Справа № 761/1342/15-к
Провадження № 51-511км18
ПОСТАНОВА
Іменем України
27 березня 2018 року м. Київ
Колегія суддів Першої палати Касаційного кримінального суду
Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Мирного Архангельської області
Російської Федерації, жителя
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 цього Кодексу його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 1 577 890,70 грн у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні.
Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому в особливо великому розмірі за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, у червні місяці 2010 року в м. Києві ОСОБА_5 , познайомившись із ОСОБА_9 , який мав намір організувати ресторанний бізнес у вказаному місті, повідомив останньому неправдиву інформацію щодо своїх можливостей у короткі строки підготувати пакет правовстановлюючих документів для реєстрації юридичної особи, знайти відповідне приміщення та необхідне обладнання для відкриття ресторану. ОСОБА_9 , будучи введеним ОСОБА_5 в оману, 6 липня 2010 року о 17-й год. у приміщенні готелю на вул. Хрещатик, 14 добровільно передав йому раніше обумовлені 100 000 доларів США, що згідно з курсом НБУ складало 790 000 грн. Заволодівши цими коштами, ОСОБА_5 написав розписку про їх отримання і, не маючи наміру та можливості виконати взяті на себе зобов`язання, розпорядився ними на власний розсуд.
Апеляційний суд м. Києва за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду в частині покарання і 15 серпня 2017 року ухвалив у цій частині свій вирок, яким призначив ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 190 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п.1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо нього вироки і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою вимогу, скаржник зазначає, що апеляційний суд порушив його право на захист, не надавши достатньо часу для конфіденційного побачення з новопризначеним захисником; також цей суд усупереч вимогам указаного Кодексу повторно не допитав обвинуваченого, потерпілого, свідків й не дослідив доказів; окрім того, не прийняв до розгляду подану засудженим апеляційну скаргу на вирок місцевого суду. Заперечуючи законність цього рішення, ОСОБА_5 стверджує, що на час його постановлення представник потерпілого не мав повноважень.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції ОСОБА_5 , категорично заперечуючи проти відкладення касаційного розгляду, наполягав на його здійсненні за відсутності захисника ОСОБА_10 , проте за участі захисника ОСОБА_6 . Засуджений та його захисник підтримали подану касаційну скаргу; прокурор та представник потерпілого вважали заявлені касаційні вимоги необгрунтованими і просили відмовити у їх задоволенні.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції здійснює свої повноваження про перегляд судових рішень, зважаючи на правила ст. 424 КПК й у межах касаційної скарги, в якій по суті не заперечується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності юридичної оцінки діяння за ч. 4 ст. 190 КК.
Доводи ОСОБА_5 щодо порушення апеляційним судом його права на захист не можна визнати прийнятними.
Як убачається з кримінального провадження, при його перегляді за апеляційною процедурою обвинувачений ОСОБА_5 відмовився від захисника за призначенням ОСОБА_11 (який здійснював його захист на досудовому слідстві та у місцевому суді), а згодом і від захисника ОСОБА_12 (яку він, уклавши угоду обрав самостійно), та просив призначити йому захисника через центр вторинної правової допомоги. Тому апеляційний суд відповідно до ст. 49 КПК залучив для здійснення захисту ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_13 . Після ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі останній та обвинувачений, який не тримався під вартою, мали достатньо часу (більше місяця) для узгодження правової позиції. Перешкод для їхнього спілкування не було. Попри це в судовому засіданні за клопотанням захисника апеляційний суд надав стороні захисту певний час для конфіденційного побачення. Однак у подальшому захисник повторно заявив таке клопотання та про відкладення апеляційного розгляду на інший день, яке суд відхилив.
Ураховуючи наведені обставини, обсяг та суть заявлених прокурором вимог, які стосувалися виключно питань покарання, підстав вважати, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні згаданого клопотання, порушив право ОСОБА_5 на захист, як про це йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Посилання засудженого на те, що його апеляційну скаргу неправомірно не було прийнято до розгляду також є необґрунтованими, адже за матеріалами справи він її не подавав. Більш того, на стадії апеляційного провадження ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , заперечуючи проти задоволення вимог сторони обвинувачення щодо необхідності призначення засудженому заходу примусу, який належить відбувати реально, просили залишити без змін вирок суду першої інстанції.
З огляду на те, що законність згаданого вироку в іншій частині ніким не оспорювалася, не була предметом перевірки суду апеляційної інстанції, учасники кримінального провадження не мають правових підстав ініціювати процедуру її касаційного перегляду. З цього випливає, що вимога засудженого про перегляд вироку місцевого суду та його скасування через відсутність повноважень у представника потерпілого не може бути й предметом розгляду суду касаційної інстанції. До того ж у справі міститься копія угоди, укладеної 28 грудня 2015 року між ПП «Бюро адвокатів Юдіна» в особі адвоката ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , термін дії якої визначено до 31 грудня 2016 року.
Оскільки прокурор оспорював вирок лише в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, а сторона захисту не порушувала питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції, апеляційний суд, виходячи з положень ст. 404 КПК усупереч твердженням засудженого в касаційній скарзі не був зобов`язаний повторно досліджувати обставини кримінального провадження та зібрані у ньому докази.
Водночас при апеляційному перегляді справи було встановлено, що місцевий суд неправильно застосував ст. 75 КК, унаслідок чого призначив засудженому м`яке покарання. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції задовольнив скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в частині заходу примусу і постановив свій вирок, яким обрав останньому покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 190 КК. Таке покарання є справедливим, відповідає статтям 50, 65 вказаного Кодексу. Аргументів про протилежне в касаційній скарзі немає.
Вирок апеляційного суду не суперечить приписам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування вироку апеляційного суду, при перевірці кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено. Отже, подану касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу XI «Перехідні положення КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_1 ОСОБА_3