АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження за № 0014664 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого, маючого на утриманні сина, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 25.12.2015 вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч.2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік, -

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, -

_____________________________________________
Справа: 11-кп/796/277/2018

Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_12

Доповідач: ОСОБА_1

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та їм призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки кожному, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2015 року відносно ОСОБА_9 за ч.2 ст. 185, ст. 75 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Згідно вироку суду, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , 27.10.2014 року, приблизно о 12 год. 40 хв., діючи за попередньою змовою групою осіб, маючи злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в житло, піднялись на 7 поверх будинку АДРЕСА_3 , підійшли до дверей квартири АДРЕСА_4 і впевнившись в тому, що господарі квартири відсутні, попередньо подзвонивши в дверний дзвінок, за допомогою заздалегідь підготовлених інструментів для вчинення крадіжки з квартир громадян, пошкодили замок вхідних дверей, після чого проникли в квартиру АДРЕСА_4 вказаного будинку.
Продовжуючи свої злочинні дії, діючи за попередньою домовленістю ОСОБА_9 залишився на сходах в під`їзді, в той час як ОСОБА_8 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_5 , таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_13 майно та грошові кошти в розмірі 3600 гривень та 150 доларів США (станом на 27.10.2014 згідно курсу НБУ становило 1942 гривні 54 копійки), чим завдали матеріального збитку потерпілій ОСОБА_13 на загальну суму 11774 гривні 07 копійок. Після вчинення злочинних дій, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядились на власний розсуд.

На вказаний вирок прокурор у кримінальному провадженні та обвинувачений ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості, просить скасувати оскаржуваний вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2016 року та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст. 185 КК України у виді 6 років позбавлення волі а обвинуваченому ОСОБА_9 призначити покарання за ч.3 ст. 185 КК України у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор посилається на порушення судом вимог ст. 65 КК України та п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення кримінального покарання», де зазначено, що суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи з класифікації злочинів, визначеної статтею 12 КК України, обставини та наслідки його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вважає, що при призначенні обвинуваченим покарання в мінімальних межах санкції ч.3 ст. 185 КК України, суд в оскаржуваному вироку не надав належної правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки обвинувачених та вчиненому ними кримінальному правопорушенню, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до злочину середнього ступеню тяжкості, а також не врахував ту обставину, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи раніше судимими за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, після реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, належних висновків для себе не зробили та повторно вчинили умисне корисливе кримінальне правопорушення, що вказує на небажання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ставати на шлях виправлення.

Обвинувачений ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинами кримінального провадження, просить скасувати оскаржуваний вирок від 08.12.2016 року, а провадження в справі відносно нього закрити за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що за наявності суперечливих доказів суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, чому він взяв до уваги одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_8 просить повторно дослідити наявні в матеріалах справи докази, в тому числі ті на які суд посилається у своєму вироку, для встановлення їх допустимості та достатності відповідно до вимог КПК України.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги не подавали.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та його заперечення проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 ; пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали його апеляційну скаргу і заперечували проти апеляційної скарги прокурора; пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які не заперечували проти апеляційної скарги ОСОБА_8 та заперечували проти апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження № 0014664 та доводи на обґрунтування апеляційних вимог; провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Так, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_8 , діючи повторно та ОСОБА_9 вчинили кримінальне правопорушення, дійшов висновку про винуватість обвинувачених у таємному викраденні чужого майна за попередньої змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у приміщення, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, який грунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , протоколі огляду місця події від 27.10.2014 року, протоколі огляду предметів від 18.11.2014 року та фото-таблицею до нього, протоколі проведення слідчого експерименту від 28.10.2014 року, висновку експерта № 1918 від 09.12.2014 року, № 1917 від 10.12.2014 року та № 1919 від 10.12.2014 року та інших встановлених під час досудового розслідування доказах, які обґрунтовано визнані судом першої інстанції належними, допустимими і достовірними доказами.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнали та зазначили, що висунуте їм обвинувачення грунтується лише на припущеннях, однак не заперечували, що 27.10.2014 року приблизно о 12 год. 40 хв. перебували в одному з під`їздів будинку АДРЕСА_3 з наміром поспілкуватись з роботодавцем щодо майбутньої роботи, а коли вийшли з під`їзду, зупинили таксі та мали їхати у своїх справах, але були затримані працівниками поліції. При цьому ОСОБА_8 стверджував, що пакет, в якому знаходилось майно потерпілої йому не належить, а він лише допомагав ОСОБА_9 його піднести. У свою чергу обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що саме ОСОБА_8 запропонував йому піти за вказаною адресою, а потім попросив допомогти нести пакети з речами, повідомивши, що ці речі належать йому. Також ОСОБА_9 пояснив, що в під`їзді на сходинковій клітині залишався чекати ОСОБА_8 , якого довго не було і він піднявшись підійшов до квартири, в двері якої раніше дзвонив ОСОБА_8 , яка була відкрита, покликав останнього, але не дочекавшись відповіді повернувся назад, до квартири не заходив. Стверджував, що саме на прохання ОСОБА_8 допомагав нести пакети з речами, який повідомив, що речі належать йому.

Потерпіла ОСОБА_13 суду пояснила, що за викликом слідчого прибула до слідчого відділу, де їй було пред`явлено викрадене майно. При цьому потерпіла зазначила, що самого моменту викрадення майна не бачила, проте вказала, що дійсно у вказаний період часу в її квартирі АДРЕСА_5 сталася крадіжка та було викрадено її майно, яке вказано в обвинувальному акті на загальну суму 11774 грн. 07 коп.

Показання обвинувачених та потерпілої суд визнав належними та допустимими доказами, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, які отриманні в порядку встановленому кримінальним процесуальним кодексом України. Також суд вказав, що цими показаннями, які у розумінні ст. 84 КПК України є процесуальними джерелами доказів, підтверджується час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.

Свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 в суді першої інстанції пояснили, що 27.10.2014 року в період часу з 19.30 до 20.00 год. були понятими під час огляду квартири АДРЕСА_5 в якій обстановка була порушена, речі розкидані на підлозі та дивані, про що було складено протокол, дані якого відповідали дійсності. Також свідок ОСОБА_14 вказала, що бачила у "глазок" своїх дверей силуети двох чоловіків, які заходили до квартири потерпілої, а тому вона викликала поліцію. Облич чоловіків не бачила.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суду показали, що затримували обвинувачених у транспортному засобі "ВАЗ" д.н.з. НОМЕР_1 біля будинку потерпілої, у яких було вилучено викрадене майно.

Свідок ОСОБА_19 , будучи допитаним в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 27.10.2014 року до нього звернулись обвинувачені для надання послуг у сфері перевезення, на що він погодився так як неофіційно працював таксистом, проте надати послуги не встиг тому, що прибули правоохоронці, які затримали замовників таксі. Крім того, свідок підтвердив, що обвинувачені мали при собі пакети, які в подальшому були вилучені працівниками поліції.

Також судом першої інстанції, в порядку ст. 358 КПК України були досліджені інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, зокрема протокол огляду місця події від 27.10.2014 року складений слідчим ОСОБА_18 у присутності понятих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 в період часу з 19.30. до 20.00 год., яким підтверджується місце та інші обставини вчинення кримінального правопорушення та зафіксовано, що в квартирі АДРЕСА_5 порушена обстановка, речі розкидані на підлозі та дивані і за наслідками огляду вилучені сліди; протокол огляду місця події від 27.10.2014 року складений слідчим в період часу з 16:15 до 16:30 в якому зафіксовано, що в коридорі на восьмому поверху по АДРЕСА_3 було проведено огляд та виявлено

пошкодження верхнього замку; протокол огляду місця події від 27.10.2014 року складений слідчим в період часу з 14:00 до 15:45 у присутності понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в якому зафіксовано, що по вул.. Малишка 15/1 в м. Києві виявлено транспортний засіб «ВАЗ» д.н.з. НОМЕР_1 , за письмовою згодою власника проведено огляд автомобіля в якому виявлено поліетиленові пакети з речами викраденими у потерпілої. Крім того, в одному з пакетів було виявлено рукавички синього кольору, викрутки зі змінною насадкою, пасатижі, інструменти для нарізки, 3 шматки залізної проволоки; протокол огляду предметів (речей) від 18.11.2014 року з фото таблицею вилучених у транспортному засобі «ВАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 ; протокол проведення слідчого експерименту від 28.10.2014 року; протокол затримання ОСОБА_8 27.10.2014 року о 13 год. 30 хв.; висновок експерта № 1917 від 10.12.2014 року; висновок експерта № 1918 від 098.12.2014 року; висновок експерта № 1919 від 10.12.2014 року.

Наведені докази у своїй сукупності спростовують апеляційні твердження обвинуваченого ОСОБА_8 щодо його непричетності до вчинення крадіжки, який вважає дії слідства відносно нього своїм переслідуванням за постановлений Дарницьким районним судом м. Києва виправдувальний вирок відносно нього. Така позиція обвинуваченого та невизнання ним своєї вини, була предметом перевірки суду першої інстанції і свого об`єктивного підтвердження не знайшла.

При цьому, на спростування позиції ОСОБА_8 суд обгрунтовано зазначив, що показаннями свідків, даними протоколів огляду, які були досліджені в ході судового слідства чітко зафіксовано, що викрадене з квартири потерпілої майно безпосередньо було вилучено у обвинувачених, у яких також були вилучені допоміжні речі необхідні для проникнення до приміщення, а тому колегія суддів розцінює таку позицію ОСОБА_8 як бажання останнього уникнути кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

В ході розгляду даного кримінального провадження, судом першої інстанції дана належна оцінка і доводам обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування щодо нього під час досудового слідства незаконних дій з боку працівників поліції, а саме методів фізичного та психологічного впливу та обґрунтовано зазначено, що вони не знайшли свого підтвердження, адже обвинувачений до правоохоронних органів з даного питання в порядку ст. 214 КПК України не звертався і будь-яких доказів на підтвердження цих обставин у розумінні ст. 84 КПК України суду не надав, а його посилання на цю обставину лише під час судового розгляду розцінив як намагання останнього уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Також безпідставними колегія суддів вважає і апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про недопустимість таких доказів, як протокол огляду місця події - квартирі АДРЕСА_5 від 27.10.2014 року складений слідчим ОСОБА_18 , з тих підстав, що останній до квартири не заходив, а понятий ОСОБА_15 лише підписав протокол, і під час огляду квартири також не був присутній; протокол огляду автомобіля, з якого були вилучені речові докази та висновок експерта з тих підстав, що судом не були

допитані поняті, яких не змогли розшукати та допитати в суді, оскільки вказані ним обставини є надуманими і об`єктивно не підтверджуються та спростовується наявними в матеріалах провадження доказами.

Отже, всупереч твердженням викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність підстав для закриття кримінального провадження відносно нього за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, колегія суддів, з огляду на вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції, дослідивши всі матеріали кримінального провадження в їх сукупності, дійшов ґрунтовного висновку про доведеність його вини у повторному таємному викраденні чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення, а також вини ОСОБА_9 у цьому кримінальному правопорушенні і їх дії вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Що стосується клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про повторне дослідження апеляційним судом обставин, встановлених під час кримінального провадження, на задоволенні якого останній наполягав під час апеляційного розгляду, то колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення, оскільки ні обвинувачений, ні його захисник не навели жодної умови за якої апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити ці обставини, як те установлюють приписи ч. 3 ст. 404 КПК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що органи досудового слідства і суд дослідили всі обставини, які могли мати значення для прийняття правильного рішення у справі і висновки суду ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах безпосередньо досліджених судом в судовому засіданні.
Не вбачає колегія суддів і підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш суворого за своїм розміром покарання, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ніж призначив суд першої інстанції.
Так, відповідно до ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,колегія суддів всупереч твердженням прокурора викладеним в його апеляційній скарзі, вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання встановлених кримінальним законом і обґрунтовуючи висновок щодо міри покарання та призначаючи обвинуваченим покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжкого злочину, обставини його вчинення та роль кожного із

співучасників, їх поведінку під час та після вчинення злочинних дій, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, дані про особу ОСОБА_8 , який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, працює, раніше судимий, має вищу освіту, одружений та має на утриманні дитину, що суд обґрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання; дані про особу ОСОБА_9 , який на обліку у лікаря-психіатра не перебувае, але з 2011 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання каннабіноїдів, має постійне місце проживання, не працює, раніше судимий, не одружений, має вищу освіту та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, призначив обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст. 185 КК України, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції і не вбачає підстав для призначення більш суворого за розміром покарання ніж призначив суд першої інстанції.

Також судом обґрунтовано були застосовані положення ч.4 ст. 70 КК України до обвинуваченого ОСОБА_9 та призначено йому покарання за сукупністю злочинів, оскільки кримінальне правопорушення за даним вироком він вчинив 27.10.2014 року, тобто до постановлення попереднього вироку ухваленого Дніпровським районним судом м. Києва від 25.12.2015 року, який має виконуватися самостійно.

Процесуальних порушень, як під час досудового слідства, так і під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які б давали підстави сумніватися в правильності прийнятого судом рішення відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, а тому не вбачає підстав для його скасування про що ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у провадженні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_9 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3