16.04.18 Справа № 469/1672/17
1-кп/469/51/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2018 року смт. Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження
прокурора: ОСОБА_3 ,
захисника: ОСОБА_4 ,
обвинуваченого: ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
18 грудня 2017 року до суду надійшов обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.296 КК України.
22 грудня 2017 року судом призначено підготовче судове засідання на 10.30 год. 03 квітня 2018 року.
03 квітня 2018 року у підготовчому судовому засіданні прокурором з метою більш детального викладення об"єктивної сторони кримінального правопорушення в частині опису того, в чому виражалась особлива зухвалість обвинуваченого при вчиненні злочину, надано обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням, у зв"язку з чим підготовче судове засідання було відкладене до 12 квітня 2018 року.
Під час підготовчого судового засідання 12 квітня 2018 року сторонами надано суду угоду про визнання винуватості.
При цьому обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та пояснив, що він 01 листопада 2017 року посварився з дружиною, в цей день матері робили операцію, вдома один за одним зламались декілька електроприладів, тому він перенервував, випив вина, у нього захворіла голова та він пішов до аптеки, де вчинив хуліганські дії, обставини яких пам"ятає не повністю.
Прокурор, захисник та обвинувачений наполягали на затвердженні угоди.
Дослідивши зміст угоди та обвинувального акта, заслухавши пояснення обвинуваченого, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Зазначених вимог прокурором не дотримано, не викладено фактичні обставини, які свідчать про вчинення обвинуваченим кримінально караного хуліганства, а саме не зазначено, які з вчинених обвинуваченим дій прокурор вважає такими, що грубо порушують громадський порядок та у чому полягає ця грубість, а також яким чином нецензурні вислови та погрози з боку обвинуваченого свідчать про наявність особливої зухвалості; внаслідок цього сформульоване прокурором обвинувачення в частині об`єктивної сторони злочину є плутаним та неконкретним.
Відсутність чіткого, конкретного формулювання обвинувачення у скоєнні злочину фактично позбавляє обвинувачену особу можливості захищатися від такого обвинувачення в суді.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної, зокрема, в рішеннях у справах "Абрамян проти Росії" від 9 жовтня 2008 року (п.34), Селіверстов проти Росії від 25 вересня 2008 року (п.17), положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Виходячи з викладеного, суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що, відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.
Згідно з ч.1 ст.472 КПК України, угода про визнання винуватості повинна містити дані про сторони угоди, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Відповідно до ч.7 ст.474 КПК України, суд відмовляє у затвердженні угоди, якщо :
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Оскільки обвинувальний акт не відповідає зазначеним вище вимогам законодавства, суд приходить до висновку про відсутність фактичних підстав для визнання винуватості.
За таких обставин у затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити, повернувши кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314, 474 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в :
Ухвала оскарженню не підлягає.
Дата оголошення повного тексту ухвали 16 квітня 2018 року о 16.30 год.
Суддя :