Дата документу Справа № 315/1218/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/1234/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №315/1218/16-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Торез Донецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

07.08.2016 року близько 22 год. 30 хв. в м.Гуляйполе Запорізької області ОСОБА_7 , діючи повторно, керуючись корисливими мотивами, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, зі скважини, яка розташована на земельній ділянці території домоволодіння АДРЕСА_2 , таємно викрав побутовий центробіжний погружний електронасос для скважин марки «Водолій», який належить ОСОБА_9 , вартістю 2275, 40 грн., чим спричинив останньому майнову шкоду на вказану суму. З викраденим зник.

11.10.2016 року близько 23 год. 40 хв. в м.Гуляйполе Запорізької області ОСОБА_7 , знаходячись поблизу домоволодіння АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, навмисно наніс один удар правою рукою в область обличчя ОСОБА_10 , від якого останній впав на землю.

Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_7 , навмисно наніс лежачому на землі ОСОБА_10 в область обличчя чисельні удари руками зжатими в кулак, чим спричинив йому, згідно з висновку судово-медичної експертизи №303 від 29.11.2016 року, тілесні ушкодження у виді поєднаної внутрішньочерепної і щелепно-лицьової травми, що супроводжувалась розвитком механічної асфіксії, зумовленої закриттям просвіту дихальних шляхів кров`ю, яка є тяжким тілесним ушкодженням небезпечним для життя в момент заподіяння, від якої ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 00:35 годині.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), повторно; за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Йому призначено покарання:

- за ч.2 ст.185 КК у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.121 КК у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.05.2015 року, остаточно призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, судові витрати, речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи висновки суду про доведеність його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК, просив переглянути вирок щодо нього. Свої вимоги мотивував тим, що він не хотів вбивати потерпілого. Натомість потерпілий прийшов до нього без запрошення, дістав із автомобіля сокиру і замахнувся цією сокирою на нього. Він зміг відвернутися та вдарив потерпілого кулаком, від якого потерпілий впав та ударився головою об землю. Проте коли потерпілий, не випускаючи із рук сокири, піднявся, він вдарив його ще раз, після чого викликав швидку допомогу.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги; прокурора, яка заперечила проти вимог апеляційної скарги, вимагаючи вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок залишити без змін.

Подія злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, а також вид і розмір призначеного покарання за даною статтею в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст. 404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався. А тому колегія суддів вважає встановленим вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК, за обставин встановлених судом першої інстанції і зазначених ним в оскарженому вироку.

Обвинувачений ОСОБА_7 , вимагаючи переглянути вирок суду в частині його засудження за ч.2 ст.121 КК, стверджував, що він діяв в умовах необхідної оборони, оскільки захищався від протиправних дій потерпілого ОСОБА_10 , який замахувався на нього сокирою. При цьому апелянтом не заперечується факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень.

Разом з тим, зазначені заперечення обвинуваченого повністю спростовуються наявними у провадженні доказами, яким судом надана належна оцінка з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Так, потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що в момент коли ОСОБА_7 наносив удари ОСОБА_10 , в руках у ОСОБА_10 сокири не було.

Під час проведення слідчого експерименту 13.10.2016 року, який зафіксовано на цифровий носій, обвинувачений ОСОБА_7 розповів про обставини вчиненого злочину. Зокрема пояснив, що дійсно ОСОБА_10 пошкодив сокирою вікно та хвіртку воріт його будинку. Проте на його ( ОСОБА_7 ) вимогу потерпілий ОСОБА_10 поклав сокиру в багажник свого автомобіля. Перед тим як він став наносити ОСОБА_10 удари, в руках у потерпілого сокири не було. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_10 не встиг заподіяти йому ніяких тілесних ушкоджень.

Також під час слідчого експерименту ОСОБА_7 пояснив, що він повністю визнав свою вину, розповів все як було, заперечень не має та зазначив: «що зроблено, те зроблено». Такі пояснення були надані обвинуваченим в присутності його захисника. Під час слідчого експерименту ОСОБА_7 добровільно показав, як він наносив своїм ліктем удар в обличчя ОСОБА_10 , який був при цьому без сокири. Після падіння потерпілого обвинувачений натиснув коліном своєї правої ноги на лежачий тулуб ОСОБА_10 . Своєю лівою рукою спокійно підійняв його голову від землі, а кулаком правої руки став наносити удари потерпілому в обличчя, поки потерпілий не став хрипіти. При цьому ОСОБА_10 після удару ліктем і падіння на землю ніякого спротиву не чинив. Жодної небезпеки для життя чи здоров`я обвинуваченого не було.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що він добровільно давав такі пояснення під час слідчого експерименту та ці пояснення є правдивими. Наявність протиріч між поясненнями, даними ним під час слідчого експерименту, та доводами апеляційної скарги обвинувачений обґрунтувати не зміг.

Отже, з показів потерпілої ОСОБА_11 та самого обвинуваченого явно вбачається, що в момент завдання потерпілому ударів загрози життю і здоров`ю ОСОБА_7 не було. Отже, в такому разі про перебування ОСОБА_7 в стані необхідної оборони не може йти й мови.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо своєї невинуватості не підтверджені жодними доказами. Напроти, повністю спростовують такі заперечення досліджені судом першої інстанції і покладені в основу обвинувального вироку суду докази.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд відповідно до вимог ст.65 КК врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, нові злочини вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, негативно характеризується за місцем проживання; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та призначив покарання за ч.2 ст.121 КК, яке є наближеним до мінімального.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання є необхіднім і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Відтак вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону N 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_7 час його тримання під вартою з 12.10.2016 року (включно) по 20.06.2017 року (включно) з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4