наявність в діях ОСОБА_7 складу вищевказаних злочинів, суд першої інстанції виходив з того, що всі показання свідків у провадженні є послідовними та повністю узгоджуються з письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з цим, суд фактично не проаналізував ці докази і не оцінив сукупність доказів з точки зору їх достатності для визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено наступне.

В судовому засіданні ОСОБА_7 винним себе не визнав і вказав, що у актах виконаних робіт, які складалися не ним, була допущені помилка, внаслідок чого за виконані роботи на рахунок КП Райагробуд перераховано надмірно коштів. Але при перевірці, і підписанні вищевказаних актів він не звернув увагу на допущені помилки. Вказівок щодо внесення недостовірних відомостей в акти він нікому не давав. Відтак, у вказаному випадку в його діях був відсутній умисел. Крім того, сторона захисту не погоджувалась в повній мірі з висновками експерта з огляду на той факт, що при проведенні експертизи були взяті неправильні вихідні відомості щодо об`єкта дослідження (експерт оцінював цеглу одинарну, тоді як використовувалась полуторна).

Доводи, заявлені ОСОБА_7 на свій захист, суд у вироку належним чином не спростував, і формально зазначив, що це є форма захисту останнього. Разом з тим, на переконання колегії суддів, докази, на які суд послався, безсумнівно винуватість ОСОБА_7 не підтверджують. До того ж, суд викривив покази свідка ОСОБА_14 , що вона особисто за допомогою ліцензованої комп`ютерної програми виготовляла акти. Оскільки сілікатну цеглу, згідно із видаткових накладних, було обліковано по бухгалтерії у тисячах умовних штуках, тому і в актах виконаних робіт вона зазначила цеглу у такому ж виді. Щоб перевести цю цеглу в полуторну їй необхідно було в ручну перерахувати, а ОСОБА_7 при перевірці актів тільки їх підписував і ніяких вказівок з приводу цього не давав.

Ані покази представника потерпілого, ані покази свідків, в сукупності із письмовими доказами, не підтверджують наявність у ОСОБА_7 умислу на привласнення чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем, а також те, що він умисно видав завідомо для нього неправдиві офіційні документи та наявність в нього при цьому корисливого мотиву, а суд не надав оцінки цим показам та у вироку не навів переконливих доводів щодо підтвердження або спростування обвинувального змісту цих доказів.

Окрім цього, за вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити, у тому числі, й виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У статті 191 КК України передбачено відповідальність за три форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.

Натомість, в обвинувальному акті не зазначено чиїм саме майном заволодів обвинувачений (про це можна зробити висновок лише проаналізувавши матеріали провадження і цивільний позов прокурора), не зазначено в чому конкретно полягають невірні розрахунки, що призвели до завищення вартості робіт, а також яким чином та коли (час, місце, спосіб) саме ОСОБА_7 заволодів чужим майном. Аналогічно можна зазначити і про формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК України (де, коли, і які саме неправдиві відомості були внесені ОСОБА_7 ).

Згідно з положеннями п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною згідно з Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення, висунутого проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, оскільки обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй саме конкретного обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року у справі «Ващенко проти України» Суд зазначив, що поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51).

В рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії" Суд зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції.

В рішенні від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» Суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, суд має розглядати провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

За вимогами п. 2 ч. 3 с. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Мотивувальна частина вироку відносно ОСОБА_7 , не містить сформульованого обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Колегія суддів, констатуючи вищевикладене, прийшла до висновку про порушення судом згаданих засад кримінального провадження, а саме права на захист.

За вимогами ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на неконкретність обвинувачення, а саме, що в обвинувальному акті не сформульовано обвинувачення у заволодінні чужим майном, і службовому підробленні, а суд фактично прийшов до висновку, що ОСОБА_7 завищив торгівельні ціни на цеглу при муруванні стін і завідомо вніс неправдиві відомості до актів приймання виконаних робіт, що призвело до заволодіння ним чужим майном, на думку колегії суддів, як органами досудового розслідування, так і судом першої інстанції було порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на захист.

Констатуючи процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суду першої інстанції при новому розгляді, при дотриманні процедури такого розгляду, встановленої процесуальним законом, необхідно врахувати наведене у цій ухвалі, при суворому дотриманні принципів верховенства права, безпосередності, змагальності, перевірити і інші доводи, зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією на предмет їх прийняття або відхилення, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 05 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Василівського районного суду Запорізької області.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4