Постанова
Іменем України
6 березня 2018 року

м. Київ
справа № 536/169/16-к

провадження № 51- 416 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000932, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бахмут (Артемівськ) АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий останній раз 19 квітня 2010 року вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області за ч.2 ст. 187, ч. 2 ст. 153, ч.1 ст. 129, 70 Кримінального кодексу України ( далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна, звільнений 6 травня 2016 року по відбуттю строку,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.187, ч. 1 ст. 263 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст.187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
На підставі ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років шість місяців з конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення, з 1 вересня 2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 1 вересня 2016 року о 18 год. 30 хв., зберігаючи при собі гранату Ф-1 без передбаченого законом дозволу на носіння зброї та ніж на мопеді прибув в с. Маламівка Кременчуцького району Полтавської області, де поблизу автомобільної розвилки автомобільної дороги Полтава-Олександрія став чекати появи особи, на яку можливо було б вчинити розбійний напад.
Приблизно о 19 год. 00 хв. ОСОБА_6 побачив потерпілу ОСОБА_8 , яка йшла поблизу залізничної колії в напрямку с. Білецьківка Кременчуцького району Полтавської області та закривши обличчя жіночою панчохою з погрозою вбивством, а саме підірвати гранату Ф-1, приставив до її горла ніж та з метою заволодіння чужим майном вчинив розбійний напад, вимагаючи віддати гроші, телефон та прикраси. В результаті цих дій ОСОБА_6 заподіяв потерпілій ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження у вигляді поверхневої рани на правій кисті та лінійні садна на шиї і верхній губі.
Після того, як потерпіла ухилилася від нападника, схопившись за лезо ножа і зламавши його, та побігла до людей, вигукуючи про допомогу, ОСОБА_6 був затриманий групою швидкого реагування ТОВ Хорта-Спектр. При цьому в нього був виявлений бойовий припас граната Ф-1.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 1 вересня 2016 року по 15 травня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які її подали.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вказані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому зазначає, що суд першої інстанції вказавши у мотивувальній частині вироку, що обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 129 КК зайво інкриміноване та підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, не зазначив про це у резолютивній частині вироку, тобто не прийняв рішення по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 129 КК, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять вказані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому зазначають, що судом першої інстанції не надано можливості ОСОБА_6 належним чином підготуватися до судових дебатів. Крім того зазначають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України ( далі КПК), оскільки не надано оцінки всім доводам ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 зазначених в апеляційних скаргах.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив їх залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним.
Судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Вина ОСОБА_6 підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.
У вироку суду у повній відповідності до вимог ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 , які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Дії засудженого ОСОБА_6 за ч.2 ст.187, ч. 1 ст.263 КК кваліфіковано судом правильно.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК.
Доводи захисника та засудженого про порушення права останнього на виступ у судових дебатах спростовуються аудіозаписом судового засідання.
Відповідно до аудіозапису, суд, згідно зі ст. 363 КПК, після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, з`ясував в учасників судового провадження, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме.
В зв`язку з відсутністю клопотань про доповнення судового розгляду, суд ухвалив про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів.
При цьому ОСОБА_6 і його захисник жодних заперечень не мали, клопотань про необхідність підготовки не заявляли та скористалися своїм правом на виступ в судових дебатах.
Після оголошення судових дебатів закінченими суд, у відповідності з приписами ст. 365 КПК, надав обвинуваченому останнє слово. При цьому ОСОБА_6 в останньому слові не повідомляв про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження.
Що стосується доводів прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку судом першої інстанції, то вони є безпідставними.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», погроза вчинити вбивство, висловлена під час розбою, повністю охоплюється диспозицією ст. 187 КК і додаткової кваліфікації за ст. 129 КК не потребує.

А тому суд першої інстанції правильно виключив з обвинувачення як зайво інкриміновану ч. 1 ст. 129 КК, оскільки погрози вчинити вбивство, висловлені під час розбою, повністю охоплюється диспозиціями статті 187 КК і додаткової кваліфікації за статтею 129 КК не потребує. При цьому суд не ухвалював рішення про виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 129 КК, а тому в резолютивній частині й не мав про це зазначати.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах засудженого та захисника доводам, в тому числі і тим, на які вони посилаються у касаційних скаргах та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
На думку суду, в процесі судового та апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, суд

ухвалив:
вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3