УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2017 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , детектива - ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_5 , подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:
01.09.2017 адвокат ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з даним клопотанням про скасування арешту майна.

В обгрунтування клотання вказав, що 03.08.2017 Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою накладено арешт на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить йому на праві власності, а саме: на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Трансінвестсервіс» в розмірі 113 452 044, 74 гривень.

Вважає, що арешт на вказане майно ОСОБА_6 накладений необгрунтовано, оскільки на даний час існують обставини, які спростовують висновки суду, покладені в основу вищевказаного рішення про арешт майна.

Як вказує адвокат ОСОБА_5 , арешт на майно ОСОБА_6 накладений у порядку ч. 5 ст. 170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання. Однак, на момент вирішення питання про арешт майна, ОСОБА_7 в передбаченому КПК порядку не набув статусу підозрюваного, що виключає можливість застосування до нього, передбаченого КПК заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна з цією метою.

В обґрунтування цього твердження адвокат ОСОБА_5 посилається на те, що ОСОБА_8 постійно проживає в Князівстві Монако, а тому, відповідно до вимог КПК повідомлення про підозру повинно бути йому вручене згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва. Для досягнення цієї мети 07.02.2017 Національним антикорупційним бюро України в межах кримінального провадження №0000215 надіслано до Генеральної прокуратури Князівства Монако запит про надання правової допомоги №10-145/4580 відповідно до Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах 1959 року, у якому просило вручити ОСОБА_9 письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України та направити підтвердження про його вручення до НАБУ. Однак, вказане доручення до цього часу не виконане, а тому ОСОБА_7 статусу підозрюваного не набув.

В судовому засіданні адвоката ОСОБА_3 , який також здійснює захист інтересів ОСОБА_7 , клопотання підтримав, з наведених у ньому підстав, просив його задовольнити.

Детектив ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, зокрема, що Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000215 від 23.12.2014, з якого постановою прокурора у кримінальному провадженні від 09.03.2017 виділено кримінальне провадження №0000166 щодо ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України. В рамках вказаного кримінального провадження ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017 на належне ОСОБА_10 майно, а саме частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Трансінвестсервіс» в розмірі 113 452 044, 74 гривень було накладено арешт. З приводу набуття ОСОБА_11 статусу підозрюваного посилався на те, що, по-перше, підозра вважається врученою, якщо місце знаходження особи не відомо, і по-друге, Національним антикорупційним бюро України вжито вичерпних заходів для її вручення. У зв`язку з цим, стверджував, що ОСОБА_7 набув статус підозрюваного і арешт на його майно накладено на законних підставах.

Заслухавши пояснення, дослідивши представлені сторонами письмові докази, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В ході судового розгляду встановлено, що Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000215 від 23.12.2014. Постановою прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 від 09.03.2017 виділено з кримінального провадження №0000215 в окреме провадження матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 369 КК України, виділеному кримінальному провадженню присвоєно номер №0000166 /а.с. 84-85/.

В межах кримінального провадження №0000166 від 09.03.2017 детективом Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_4 на розгляд слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва внесено клопотання про арешт майна належного ОСОБА_10 майна, а саме частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Трансінвестсервіс» в розмірі 113 452 044, 74 гривень.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2017 в задоволенні клопотання детектива відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017, увалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2017 скасовано, постановлено нову, якою клопотання детектива задоволено в повному обсязі, накладено арешт на вищевказане майно, яке належить ОСОБА_10 /а.с. 76-79/.

Задовольняючи клопотання детектива Апеляційний суд м. Києва на основі матеріалів судової справи дійшов висновку, що органом досудового розслідування дотримані вимоги ч. 5 ст. 170 КПК України, як і дотримані вимоги кримінально процесуального кодексу щодо вручення та повідомлення ОСОБА_10 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених за ч.3 ст.27, ч.5 ст.191, ч.3 ст.369, ч.5 ст. 191 КК України.

Такий висновок обґрунтований в тому числі тим, що згідно ч. 1 ст. 278 КПК України повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення, у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Відповідно до ч. 7 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва. Національним антикорупційним бюро України на підставі Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах 1959 року, Конвенції про відмивання, пошук, арешт та конфіскацію доходів, одержаних злочинним шляхом 1990 року до компетентних органів Князівства Монако було підготовлено запит № 10-145/4580 від 07.02.2017 року про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні, зокрема, вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру на території Князівства Монако та направленні підтвердження такого вручення на адресу Національного антикорупційного бюро України. 21.02.2017 року Генеральна прокуратура КоролівстваМонако отримало запит НАБУ про міжнародну правову допомогу. 31.05.2017 року на виконання запиту № 10-145/4580 від 07.02.2017 року щодо вручення повідомлення про підозру ОСОБА_10 до Національного антикорупційного бюро України засобами електронного зв`язку надійшло повідомлення від слідчого судді Суду першої інстанції Королівства ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_7 відмовився від отримання будь яких документів.

Вирішуючи порушене в рамках даного клопотання питання про скасування арешту майна, належного ОСОБА_10 , який накладений ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017, слідчий суддя, оцінюючи наведені вище обставини, враховує наступне.

Завданнями кримінального провадження стаття 2 КПК України визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Визначені ст. 2 КПК України завдання кримінального провадження безпосередньо обумовлюються положеннями ст. 3 Конституції України, якою передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Досягнення зазначених цілей забезпечується передбаченими КПК засобами, що забезпечують реалізацію прав учасників кримінального провадження, їх захист, поновлення на випадок порушення, а також охорону законних інтересів.

В силу вимог ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться принцип верховенства права. Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до усталено практики Європейського суду з прав людини щодо застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, втручання в право особи на мирне володіння майном є сумісним із гарантіями статті 1 Першого протоколу за умови відповідності, зокрема, критерію «пропорційності», який передбачає, що втручання в права особи, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Частина перша статті 16 КПК України визначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Обмеження права власності під час досудового розслідування здійснюється в порядку передбаченому главою 17 розділу ІІ КПК України, шляхом, в тому числі, застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Разом з цим, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу вимог ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Положеннями ст. 174 КПК України закріплено механізм захисту законних прав та інтересів осіб, право власності яких обмежено під час кримінального провадження.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 174 КПК, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як вбачається зі змісту ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017, в якості правової підстави арешту майна ОСОБА_6 судом вказано ч. 5 ст. 170 КПК України.

Зазначеною нормою процесуального закону, визначені умови застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження для досягнення законної мети визначеної п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України - забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Так, згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При вирішенні питання про арешт майна з цих підстав, згідно вимог ч. 2 ст. 173 КПК України підлягає вираховуванню, в тому числі, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, зі змісту вказаних положень КПК вбачається, що захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна з підстав передбачених пунктом 3 частини другої статті 170 КПК України, може бути застосовано до визначеного кола суб`єктів - осіб, які набули статус підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Іншою необхідною умовою застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є наявності обґрунтованого припущення про можливість призначення судом щодо вказаних суб`єктів покарання у виді конфіскації майна.

Як видно зі змісту ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017, в якості підґрунтя наявності правових підстав для арешту майна, суд поклав висновок про те, що ОСОБА_7 у передбаченому кримінальним процесуальним кодексом порядку набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні.

Так, за визначенням ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Повідомлення про підозру, як комплексна процесуальна процедура врегульована главою 22 КПК України та, виходячи з положень ст.ст. 276-278 КПК, передбачає: складання письмового повідомлення про підозру та вручення цього повідомлення особі.

Процесуальні наслідки, які виникають у зв`язку з повідомленням особи про підозру, полягають у набутті такою особою статусу підозрюваного у кримінальному провадженні. При цьому, конкретний момент набуття особою статусу підозрюваного пов`язується саме з реалізацією другої складової цієї процедури - вручення особі повідомлення про підозру.

Згідно ч. 1 ст. 277, ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором. Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Частиною першою, третьою статті 111 КПК України перебачено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу (статті 133-143 КПК), за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва. Частиною першою статті 136 КПК України передбачено, що належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

З матеріалів даного клопотання слідчим суддею встановлено, що 07.02.2017 щодо ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження №0000215 складено повідомлення про підозру за ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 369 КК України. Матеріали клопотання також свідчать, що ОСОБА_7 проживає за кордоном, за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 45, 73/.

З метою вручення ОСОБА_10 письмового повідомлення про підозру Національне антикорупційне бюро України звернулося із запитом про надання міжнародної правової допомоги у кримінальному провадженні №0000215 до компетентних органів Князівства Монако на підставі Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах 1959 року /а.с. 41-46/. Згідно вказаного запиту Національним антикорупційним бюро України перед компетентними органами Князівства Монако порушено питання про вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень у відповідності до законодавства Князівства Монако та направлення підтвердження про вручення.

Матеріали вказаного доручення свідчать, що на час його формування інформація щодо місця знаходження ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 у володінні органу досудового розслідування перебувала.

Представлені у даному провадженні матеріали вказують, що за час виконання даного доручення компетентними органами Князівства Монако даних про те, що за вказаною адресою ОСОБА_7 не проживає - не здобуто.

Таким чином, на час вирішення питання про арешт майна ОСОБА_6 03.08.2017, орган досудового розслідування, суд володіли інформацією про місце знаходження ОСОБА_6 , а відтак, складання відносно нього повідомлення про підозру та вжиття заходів для його вручення у спосіб, передбачений КПК для вручення повідомлень, визнається слідчим суддею недостатнім для висновку про набуття останнім статусу підозрюваного.

У даному випадку, для набуття ОСОБА_11 статусу підозрюваного необхідним і достатнім є завершення процедури вручення повідомлення про підозру, яка як встановлено слідчим суддею здійснюється в порядку виконання запиту про надання міжнародної правової допомоги компетентними органами Князівства Монако. Підтвердження виконання такого запиту відбувається з урахуванням ч. 2 ст. 7 Європейської конвенції про взаємну допомогу у кримінальних справах 1959 року.

Так, аналіз змісту ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017, дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , суд виходив з того, що станом на 31.05.2017 запит Національного антикорупційного бюро України про вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру компетентними органами Князівства Монако фактично виконаний.

Разом з цим, з матеріалів даного клопотання встановлено, що відповідно до інформації директора Міністерства юстиції Князівства Монако Філіпа Нарміно, зазначеної у листі від 07.06.2017, виконання міжнародного судового доручення відкладено до отримання додаткової інформації про юридичну основу повноважень НАБУ на подання звернень про міжнародну правову підтримку з кримінальних питань /а.с. 13, 56-57/.

Вбачається, що цим обставинам Апеляційним судом м. Києва в ході вирішення питання про арешт майна ОСОБА_14 оцінка не надавалась.

Станом на час вирішення даного клопотання належні докази виконання запиту Національного антикорупційного бюро України про вручення ОСОБА_10 повідомлення про підозру компетентними органами Князівства Монако слідчому судді не надані.

За таких обставин, висновок про набуття ОСОБА_15 процесуального статусу підозрюваного є передчасним.

Відтак, за результатами судового розгляду даного клопотання висновки суду, що наявності достатніх підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, належного ОСОБА_10 , у порядку ч. 5 ст. 170 КПК України, не знаходять свого підтвердження.

Отже, слідчий суддя приходить до переконання, що стороною захисту доведено, що арешт на майно ОСОБА_6 накладений ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017 необґрунтовано, та вважає, що таке встручання у права останнього вочевидь не є сумісним з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в тому числі, за критерієм «пропорційності».

За загальним правилом, визначеним п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення, в тому числі арешту майна, допускається у разі, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права, законність та недоторканність права власності.

Таким чином, виходячи з фактичних даних наявних у матеріалах клопотання, враховуючи позиції учасників судового розгляду, слідчий суддя, приходить до висновку про задоволення клопотання в повному обсязі.

У контексті даного висновку оцінка іншим доводам сторони захисту, зокрема, щодо порушення стороною обвинувачення вимог КПК України в ході збирання доказів в рамках іншого кримінального провадження, недопустимості та неналежності як джерела доказів відомостей, отриманих в результаті виконання запиту про міжнародну правову допомогу, - слідчим суддею не надається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 170, 171, 173, 174, 369, 371-372, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:
Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017 на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить йому на праві власності, а саме: на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Трансінвестсервіс» в розмірі 113 452 044, 74 гривень.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1