Справа № 346/4870/17
Провадження № 11-кп/779/541/2017
Категорія ст. 86 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні його заяви про застосування амністії,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році». Мотивує свої вимоги тим, що ухвала винесена без повного вивчення особи засудженого, матеріалів його особової справи та є необ`єктивною і упередженою. Посилається на те, що є повним сиротою, а дід ОСОБА_9 його єдиним опікуном, однак це не взято до уваги судом першої інстанції. Зазначає, що в неповнолітньому віці він втратив матір, а батько був позбавлений батьківських прав. Над ним взяв опіку в законному порядку його дід, 1946 року народження, що перебуває на пенсії, за віком має слабке здоров`я та потребує його фізичної та фінансової допомоги, синівської любові. Вважає, що зважаючи на це, він підпадає в коло осіб, вказаних в Законі України «Про амністію у 2016 році», оскільки опікун прирівнюється до одного з батьків.

Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування амністії, суд вважав, що заява засудженого безпідставна, оскільки в судовому засіданні не встановлено підстав для застосування амністії передбачених ст. 1-5 Закону України «Про амністію в 2016 році».

Засуджений ОСОБА_7 про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, від нього не надходило заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги, клопотань про його участь в апеляційному розгляді не надходило, питання про погіршення становища не порушувалося, відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, його участь є не обов`язковою. За таких обставин згідно з приписами ч. 4 ст. 405 КПК України колегія суддів вважає можливим провести розгляд провадження у відсутність засудженого ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає її безпідставною.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали заяви, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку колегії суддів, ухвала суду першої інстанції постановлена з правильним застосуванням матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

ОСОБА_7 засуджений вироком Волноваського районного суду Донецької області від 09 червня 2015 року за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, 10 липня 2015 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від за ч. 2 ст. 260, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 10 днів позбавлення волі з конфіскацією особисто належного майна. Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року: вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасовано; призначено покарання за ч. 2 ст. 260 КК України у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком від 09 червня 2015 року більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна; у решті частини вказаний вирок залишено без змін.

Підстави застосування амністії та перелік осіб, які повністю або частково звільняються від відбування покарання згідно амністії, визначаються законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та Закону України «Про застосування амністії в Україні».

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про застосування амністії в України» та ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» злочини, за які засуджено ОСОБА_7 , вчинено ним до набрання чинності цим законом.

Згідно з ст. 12 КК України злочини, передбачені ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 260 КК України, є тяжкими злочинами.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України «Про амністію у 2016 році» постановлено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, зазначених у статті 1 цього Закону, засуджених за умисні злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років, якщо на день набрання чинності цим Законом вони відбули не менше половини призначеного строку основного покарання.

Дійсно, засуджений ОСОБА_7 відбув, як і вказано в цій статті, більше половини призначеного строку основного покарання.

В той же час, статтею 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено звільнити від відбування покарання осіб:

а) які на момент вчинення злочину були неповнолітніми;

б) жінок, вагітних на день набрання чинності цим Законом;

в) не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами;

г) яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1-4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572;

ґ) які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

д) ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни та учасники війни, які підпадають під дію Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту");

е) учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи - осіб, які підпадають під дію Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та аналогічних законів інших держав - колишніх республік СРСР;

є) які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Однак, під час розгляду заяви в судді першої та і в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що він відноситься до переліку осіб, визначених у ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», які мають право на звільнення від відбування покарання.

Засуджений ОСОБА_7 відносить себе до категорії осіб, визначених п. є), тобто тих, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей, посилаючись на те, що він є повним сиротою, а дід ОСОБА_9 , 1946 року народження, його єдиним опікуном, який прирівнюється до одного з батьків.

Колегія суддів вважає, що такі доводи ОСОБА_7 не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки хоча на час встановлення опіки і піклування відповідні особи й виконують ті ж завдання, що й батьки, але у разі досягнення фізичною особою чотирнадцяти років припиняється опіка, а у разі досягнення цією ж особою повноліття припиняється і піклування, після чого жодних взаємних прав та обов`язків у суб`єктів правовідносин з опіки чи піклування не має.

Відповідно, опікун (піклувальник) в розумінні Закону України «Про амністію у 2016 році» не є батьком засудженої особи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році»

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про застосування щодо нього Закону України «Про амністію у 2016 році» без змін.

Колегія суддів, зазначаючи строк і порядок набрання законної сили даної ухвали та її оскарження, враховує правову позицію Верховного Суду України про те, що рішення суду щодо амністії можуть бути оскаржені в касаційному порядку (постанова від 11 лютого 2016 року справа № 5-331кс15).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 86 КК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про застосування амністії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3