Справа № 357/4780/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/918/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 20 03.10.2017

УХВАЛА
Іменем України
03 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого та клопотанні його захисника про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
03 травня 2017 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , а також клопотання захисника засудженого - адвоката ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджено 02 жовтня 2013 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Початок строку відбування покарання - 26 вересня 2012 року, кінець строку - 07 червня 2018 року.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви засудженого та клопотанні його захисника про умовно-дострокове звільнення, мотивуючи рішення тим, що ОСОБА_7 , відбуваючи покарання в місцях позбавлення волі, зарекомендував себе посередньо, на шлях виправлення не став.
Не погоджуючись із таким рішенням, захисник засудженого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою застосувати до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначене йому на підставі вироку Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2013. Витребувати у ДУ «Білоцерківська виправна колонія №35» матеріали с особової справи засудженого та дослідити їх під час апеляційного розгляду.
На думку захисника, ухвала постановлена внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, захисник звертає увагу, що ОСОБА_7 вже відбув частину строку покарання, необхідну для отримання ним права на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відповідно до ч.3 ст.81 КК України.
Зазначає, що відмовляючи в задоволенні клопотання, суд зазначив, що до засудженого за час відбування ним покарання було застосовано 2 заходи стягнення, які на даний час погашені. Однак, з матеріалів справи вбачається, що перше стягнення у виді тримання в карцері було застосовано до ОСОБА_7 11.09.2013, тобто, до набрання вироком відносно нього законної сили. За час відбування покарання після вступу вироку в законну силу на засудженого 21.10.2016 було накладено стягнення у виді догани, станом на 22.04.2017 дане стягнення було погашено. Згідно з ч.14 ст. 134 КВК України, засуджений визнається таким, що не має стягнення.
Крім того, мотивуючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що засуджений на момент розгляду клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, не був працевлаштований. Однак, судом не було надано належної оцінки праці засудженого за весь період відбування ним покарання в БВК №35, а саме, з 20.10.2016 по 02.03.2017 він працював робітником їдальні кухні.
Також, 21.10.20146 до засудженого за виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки, а також за декоративне оформлення стендів було застосовано захід у виді подяки.
На думку захисника, судом не було надано оцінку листу Релігійної громади повного євангелія «Ромська християнська церква «Нево Трайо», який міститься в матеріалах особової справи засудженого, і відповідно до якого дана організація пропонує ОСОБА_7 роботу на посаді охоронця після його звільнення з місця позбавлення волі та гарантує його працевлаштування.
Негативний висновок з БВК №35, захисник пояснює тим, що н момент його складання засуджений мав непогашене стягнення, та не мав жодного заохочення.
В доповненнях до апеляційної скарги, захисник просить дослідити докази, додані до його доповнень, зазначає, що після постановлення оскаржуваної ухвали, а саме 04.09.2017 до засудженого за час виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, а також за активну участь у спортивних змаганнях було застосовано захід заохочення у виді подяки, відповідно до довідки з БВК №35, копії постанови про заохочення та копії рапорту, які були отримані на захисником на адвокатський запит.
Крім того, відповідно характеристики, наданої ДУ «БВК №35» від 14.09.2017, засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання характеризується позитивно, по відношенню до персоналу установи дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення, до виконання вимог персоналу установи ставиться сумлінно, соціально-корисні зв`язки на волі збережені.
Таким чином, на даний момент засуджений не має стягнень, має два заохочення, працював робітником їдальні-кухні установи, по місцю відбування покарання характеризується позитивно, відтак, вважає, що до ОСОБА_7 має бути застосоване положення ст. 81 КК України як до особи, що своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довела своє виправлення.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника засудженого, вивчивши матеріали провадження, та обговоривши доводи і вимоги апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вказані вимоги, на думку колегії, судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.
Згідно приписів ст.81 КК України,умовно-дострокове звільнення може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття засудженим: не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджено вироком Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2013 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05.08.2016, ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 26.09.2012 по 14.01.2014 у строк покарання за приписами с.5 ст.72 КК України. Початком строку покарання є 26 вересня 2012 року, кінцем строку покарання 07 червня 2018 року.
З 29 вересня 2012 року засуджений відбував покарання в СІЗО м. Києва, де характеризувався негативно, до праці не залучався, заохочень не мав, за порушення вимог режиму утримання мав одне стягнення, яке було накладено до вступу вироку в законну силу.
З 21 березня 2014 року утримувався в СІЗО м. Донецька, де характеризувався посередньо, до праці не залучався, стягнень та заохочень не мав.
З 02 квітня 2014 року по 19 липня 2016 року ОСОБА_7 утримувався в установах виконання покарань, які знаходяться на тимчасово не підконтрольній Україні території.
З 21 липня 2016 року утримувався в СІЗО м. Маріуполя Донецької області, де характеризувався посередньо, до праці не залучався, заохочень та стягнень не мав.
З 25 серпня 2016 року утримувався в СІЗО м. Києва, де характеризувався посередньо, до праці не залучався, заохочень та стягнень не мав.
З 06 жовтня 2016 року відбуває покарання в Білоцерківській виправній колонії №35. За час відбування покарання характеризувався позитивно. За виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки був заохочений 1 раз, мав 1 стягнення, яке погашено в установленому порядку.
Станом на 27 червня 2017 року не працевлаштований. Дружні стосунки підтримує із засудженими різної спрямованості, адекватно реагує на критику в свою адресу. По відношенню до персоналу установи дотримується правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом. Соціально-корисні зв`язки на волі збережені. Взаємовідносини з рідними добрі. Участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджений не бере. Участі у роботі самодіяльних організацій не бере. Вину в скоєному злочині не визнав.
Викладене свідчить про існування змін в свідомості ОСОБА_7 в бік покрашення, що має вплинути на його успішну майбутню ресоціалізацію та адаптацію в суспільстві, оскільки спостерігаються прояви сумлінної поведінки засудженого, разом з тим, колегія суддів позбавлена можливості оцінити критерій його ставлення до праці, оскільки за весь період відбування покарання ОСОБА_7 до праці не залучався.
Доводи апеляційної скарги захисника засудженого щодо необхідності звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково, з огляду на те, що після ухвалення рішення судом першої інстанції стало відомо про наявність в нього заохочення у виді подяки за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, не можуть бути підставою для його звільнення.
На момент прийняття рішення суд першої інстанції керувався даними, отриманими з ДУ «БВК №35» станом на 27.06.2017. На думку колегії, рішення є обґрунтованим, оскільки судом враховано всі характеризуючи данні та обставини справи щодо відбування покарання засудженим. Вказане рішення не може ґрунтуватися лише на відсутності чи наявності стягнень та заохочень, оскільки предметом дослідження є поведінка особи за весь період відбування покарання, а не лише за останній місяць, що передує зверненню до суду із клопотанням.
Крім того, судом встановлено, що 27.03.20016 до ОСОБА_7 за ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 КК України, вже було застосовано положення ст.81 КК України, але це не сприяло встановленню позитивних змін в особистості засудженого, враховуючи вчинення ним нового злочину, вину у вчиненні якого він досі не визнав.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника засудженого, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну, обґрунтовану та вмотивовану.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого залишити без змін, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого та клопотанні його захисника про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Головуючий:

Судді: