Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
19 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючого-судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,
прокурора - ОСОБА_5 ,
обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників обвинувачених - ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
потерпілого - ОСОБА_10 ,
представника потерпілого - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000427 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, громадянина України, неодруженого, не працюючого, з середньою освітою,
визнано винуватим та засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 3 /три/ роки позбавлення волі;
- на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним строком 1 /один/ рік;
У відповідності до ст.76 КК України покладено такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, громадянина України, неодруженого, не працюючого, з базовою середньою освітою, учня Маневицького ліцею,
визнано винуватими та засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 3 /три/ роки позбавлення волі;
- на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним строком 1 /один/ рік.
У відповідності до ст.76 КК України покладено такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 7 503 гривень 40 копійок, моральну шкоду в розмірі 2 000 гривень, та понесені судові витрати в сумі 551 гривня 20 копійок.
Судом також вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку) з проникненням у інше сховище за таких обставин.

ОСОБА_6 , за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_7 02 серпня 2016 року близько 01-ї години 30 хвилин в АДРЕСА_2 , з метою вчинення крадіжки, шляхом пошкодження вікна таємно проник в приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », який належить приватному підприємцю ОСОБА_10 , звідки викрав товарно-матеріальних цінностей на суму 2981,5 грн. ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше сховище, тобто злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України.

Неповнолітній ОСОБА_7 , своїми умисними діями, які виразились в таємному викраденні чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, із проникненням у інше сховище, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України.

Не погоджуючись із вироком суду, потерпілим ОСОБА_10 подано апеляційну скаргу, в якій ставить питання щодо скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, яким обвинуваченим ОСОБА_6 та неповнолітньому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ч.3 ст.185 КК України без їх звільнення від відбування покарання з іспитовим строком.
Свої вимоги мотивує тим, що як моральну, так і матеріальну шкоду завдану злочином обвинувачені йому не відшкодували. Зазначає, що обвинувачені не з`явились із зізнанням, щиро не розкаялись, відсутнє й їх активне сприяння у розкритті злочину. Додає, що обвинувачені хоч і визнали вину у вчиненому, однак, на його думку, таке визнання було неповним, оскільки викраденого майна набагато більше ніж зазначеного в обвинувальному акті, у чому обвинувачені не зізнались.
На думку потерпілого, ухвалений судом вирок не містить достатніх підстав звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання.
Адвокат ОСОБА_8 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 до початку судового слухання у апеляційній інстанції, подав заяву у якій не заперечуючи доведеності вини його підзахисного ОСОБА_6 в інкримінованому злочині за ч.3 ст.185 КК України, просить звільнити ОСОБА_6 від покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_10 та його представника на підтримання апеляційної скарги, доводи обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а також їх захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 котрі заперечили щодо вимог поданої потерпілим апеляційної скарги, просили залишити вирок в силі як обґрунтований та законний, думку прокурора ОСОБА_5 котрий заперечив щодо вимог поданої апеляційної скарги, просив залишити вирок суду в силі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Винність обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину встановлена сукупністю зібраних у справі доказів, яким судом дана повна та всебічна оцінка і в апеляційній скарзі потерпілого не заперечується.

Згідно із ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті й особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особи винних. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Колегією суддів встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_6 та неповнолітньому ОСОБА_7 суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини вчинення злочину та особи винних, які повністю визнали свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, частково відшкодували заподіяну шкоду, щиро розкаялися, активно сприяли розкриттю злочину, позитивно характеризуються за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, а також те, що ОСОБА_6 має на утриманні батьків пенсійного віку, є учасником бойових дій, факт його перебування під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння крім пояснень потерпілого не підтверджується, умови виховання ОСОБА_7 , який є дитиною-сиротою, навчається й учинив злочин у віці до 18 років, згідно звіту служби у справах дітей Володимирецької РДА до настання повноліття перебував під опікою та піклуванням бабусі, на обліку з приводу своєї поведінки не перебував.
Врахувавши у сукупності усі дані щодо осіб обвинувачених, тяжкість вчиненого ними злочину, а також наявність пом`якшуючих вину обставин, суд обрав ОСОБА_6 та неповнолітньому ОСОБА_7 міру покарання в межах санкції ст.185 ч.3 КК України, із звільненням від відбування покарання з встановленням іспитового строку.

В контексті наведеного, доводи апеляційної скарги потерпілого щодо надмірної м`якості призначеної судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 міри покарання із застосуванням положень ст.75 КК України колегія суддів розцінює критично.

У роз`ясненнях, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року, з наступними змінами «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через такі реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу
винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
Щодо покликань апелянта стосовно ненадання судом, на його думку, достатньої оцінки тому, що обвинувачені не з`явились із зізнанням, щиро не розкаялись й відсутнє й їх активне сприяння у розкритті злочину, що слугувало б підставою для призначення покарання обвинуваченим із встановленням іспитового строку, то у ході апеляційного розгляду матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що наведені твердження є голослівними, оскільки безпосередньо у ході судового засідання 27.04.2017 року їм давалася оцінка судом першої інстанції, їх належно враховано при ухваленні вироку та призначення міри покарання обвинуваченим за вчинене.

Щодо тверджень апелянта стосовно визнання обвинуваченими вини, на його думку, не у повному обсязі, оскільки припускає що викраденого майна було набагато більше, у чому обвинувачені не зізнались, - то такі доводи є лише припущеннями, оскільки у ході апеляційного розгляду жодними доказами не підтвердилися. Крім того, згідно положень ст.337 КПК України, кримінальне провадження розглядається в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків зміни обвинувачення прокурором у суді, або висунення прокурором додаткового обвинувачення. Додаткове обвинувачення прокурором не висувалось, заявлене не змінювалось. Особисте переконання потерпілого щодо більшого розміру викрадених речей матеріалами справи не підтверджується, не є предметом доказування і обвинувальним актом не охоплюється, а тому не може розцінюватись як невизнання вини в цілому.
Не знайшли свого підтвердження й доводи апеляційної скарги потерпілого щодо невідшкодування обвинуваченими завданої йому злочином моральної і матеріальної шкоди. Так, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, яким дана належна оцінка, повернення потерпілому працівниками поліції усіх товарів виданих обвинуваченим ОСОБА_6 , а також відсутності доказів вини обвинувачених у крадіжці інших товарів.
Таким чином, судом дано оцінку як особам обвинувачених так і тяжкості вчиненого ними злочину, також взято до уваги наявність пом`якшуючих вину обставин й відсутність обставин, що обтяжують покарання, призначено покарання у межах санкцій інкримінованої статті кримінального закону з обґрунтуванням необхідності їх звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не знайшла підстав для скасування вироку суду в частині призначеного обвинуваченим покарання з підстав наведених у апеляційній скарзі потерпілого.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги потерпілого не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду, зазначене у ній не є підставами в порядку ст.409 КПК України, для зміни чи скасування вироку, а тому не підлягає задоволенню.
Водночас, заявлене у ході апеляційного розгляду захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_8 , з яким погодився і обвинувачений ОСОБА_6 , прохання щодо звільнення його підзахисного на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від призначеного вироком покарання є обґрунтованим й підлягає задоволенню.
Так, ст.2 вказаного Закону передбачає звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно яких не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим ч.2, 3 і 4 ст.408, ст.410, ч.2, 3 і 4 ст.411 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичних операцій у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у ч.4 ст.86 КК України, ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 цього Закону).
Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 відповідає передбаченим ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» вимогам.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України та ст.2 Закону України «Про застосування амністії в Україні», колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України - залишити без зміни, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 - без задоволення.

На підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання призначеного вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року.
Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С У Д Д І :

________________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3