АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 лютого 2016 року за № 120 161 000 400 018 80, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 23 жовтня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 (три) роки,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Судом першої інстанції вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 лютого 2016 року за № 120 161 000 400 018 80, ОСОБА_6 , будучи раніше судимий, маючи не зняту та непогашену судимість, 10 лютого 2016 року, приблизно о 2 годині 40 хвилин, знаходячись по проспекту Тичини, 12-В, в місті Києві, помітив припаркований автомобіль «Mitsubishi Colt», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_11 , та у нього виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, що знаходилось в салоні указаного автомобіля.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, ОСОБА_6 підійшов до згаданого автомобіля та, використовуючи принесений на місце злочину інструмент, розбив вікно водійських дверей автомобіля. В подальшому, впевнившись, що його дії залишаються таємними для сторонніх осіб, ОСОБА_6 через розбите вікно проник до салону автомобіля, звідки таємно викрав відеореєстратор вартістю 945 гривень.

Після цього ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 945 гривень.

За таких обставин орган досудового розслідування сформулював ОСОБА_6 обвинувачення у повторному вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), та навів правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК України.

За цим обвинуваченням суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 невинуватим та виправдав за недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Мотивуючи виправдувальний вирок, суд вказав про те, що жоден з досліджених в судовому засіданні доказів сторони обвинувачення, серед яких: показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколи огляду місця події, пред`явлення речей для впізнання від 10 лютого 2016 року, перегляду цифрового відеозапису від 16 лютого 2016 року, огляду речей з фототаблицями від 17 лютого 2016 року, тимчасового доступу до речей і документів від 26 квітня 2016 року, - як окремо, так і в сукупності, не доводить винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та не спростовує його показання в судовому засіданні про непричетність до нього.

При цьому суд визнав недопустимими доказами і такими, що не можуть бути використані при ухваленні судового рішення згідно зі ст. 86 КПК України, протоколи огляду місця події від 10 лютого 2016 року внаслідок відсутності відомостей про роз`яснення ОСОБА_6 належних йому прав та обов`язків, і порушення права на захист під час проведення цих слідчих дій; протокол пред`явлення речей для впізнання від 10 лютого 2016 року через те, що потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечив викладені у ньому відомості та засвідчення його власним підписом; протокол огляду речей, одягу затриманого ОСОБА_6 від 17 лютого 2016 року, оскільки у протоколі затримання зазначено про те, що речі у останнього не вилучались, та через не виявлення під час огляду в суді осколку скла, про який указано у згаданому протоколі; а також внаслідок того, що свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказав на те, що оглянуті в судовому засіданні штани не схожі на ті, в яких була особа, яку він бачив в момент вчинення злочину.

Інші докази, а саме: протоколи огляду місця події від 10 лютого 2016 року, перегляду цифрового відеозапису від 16 лютого 2016 року, тимчасового доступу до речей і документів від 26 квітня 2016 року, які були досліджені в судовому засіданні, на переконання суду, не є такими, на підставі яких можливо встановити наявність фактів та обставин, які б вказували на винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та спростовували показання обвинуваченого в судовому засіданні.

З таких мотивів суд першої інстанції виправдав ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 просить виправдувальний вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тобто не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Зокрема, на думку апелянта, протокол затримання ОСОБА_6 від 10 лютого 2016 року складений з дотриманням ч. ч. 4, 5 ст. 208 КПК України, з роз`ясненням права на захист, а огляд місця події було проведено як першочергову невідкладну слідчу дію, зі складенням відповідного протоколу, який відповідає вимогам ст. ст. 103, 104 КПК України, про що свідчить і те, що жодних зауважень та доповнень до нього від учасників цієї слідчої дії не надходило. При цьому незрозумілим вважає посилання суду у мотивувальній частині вироку на положення ч. 4 ст. 223 КПК України, що регламентують випадки проведення слідчих дій у нічний час.

Разом із цим, апелянт вказує на неправильну оцінку в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_12 , який повідомляв про те, що він не впевнений, що на затриманій особі були саме оглянуті в суді штани, оскільки пройшло багато часу, однак вказав на те, що затриманого ОСОБА_6 він впізнав за одягом та впізнав оглянуту в суді куртку, у яку той був одягнений.

Не знайшли своєї оцінки взагалі показання в судовому засідання свідка ОСОБА_13 , які, за твердженням апелянта, прямо вказують на причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Факт того, що ОСОБА_6 знаходився поблизу місця вчинення кримінального правопорушення та був одягнутий у одяг, схожий за ознаками на той, про який зазначав заявник, підтверджується роздруківкою телефонних з`єднань обвинуваченого, а також переглянутим в судовому засіданні відеозаписом за 10 лютого 2016 року з камер відеоспостереження магазину «Фора», розташованого по вулиці Дніпровська Набережна, 7, у місті Києві.

Таким чином, прокурор вважає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

На думку апелянта, показання обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні дані з метою уникнення від кримінальної відповідальності, чому суд не дав належної оцінки.

Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне провадження в період іспитового строку, при його звільненні від відбування покарання призначеного за попереднім вироком, що свідчить про небажання останнього стати на шлях виправлення.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подані заперечення, в яких він, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; захисника і обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, допитавши обвинуваченого, повторно дослідивши за клопотанням прокурора матеріали кримінального провадження, в тому числі і в частині даних про особу обвинуваченого, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Положення ч. 1 ст. 373 КПК України регламентують, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при становленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

За приписами ст. 62 Конституції України, ч. ч. 2, 4 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, у ньому, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_6 і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

При цьому, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд, забезпечивши регламентований ст. 22 КПК України принцип змагальності сторін, згідно з яким сторони кримінально провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацією інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив надані сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів та дав належну оцінку кожному із них, в їх сукупності та у взаємозв`язку.

Зокрема, на обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, сторона обвинувачення посилається, в тому числі, на: протокол огляду місця події від 10 лютого 2016 року, складеного слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 , згідно з яким, при огляді автомобіля «Mitsubishi Colt», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вулиці Дніпровській Набережній, 7-а, в місті Києві, був здійснений поверхневий огляд ОСОБА_6 , у якого вилучено відеореєстратор та інше майно (т. 1 а. с. 18-23); два протоколи огляду місця пригоди від 10 лютого 2016 року, складених слідчим цього ж управління поліції ОСОБА_16 , а саме кабінету слідчого № 328, відповідно до якого, при поверховому огляді ОСОБА_6 у нього були вилучені чорна куртка «Адідас» та спортивні штани (т. 1 а. с. 27, 28), тобто предмети одягу в які, за показаннями свідка ОСОБА_12 , була одягнена особа, яка вчинила крадіжку з автомобіля «Mitsubishi Colt», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначені слідчі дії слідчими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 проводились 10 лютого 2016 року, відповідно, з 3 години 45 хвилин до 4 години 20 хвилин та з 8 години 45 хвилин до 9 години 05 хвилин за участю ОСОБА_6 без зазначення в протоколах його процесуального статусу та роз`яснення прав, передбачених ч. 3 ст. 42 КПК України, при тому, що протокол його затримання в порядку ст. 208 КПК України, був складений лише о 13 годині 30 хвилин 10 лютого 2016 року (т. 1 а. с. 90-92).

З огляду на те, що ОСОБА_6 , відповідно до показань працівника поліції ОСОБА_13 , фактично був затриманий о 2 годині 45 хвилин 10 лютого 2016 року, про що також свідчить фототаблиця до протоколу огляду місця події, складеного слідчим ОСОБА_15 , з якої видно, що до обвинуваченого були застосовані спеціальні засоби кайданки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані слідчі дії проведені з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі права обвинуваченого ОСОБА_6 на захист, а тому, відповідно до вимог ст. ст. 86, 87 КПК України, визнав вказані докази недопустимими.

Колегія суддів не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі прокурора, про те, що затримання ОСОБА_6 проведено з дотриманням вимог ст. 208 КПК України, а наведені докази у кримінальному провадженні в повній мірі відповідають ст. ст. 103, 104 КПК України, у зв`язку із чим є належними і допустимими, оскільки на обґрунтування такої позиції апеляційна скарга містить лише формальне посилання на протокол затримання та на наявність в протоколах зазначених вище слідчих дій переліку відомостей, які повинен мати протокол, як форма фіксування кримінального провадження, натомість не містить жодного доводу на спростування висновків суду про отримання їх внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Між тим, в ході повторного дослідження за клопотанням прокурора вказаних протоколів слідчих дій від 10 лютого 2016 року в суді апеляційної інстанції (т. 1 а. с. 18-23, 27-28, 90-92), знайшло своє підтвердження, що затримання ОСОБА_6 органом досудового розслідування, на момент виконання вказаних слідчих дій, проведено з порушенням вимог ч. ч. 4, 5 ст. 208 КПК України, без складення відповідного протоколу та роз`яснення йому підстав затримання і його процесуальних прав, в тому числі права на захист, а вилучення речей проведено з порушенням ч. 3 ст. 208, ст. ст. 223, 236, 237 КПК України. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені докази у кримінальному провадженні отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, є недопустимими, та на які, відповідно до ст. 86 КПК України, суд не може посилатись при ухваленні судового рішення.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання прокурора на те, що вказані огляди місця подій були проведені слідчими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 відповідно до вимог КПК України, як першочергові невідкладні слідчі дії, оскільки на момент їх проведення, з огляду на приписи ст. 209 КПК України, ОСОБА_6 набув статусу затриманого, однак у зазначених протоколах не міститься посилання на його процесуальне становище, як і не міститься роз`яснення його прав, передбачених ч. 3 ст. 42 КПК України. Крім того, відеореєстратор та предмети його одягу були вилучені у спосіб, який не ґрунтується на вимогах ч. 3 ст. 208 цього Кодексу.

Щодо тверджень прокурора в апеляційній скарзі на безпідставність посилання суду при визнанні недопустимим доказом протоколу огляду місця пригоди, складеного слідчим ОСОБА_15 (т. 1 а. с. 15-18), на ч. 4 ст. 223 КПК України, яка регламентує проведення слідчих дій у нічний час, то зазначене не ставить під сумнів обґрунтованість висновків суду в цій частині, а лише свідчить про допущену ним описку, оскільки судом акцентовано увагу на порушення органом досудового слідства при проведенні вказаної слідчої дії вимог ч. 3 цієї статті, а саме про відсутність даних про роз`яснення ОСОБА_6 його прав і обов`язків.

Крім того, встановивши в ході допиту потерпілого ОСОБА_11 , що останнім не повідомлялись слідчому відомості, зазначені в протоколі пред`явлення відеореєстратора для впізнання, а наявні у вказаному протоколі підписи виконані не ним (т. 1 а. с. 51-53), а також, що в протоколі огляду речей від 17 лютого 2016 року вказані дані, що не відповідають дійсності, а саме, що під час затримання ОСОБА_6 та його доставки до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві у останнього було виявлено та вилучено одяг (т. 1 а. с. 32-33), між тим, у протоколі затримання ОСОБА_6 зазначено, що під час його затримання речі не вилучались (т. 1 а. с. 90-92), суд вмотивовано, з посиланням на ст. 86 КПК України, визнав вказані докази недопустимими.

З огляду на те, що протокол пред`явлення потерпілому ОСОБА_11 для впізнання відеореєстратора містить ознаки фальшування (т. 2 а. с. 201), а також з урахуванням встановлених у кримінальному провадженні обставин затримання ОСОБА_6 та вилучення у нього речей без дотримання вимог КПК України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції і колегія суддів.

Щодо доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильну оцінку судом показань свідка ОСОБА_12 , який повідомляв про те, що затриманого ОСОБА_6 він впізнав за одягом, зокрема впізнав оглянуту в суді куртку, у яку той був одягнений, то вони є непереконливими.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при безпосередньому дослідженні в судовому засіданні речових доказів, а саме штанів обвинуваченого ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_12 вказав, що штани, оглянуті в судовому засіданні, не схожі на ті, в яких була особа, яку він бачив в момент вчинення кримінального правопорушення. Крім того, свідок зазначив, що вказану особу в обличчя не бачив, а відносно куртки вказав лише на те, що вона була темного кольору.

При цьому, із дослідженого в суді апеляційної інстанції технічного запису допиту свідка ОСОБА_12 судом першої інстанції встановлено, що останньому, всупереч твердженням прокурора в апеляційній скарзі, для огляду вилучена у ОСОБА_6 куртка не пред`являлась.

За наведених обставин, коли свідок не зміг категорично ствердити про вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_6 , дав показання про несхожість штанів, в яких була одягнена особа, що вчинила кримінальне правопорушення з штанами, які були вилучені у обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив показання свідка ОСОБА_12 як такі, що не викривають ОСОБА_6 у вчиненні злочину.

Приймаючи до уваги, що органом досудового розслідування після затримання ОСОБА_6 не було проведено його впізнання свідком у відповідності до вимог ст. 228 КПК України, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, твердження прокурора про те, що судом дана неправильна оцінка показанням свідка ОСОБА_12 не заслуговують на увагу.

Не погоджується колегія суддів також і з доводами прокурора в апеляційній скарзі про те, що судом при постановлені вироку залишено поза увагою показання працівника поліції ОСОБА_13 , які, на думку апелянта, прямо вказують а причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Як вбачається з вироку, вказаний свідок повідомив в судовому засіданні лише обставини затримання ОСОБА_6 , а саме те, що при отриманні повідомлення про вчинення злочину та опису предметів одягу, в які був одягнений ймовірний злочинець, біля магазину «Фора», був затриманий ОСОБА_6 , який підпадав під вказані прикмети та у якого було виявлено відеореєстратор.

Проте, ОСОБА_6 працівниками поліції не був затриманий безпосередньо на місці вчинення злочину, тому вказані показання свідка ОСОБА_13 не спростовують в достатній мірі твердження обвинуваченого про те, що він придбав зазначений відеореєстратор у незнайомих осіб коли йшов в магазин «Фора».

Крім того, приймаючи до уваги, що в апеляційній скарзі прокурора ставилось питання про неправильність оцінки судом доказів та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегією суддів, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, було задоволено клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у справі, в тому числі в частині допиту потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Однак, всупереч ст. 23 КПК України, прокурором не була забезпечена явка вказаних осіб в судове засідання апеляційної інстанції 9 березня, 6 квітня, 18 травня, 15 червня 2017 року, як і виконання ухвал колегії суддів про примусовий привід свідків від 15 червня, 6 липня, 14 вересня 2017 року.

З огляду на те, що прокурор відмовився від допиту потерпілого та свідків, колегією суддів, з метою перевірки зазначених доводів апеляційної скарги, було досліджено технічний запис розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції в частині допиту вказаних осіб.

Разом з тим, досліджені зазначені показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 лише підтверджують правильність висновків суду, що вони є недостатніми для ствердження поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Що стосується інших доказів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, а саме: протокол огляду місця події від 10 лютого 2016 року, під час якого було оглянуто автомобіль «Mitsubishi Colt», державний номерний знак НОМЕР_1 , та вилучено мікронашарування, які не піддавались експертному дослідженню (т. 1 а. с. 24-25); протокол перегляду цифрового відеозапису від 6 лютого 2016 року, яким зафіксовано знаходження ОСОБА_6 о 2 годині 46 хвилин в магазині «Фора» по вулиці Дніпровська набережна, 7, в місті Києві (т. 1 а. с. 73-77); протокол доступу до речей і документів від 26 квітня 2016 року, яким роздруківкою вхідних та вихідних дзвінків з належного ОСОБА_6 телефону підтверджується знаходження його з 23 години 9 лютого 2016 року до 3 години 10 лютого 2016 року в районі, де було вчинено злочин, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не є такими, на підставі яких можна встановити наявність обставин, які б вказували на винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, та спростовували б доводи обвинуваченого про його непричетність до вчиненого.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції було повно, всебічно і об`єктивно досліджено обставини провадження, та на підставі сукупності правильно оцінених доказів з точки зору достатності, належності і допустимості, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, зроблено обґрунтований висновок про недоведеність обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, що стало підставою для його виправдання за цим законом.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/184/2017

Категорія КК України: ч. 2 ст. 185
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_17
Суддя - доповідач: ОСОБА_1