Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
10 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року у кримінальному провадженні №0000111 від 06.09.2016 року про відмову в арешті майна,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
представника власника майна ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора прокуратури Рівненської області ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000111 від 06.09.2016 року за ознаками злочинів, передбачених ст.356, ч.2 ст.364 КК України, про накладення арешту на майно адміністративне приміщення загальною площею 453,2 кв. м., реєстраційний номер 101, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_7 ..

Відмовляючи у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно слідчий суддя вказав, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню, оскільки власник майна, на яке прокурор просить накласти арешт, не є підозрюваним у кримінальному провадженні, з приводу права власності останньої на майно існує цивільно-правовий спір, в межах якого на спірне приміщення арешт не накладено. Також спірне приміщення не є предметом злочинів, передбачених ст.ст.356 та 364 КК України, постанова про визнання речовим доказом від 8 грудня 2016 року не містить кола службових осіб причетних до реалізації приміщення, а сам власник приміщення не є службовою особою, а тому таке позбавлення права суперечить ст.41 Конституції України, ч.11 ст.170 КПК України.
В поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом залишено поза увагою доводи прокурора про правомірність визнання вказаного приміщення речовим доказом, а також підтверджуючі документи про вчинення неправомірних дій з вказаним майном, незаконне збільшення його площі всупереч наявності попередньо накладеного арешту. Просить ухвалу слідчого судді від 22 вересня 2017 року скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на майно - адміністративне приміщення загальною площею 453,2 кв. м., реєстраційний номер 101, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_7 , шляхом зоборони власнику у будь-який спосіб відчужувати вказане майно.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги , думку представника власника майна ОСОБА_6 , який просить залишити ухвалу без змін, дослідивши матеріали судової справи за клопотанням про арешт майна, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не належить до задоволення з наступних підстав.
Згідно матеріалів судової справи, слідчим управлінням ГУНП в Рівненській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000111 від 06 вересня 2016 року (а.с.3) , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за фактом самоправства з боку ОСОБА_7 та зловживання службовим становищем службовими особами регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області за ознаками злочинів, передбачених ст.356, ч.2 ст.364 КК України.

Згідно з ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з аналізу положення ч.1 ст.98 КПК України слідує, що лише після того, як слідчий, прокурор встановить належність певних матеріальних об`єктів до кримінального провадження (вони були знаряддям вчинення злочину, зберегли або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення), він складає вмотивовану постанову про визнання їх та приєднання до кримінального провадження як речових доказів.

З матеріалів судової справи вбачається, що адміністративне приміщення загальною площею 453,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 а реєстраційний номер 101 є власністю ОСОБА_7 .
Відповідно до положень абз.2 ч.10 ст.170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
З аналізу доданої копії постанови від 08 грудня 2016 року про визнання речовим доказом адміністративного приміщення загальною площею 324,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 слідує, що вона не містить вмотивованих висновків прокурора з покликанням на норми закону про те, яким критеріям , передбаченим ч.1 ст.98 КПК України, відповідає об`єкт майна, яке він визнав речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до абз.1 ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя , суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна , якщо особа, що його подала , не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Прокурором в клопотанні , при його розгляді слідчим суддею та при апеляційному розгляді не доведено необхідності арешту на вказане майно, а також не доведено належними доказами наявність ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження зазначеного майна.

Покликання прокурора на потенційну можливість його відчуження без наведення відповідного обгрунтування з поданням належних доказів не може бути підставою для задоволення клопотання про арешт майна та відповідно обмеження прав його власника.

Крім того, при апеляційному розгляді прокурором ОСОБА_5 подано копію ухвали Київського Апеляційного господарського суду від 03 жовтня 2017 року, якою заборонено Фонду державного майна України, Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження адміністративного приміщення загальною площею 324,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , що свідчить про відсутність ризику відчуження вказаного майна.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді ухвалене у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому підстав для скасування ухвали не вбачає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на адміністративне приміщення загальною площею 453,2 кв. м., реєстраційний номер 101, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_7 , залишити без зміни , а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
С У Д Д І :
_______________ ________________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3