Справа 556/1430/17
Номер провадження 1-кп/556/26/2018
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Рядок статзвіту № 20

23.04.2018 року. Володимирецький районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого - ОСОБА_4

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець кримінальне провадження №0000033 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та жителька АДРЕСА_1 , громадянка Російської Федерації, освіта середня-спеціальна, одружена, не працює, не судима,

За ч.2 ст. 187, ч.2 ст.263 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта середня, не одруженого, не військовозобов`язаного, не працює, не судимого,

за ч.2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 у 2015 році купила ніж, який носила у власній жіночій сумочці і який 16.01.2017 року, під час огляду особистих речей останньої, було вилучено працівниками поліції.

Згідно висновку експерта №1.2-34/17 від 2.02.2017 року, ніж, який виявлено та вилучено у ОСОБА_6 являється холодною зброєю.

Таким чином, своїми умисними діями, що виразились в незаконному носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 263 КК України.

Свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину обвинувачена ОСОБА_6 не визнала, і суду пояснила, що ніж вона купила декілька років тому, як сувенір. Деколи носила в сумочці для самозахисту. Не знала, що це холодна зброя.

Згідно протоколу огляду місця події від 16.01.2017 року, під час огляду особистих речей ОСОБА_6 , в сумці останньої, було виявлено та вилучено ніж.

Як вбачається з висновку експерта №1.2-34/17 від 2.02.2017 року, ніж, який був виявлений та вилучений 16.01.2017 року під час огляду особистих речей громадянки ОСОБА_6 являється холодною зброєю.

Досліджуваний ніж є мисливським ножем загального призначення, який є різновидом короткоклинкової холодної зброї колючеріжучої дії.

Згідно інформації дозвільної системи від 22.02.2017 р. №1173/216/01-17, ОСОБА_6 на обліку дозвільної системи Володимирецького ВП не перебуває, власником вогнепальної чи холодної зброї не являється.

Як зазначено в п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» №3 від 26.04.2002 року, при вирішенні питання, чи є незаконними носіння холодної зброї, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 576 ( 576-92-п) з наступними змінами), Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. N 622 зареєстровано в Міністерстві юстиції 7.10.1998 р. №637/3077), які також є нормативно- правовими актами, чинні.

Сама обвинувачена підтвердила факт носіння ножа, який є холодною зброєю.

Проаналізувавши і оцінивши вище вказані досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що сторона обвинувачення довела винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 263 КК України.

Крім того, органами досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_5 обвинувачуються в тому, що вони 15 січня 2017 року, близько 23 год. 45 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в с.Озеро Володимирецького району Рівненської області, за попередньою змовою, реалізуючи намір на заволодіння чужим майном, знаходячись в автомобілі марки «Рено Кенго», державний номерний знак НОМЕР_1 , вчинили напад на водія автомобіля ОСОБА_4 , шляхом накиду скакалки на шию ОСОБА_4 , ОСОБА_5 почав здушувати шию, а ОСОБА_6 в цей час шукала грошові кошти в салоні автомобіля потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що він у не робочий час підробляє таксистом у приватного підприємця ОСОБА_9

15.01.2017 року, після 23 години, поступило замовлення перевезти людей з с. Озеро в с. Каноничі Володимирецького району. Пасажири обвинувачена ОСОБА_6 сіла на переднє пасажирське сидіння, обвинувачений ОСОБА_5 на заднє сидіння.

Переїхавши місток в с. Озеро, хлопець попросив зупинитися. Він подумав, що йому стало погано. А коли зупинився, ОСОБА_5 накинув йому на шию скакалку і почав душити. ОСОБА_4 увімкнув у салоні автомобіля світло та порвав скакалку. Обвинувачений ОСОБА_5 вискочив з машини і побіг. Він хотів його наздогнати, але той втік.

Потім він зателефонував своїм колегам і поїхав в смт. Володимирець, до відділення поліції. ОСОБА_6 поїхала з ним. Обвинувачена перебувала в стані алкогольного сп`яніння, чув запах алкоголю.

Не знає, що ОСОБА_6 хотіла в нього забрати, вона метушилася біля бардачка автомобіля. Він не стверджував, що остання хотіла забрати в нього гроші. В нижньому бардачку машини речі були розкидані. Внаслідок нападу переніс фізичний біль, емоційний стрес, страх за своє здоров`я та життя. А тому просить стягнути з обвинувачених в його користь моральну шкоду.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 ствердив, що 15.01.2017 р., близько 24 год. потерпілий зателефонував і сказав, що на нього було здійснено напад. ОСОБА_9 повідомив про це в поліцію.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він був запрошений в якості понятого при проведенні слідчого експерименту з обвинуваченими, ОСОБА_5 показував як накинув скакалку на шию потерпілого.

Обвинувачена ОСОБА_6 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України не визнала і суду пояснила, що 15.01.2017 р., вечером, вони з ОСОБА_5 це племінник її чоловіка, були в смт. Володимирець. Сиділи в кафе «Кукушка», відпочивали. Потім повернулися в с. Озеро, розпивали спиртні напої. Через деякий час вирішили поїхати в с. Каноничі, викликали таксі. В машині вона сіла на переднє сидіння, ОСОБА_5 на заднє сидіння. ОСОБА_5 попросив зупинитися, вийти в туалет. Коли машина зупинилася, почула крик зі сторони водія. Повернувшись назад, побачила, що ОСОБА_5 в автомобілі не має. Потерпілий побіг за ним. Вона залишилась біля машини. Ніякої домовленості про пограбування не було, в бардачку машини нічого не шукала. Вже в поліції дізналася, що ОСОБА_5 душив потерпілого скакалкою. Скакалку вони купили в магазині «Рікос» в смт. Володимирець, для дітей.

Обвинувачений ОСОБА_5 вини в інкримінованому йому злочині не визнав і дав суду аналогічні покази. Пояснив, що наміру пограбувати потерпілого, як і домовленості про це із ОСОБА_6 , у них не було. Накинув скакалку на шию потерпілого так як приревнував його до ОСОБА_11 , і хотів просто налякати. ОСОБА_4 вирвав у нього скакалку, а він втік з машини.

Також судом були досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення в підтвердження винуватості ОСОБА_6 , ОСОБА_5 в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 187 КК України:

-Заява ОСОБА_6 на проведення огляду особистих речей від 16.01.2017 р;

-Протокол огляду місця події від 16.01.2017 року, згідно якого у сумці ОСОБА_6 виявлено та вилучено ніж, в салоні автомобіля, яким керував ОСОБА_4 скакалку;

-Постанова про визнання і прилучення до кримінального провадження речових доказів;

-Протокол проведення слідчого експерименту із ОСОБА_6 від 16.01.2017 року, де обвинувачена розповіла, що ОСОБА_5 накинув скакалку на шию потерпілого і втік з машини;

-Протокол проведення слідчого експерименті із ОСОБА_5 від 16.01.2017 року, де обвинувачений показав як накинув скакалку на шию потерпілого;

-Протокол проведення слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_4 , де останній розповів і показав як ОСОБА_5 накинув йому на шию скакалку і почав душити, а ОСОБА_6 намагалась відкрити бардачок у машині.

Разом з тим, вище вказані докази, ні кожен зокрема, ні в сукупності, не підтверджують факт вчинення ОСОБА_6 , ОСОБА_5 нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Таким чином відсутні докази у підтвердження того, що ОСОБА_6 , ОСОБА_5 досягли змови на вчинення розбою і вчинили будь-які дії, передбачені об`єктивною стороною цього злочину.

Не доведено наявність в обвинувачених умислу на заволодіння майном ОСОБА_4 . Покази обвинувачених в цій частині стороною обвинувачення не спростовані. Сам потерпілий у судовому засіданні пояснив, що він не знає, що ОСОБА_6 хотіла в нього забрати і не стверджує, що остання хотіла в нього взяти гроші.

У відповідності до ст..62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вимоги вказаних нормативних актів повністю відповідають вимогам ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практиці Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), які в силу приписів ст..9 КПК України є одним з джерел кримінального процесуального законодавства України.

Зокрема, в п.43 рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», ЄСПЛ вказує, що «відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. вищенаведене рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

У відповідності до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Всебічно дослідивши та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки такі самі по собі, так і в сукупності - прямо чи не прямо не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті та свідчили б про вину обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України - розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Згідно з частиною 3 статті 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності до вимог ст.. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази, давши їм належну оцінку, приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченої ОСОБА_6 на підставі п.2) ч.1 ст.373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведена вина останньої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Як зазначалося вище, відсутні ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України і в діях обвинуваченого ОСОБА_5 .

У судовому засіданні останній ствердив, що накинув скакалку на шию потерпілого, щоб налякати. В цій частині його показання підтверджуються поясненнями ОСОБА_4 і обвинуваченої ОСОБА_6 та протоколами проведення слідчого експерименту. Потерпілий пояснив, що обвинувачений ОСОБА_5 завдав йому фізичного болю,сильно душив скакалкою. Таким чином в діях останнього вбачається склад злочину, передбачений ч.1 ст. 126 КК України умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Враховуючи вище викладене, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 своїми діями не заподіяв тілесних ушкоджень потерпілому, а завдав фізичного болю, його злочинні дії слід перекваліфікувати з ч.2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 126 КК України.

При обранні міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи обвинувачених, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинувачених судом не добуто. ОСОБА_5 вчинив злочин невеликої тяжкості, раніше не судимий, вини не визнав, посередньо характеризується.

А тому суд рахує за можливе призначити йому покарання, передбачене ч.1 ст. 126 КК України, у вигляді штрафу.

ОСОБА_6 вчинила злочин середньої тяжкості, раніше не судима, вини не визнала, посередньо характеризується.

А тому суд вважає за можливе призначити їй покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 263 КК України, у вигляді штрафу.

Згідно ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта.

За ч.2 ст. 187 КК України ОСОБА_12 виправдати за недоведеністю її вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 залишити без розгляду.

Цивільний позов про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає до задоволення з наступних підстав:

Згідно ст.. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

А тому враховуючи вище викладене, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, суд рахує за правильне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6000 грн. моральної шкоди.

Питання про речові докази вирішити згідно ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючисть ст.ст. 100, 128, 370 - 371, 373 - 374, 376 КПК України суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 263 КК України і призначити покарання 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень штрафу в доход держави.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 703,68 грн. витрат на залучення експерта.
ОСОБА_6 визнати не винуватою та виправдати за недоведеністю її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України і призначити покарання 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень штрафу в доход держави.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6000 (шість тисяч) гривень моральної шкоди.
Цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 залишити без розгляду.
Речові докази: скакалку оранжевого кольору, лак для волосся, ніж знищити.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Рівненської області через Володимирецький районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Обвинуваченим, захисникам обвинувачених, прокурору, потерпілому копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: