печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 лютого 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні № 0002901 від 12.09.2017 року, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна,-

В С Т А Н О В И В :
19.12.2017 в провадження слідчого судді ОСОБА_1 надійшла вказана скарга в якій адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 просить зобов`язати Головне слідче управління Генеральної прокуратури України повернути ОСОБА_5 вилучене у нього майно в ході обшуку 17.11.2017 в автомобілі ОСОБА_5 .

В обґрунтування доводів клопотання зазначає, що в провадженні ГСУ Генеральної прокуратури України перебуває кримінальне провадження №0002901 від 12.09.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Також вказує, що 18.11.2017 ОСОБА_5 було повідомлено про підозру та 17.11.2017 затримано в порядку ст. 208 КПК України. Крім того, 17.11.2017 в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України без ухвали слідчого судді, слідчим ГСУ ГПУ ОСОБА_6 було проведено обшук в автомобілі ОСОБА_5 (Peugeot» моделі 308, д.н.з. НОМЕР_1 ).

Арешт на тимчасово вилучене майно не накладався, тому майно, відповідно до ч.5 ст.171 КПК України має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У судовому засіданні представник адвокат ОСОБА_3 подане клопотання підтримав та просив суд задовольнити клопотання, посилаючись на доводи, викладені у ньому.

Прокурор ОСОБА_4 в ході розгляду справи проти задоволення клопотання заперечував.

Слідчий суддя, заслухавши обґрунтування адвоката, заперечення прокурора, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002901 від 12.09.2017 за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Як вбачається з протоколу обшуку від 17.11.2017, ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2017, 17.11.2017 в рамках здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0002901 від 12.09.2017, слідчий в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 , відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України, у зв`язку з врятуванням майна, провів невідкладний обшук автомобіля марки «Peugeot» моделі 308 д.н.з. НОМЕР_1 .

В ході вказаного обшуку було вилучено, крім іншого майно перелічене у клопотанні.

Право власності на вилучене майно, про яке йдеться у клопотанні, прокурором не заперечується.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:

1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;

2) за ухвалою слідчого судді чи суду, уразі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;

3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;

4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Відповідно до ст.236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З огляду на зазначене вище, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_5 належним йому майном, у зв`язку з чим вважаю доцільним клопотання задовольнити, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :
Скаргу задовольнити частково.

Зобов`язати слідчого Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні № 0002901 від 12.09.2017 року повернути ОСОБА_5 , вилучене в нього майно в ході обшуку 17.11.2017 року в автомобілі «Peugeot», модель 308, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме:

-зв`язку ключів в кількості 8 ключів з брелком синього кольору;

-зв`язку ключів в кількості 2 ключів з брелком жовтого кольору;

-розкладний ніж;

-кулькову ручку;

-тримач для сім-карти оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар" № НОМЕР_2 ;

-сім карту оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_3

-сім карту оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар»;

-старт - картку «SHELL»;

-картку «Метро»;

-банківську картку «А-банк» НОМЕР_4 ;

-банківську картку "Приватбанк" НОМЕР_5 ;

-картку страхування « Арсенал страхування»;

-дозвіл про звільнення ОСОБА_11 серія НОМЕР_6 на 1 арк.;

-медичну довідку ОСОБА_11 ;

-чек «Ощадбанк» на поповнення рахунку на суму 101 002 грн. 00 коп.;

-флеш накопичувач Тranscend 8 GB;

-зв`язку ключів в кількості 4 шт. з двома брелками;

-поліетиленовий файл з копією паспорта громадянина України ОСОБА_12 на 3 арк.;

-записник;

В задоволенні іншої частини скарги - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1