Дата документу Справа № 336/1706/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1055/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/1706/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № 0001062, № 0004310, які об`єднані судом в одне провадження, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, з повною середньою освітою (11 класів), незаміжньої, непрацюючої, матері чотирьох дітей: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимої:

- вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2015 року за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, звільненої від відбування покарання з випробуванням тривалістю в один рік;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді двох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді одного року позбавлення волі.

Покарання за сукупністю злочинів у відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України призначено шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого у вигляді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково (у вигляді одного місяця позбавлення волі) приєднано невідбуте за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2015 року покарання, визначивши покарання за сукупністю вироків у вигляді двох років одного місяця позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід до обвинуваченої ухвалено не застосовувати.

Початок строку покарання ухвалено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання в частині покарання.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, близько 11 години 30 хвилин 8 листопада 2015 року обвинувачена, керуючись умислом на крадіжку, в торгівельній залі магазину «МАСА» в будинку № 49 по пр. Леніна в м. Запоріжжі таємно викрала спортивні туфлі чоловічі синього кольору, які в місці викрадення взув її малолітній син, що знаходився в магазині разом з матір`ю, після чого обвинувачена з сином залишили приміщення магазину.

Описаними діями потерпілій ОСОБА_9 заподіяно майнову шкоду у сумі 460 грн.

Продовжуючи вчинення кримінально караних діянь проти чужої власності, 5 грудня 2015 року, приблизно о 19-00 годині, обвинувачена, керуючись умислом на крадіжку, з торгівельної зали магазину «Ашан» по вул. Запорізькій, 16, в м. Запоріжжі, намагалась таємно викрасти десять пар шкарпеток, а саме: чотири пари шкарпеток артикулу 510 загальною вартістю 103 грн. 17 коп. без урахування ПДВ, чотири пари артикулу 915 загальною вартістю 103 грн. 17 коп. без урахування ПДВ, одну пару артикулу 7503 вартістю 25 грн. 79 коп. без урахування ПДВ, одну пару артикулу 4922 вартістю 25 грн.79 коп. без урахування ПДВ, на загальну суму 257 грн. 92 коп. без урахування ПДВ, належних товариству з обмеженою відповідальністю «Ашан Україна Гіпермаркет», проте довести злочинний умисел до кінця не змогла з причини, що не залежить від її волі, оскільки після проходження каси була затримана співробітниками товариства.

В проміжок часу між 15 годинами 35 хвилинами та 15 годинами 45 хвилинами 14 березня 2016 року обвинувачена з умислом на таємне заволодіння чужим майном з торгівельної зали магазину «Єва-117» по вул. Чарівній, 129, в м. Запоріжжі, намагалась таємно викрасти банку з сироваткою для догляду за волоссям «Нюа» об`ємом 80 мл артикулу 193 вартістю 92 грн. 82 коп. без урахування ПДВ, одну баночку лаку для волосся «Нівея» об`ємом 250 мл артикулу 004 вартістю 48 грн. 40 коп. без урахування ПДВ, одну баночку лаку для волосся «Нівея» об`ємом 250 мл артикулу 336 вартістю 48 грн. 40 коп. без урахування ПДВ, одну баночку лаку для волосся «Нівея» об`ємом 250 мл артикулу 66 вартістю 48 грн. 40 коп. без урахування ПДВ на загальну суму 238 грн. 02 коп., належні товариству з обмеженою відповідальністю «Руш», проте реалізувати протиправний намір до кінця не змогла з причини, що не залежить від її волі, оскільки після проходження каси була затримана співробітниками товариства.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Вказує, що суд не прийняв до уваги вартість предметів, замах на викрадення яких вчинила обвинувачена, за довідкою-рахунком ТОВ «Руш» та довідкою-рахунку про шкоду. Вважає заяву про добровільну передачу ОСОБА_7 уповноваженим співробітникам поліції спортивних туфель та постанову про визнання речовими доказами неналежними та недопустимими доказами, оскільки надані суду довідки-рахунки не є висновками експертів, а складені працівниками, які повноваженнями щодо встановлення вартості збитків відповідно до ст.ст. 69-70 КПК України не наділені. Крім того, розмір матеріальних збитків, спричинених потерпілій ОСОБА_9 , взагалі жодним належним письмовим доказом не доведено. В судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано жодного належного та допустимого доказу щодо майна, яке було викрадено та щодо розміру матеріальних збитків. Також зазначає, що ОСОБА_7 є багатодітною матір`ю та має на своєму утриманні чотирьох дітей, остання донька народилась у грудні 2016 року, а тому призначення їй покарання, пов`язаного із позбавленням волі є найсуворішим та, на думку сторони захисту, не відповідає завданню КК України. При цьому, злочини, у яких обвинувачується ОСОБА_7 є злочинами середньої тяжкості, та їх фактична доведеність ґрунтується лише на показах обвинуваченої.

На підставі наведеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, призначити покарання ОСОБА_7 у вигляді 2 років 1 місяця, в порядку ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням на 2 роки.

До початку апеляційного розгляду, зі згоди обвинуваченої ОСОБА_7 , захисник подала клопотання про звільнення підзахисної від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинувачену, зокрема і в останньому слові. та її захисника, які підтримали, як подану апеляційну скаргу, так і подане клопотання; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і не заперечувала проти задоволення клопотання про застосування до обвинуваченої акта амністії; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а клопотання про застосування до обвинуваченої амністії підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вимог і положень зазначених законів дотримався.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, кваліфікація дій останньої, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку за цими злочинами, сторонами провадження не оспорюються, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційною інстанцією, не перевіряються. Колегія суддів перевіряє лише правильність встановлення судом інкримінованого обвинуваченій розміру визначених збитків у даному кримінальному провадженні.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_7 визнала себе винною у скоєнні інкримінованих злочинів. Судом були досліджені представлені органом досудового розслідування докази, на які він і спирався в своєму судовому рішенні, і яким була надана відповідна оцінка. При чому, під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, ані обвинувачена, ані її захисник, розмір інкримінованих органом досудового розслідування збитків сумніву не піддавали, а отже погоджувалися з ними, і тому висловлені доводи в апеляційній скарзі стосовно довідок-рахунків, які не є висновками експертів, колегія суддів вважає безпідставною.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року "Про судову практику у справах про злочини проти власності", у справах про злочини проти власності суди зобов`язані як установлювати вину підсудних і призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати передбачені законом заходи для реалізації прав потерпілих на відшкодування заподіяної шкоди. Предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, тощо. Розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Таким чином, вартість предметів, замах на викрадення яких вчинила обвинувачена, підтверджуються інвентаризаційною відомістю № 43651 (т. 1, а.п. 92), довідкою-рахунком товариства з обмеженою відповідальністю «Руш» (т.1, а.п.91), які відповідають вимогам, визначеним законодавцем для визнання цих документів належними і допустимими доказами.
Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 , у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначення покарання носить індивідуальний характер, і його вид, розмір визначається з урахуванням положень зазначеного закону.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до злочину середньої тяжкості. Судом також враховано сукупність фактичних обставин, які характеризують обвинувачену.

В якості обставин, пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність з боку потерпілих майнових претензій. Обтяжуючих покарання ОСОБА_7 обставин судом не встановлено.
Також, судом враховані відомості про особу обвинуваченої, згідно яких вона є вдовою (т. 2, а.п.86, зворотний бік); матір`ю чотирьох малолітніх дітей, наймолодший з яких перебуває у грудному віці; позитивно характеризується адміністрацією учбового закладу, де навчаються двоє дітей обвинуваченої (т.2, а.п.84).
Встановлені судом першої інстанції як позитивні дані про особу обвинуваченої, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі, не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, а з урахуванням негативних даних щодо останньої, як то замах на скоєння та скоєння декількох кримінально-караних діянь середньої тяжкості під час іспитового строку, призначеного за попереднім вироком, виключають її звільнення від відбування покарання з випробуванням за новим вироком.

Отже, колегія суддів підстав для пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_7 , не вбачає.

Таким чином, доводи апелянта, зазначені в її апеляційній скарзі, як підстави для пом`якшення призначеного покарання, не можуть бути достатніми, аби бути врахованими для висновку про зміну призначеного покарання у бік пом`якшення, виходячи з встановлених судом першої інстанції обставин, які і послугували підставами для призначення саме такого, мінімально можливого покарання.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд правильно обрав обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, межі якого визначив, керуючись вимогами ст. 65 КК України. Підстав вважати призначене їй покарання несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що клопотання захисника, подане у відповідності до вимог пункту «г» частини третьої статті 10 Закону України «Про застосування амністії у 2016 році», підлягає задоволенню на підставі пункту «в» статті першої вищезазначеного Закону, оскільки як було встановлено, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 має чотирьох дітей, яким не виповнилося 18 років: сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2, а.п.88); доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2, а.п.87); сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2, а.п.87 (зворотній бік)) та доньку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1, а.п.88), та не підпадає під заборони, визначенні в статті четвертій Закону України «Про застосування амністії в Україні» №392/96-ВР від 01.10.1996 року.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року відносно ОСОБА_7 , без змін.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 про застосування до ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році» - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від призначеного покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року згідно з пунктом «в» статті першої Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4