Справа № 463/2583/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/828/16 Доповідач: ОСОБА_2
О К Р Е М А Д У М К А
судді Апеляційного суду Львівської області ОСОБА_2
у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст. 296 КК України
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_3 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення.
Як суддя-доповідач, який залишився у меншості, з даним рішенням не погоджуюся та керуючись ч.3 ст. 375 КПК України викладаю окрему думку.
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання, покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що він 15 травня 2015 року близько 20 год., знаходячись на території будівельно-господарського гіпермаркету «Епіцентр К» № 2 в м. Львові, що розташований на вул. Б.Хмельницького, 188а, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моральності, грубо порушив громадський порядок, безпричинно вчинивши конфлікт із працівниками охорони вказаного закладу, під час якого з особливою зухвалістю намагався застосувати до останніх фізичну силу, висловлювався у їхній бік нецензурною лайкою, чим принижував честь та гідність даних осіб при виконанні ними своїх службових обов`язків. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 вчинив хуліганські дії щодо працівників Державної служби охорони, котрі у складі чергового екіпажу прибули за викликом тривоги у гіпермаркет «Епіцентр К» №2 м. Львів. На зауваження працівників ДСО припинити хуліганські дії ОСОБА_3 протягом тривалого часу не реагував, поводив себе неадекватно, з особливою зухвалістю, погрожував їм фізичною розправою та звільненням з роботи, висловлювався нецензурною лексикою, чим принизив їх честь та гідність як працівників правоохоронного органу. В зв`язку з цим, ОСОБА_3 було затримано та доставлено у Личаківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, що за адресою: м. Львів, вул. Ю.Романчука, 18, де останній продовжував свої хуліганські дії, з особливою зухвалістю ображав честь та гідність працівників правоохоронних органів, усвідомлюючи, що вони є представниками державної влади, погрожував їм фізичною розправою та звільненням з органів внутрішніх справ, намагався смикати за їх формений одяг та протягом тривалого часу на зауваження припинити свої хуліганські дії вперто не реагував.

На вирок суду захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник покликається на те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: показання свідків ОСОБА_5 , який пояснив, що конфлікт тривав не більше 5 хв. на вулиці біля магазину, обвинувачений нікому тілесних ушкоджень не завдавав та майно не пошкоджував; ОСОБА_6 , який пояснив, що конфлікт був лише словесний, обвинувачений нікому не погрожував, фізичної сили до охорони магазину чи працівників державної охорони не застосовував, до магазину хотів зайти, щоб скористатися вбиральнею, однак його не пустили; ОСОБА_7 , який пояснив, що обвинувачений не завдавав нікому тілесних ушкоджень, конфлікт полягав у нецензурній лайці зі сторони обвинуваченого. Такі показання свідків виключають в діях ОСОБА_3 склад інкримінованого йому злочину. У порушення вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначено показання свідків та мотиви неврахування цих доказів; всі посилання захисту були проігноровані і не були зазначені у вироку суду, що є грубим порушенням ст. 370, ч.3 ст. 374 КПК України. Суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Як вбачається з матеріалів справи та показань свідків, дії обвинуваченого ОСОБА_3 полягали в нецензурній лайці, спричиненій як результат того, що йому не дозволили скористатися вбиральнею; нікому не було завдано тілесних ушкоджень; жодне майно не було пошкоджене; магазин не припиняв нормальної діяльності, що вже виключає таку обов`язкову ознаку інкримінованого обвинуваченому злочину як особлива зухвалість. Дії ОСОБА_3 можна кваліфікувати лише як вчинення адміністративного правопорушення дрібного хуліганства.

Вважаю, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_3 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а в діянні обвинуваченого ОСОБА_3 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України.

Об`єктом захисту норм, передбачених ст. 296 КК України, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і виявляється (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі та ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Кримінально караним хуліганством визнається таке умисне грубе порушення громадського порядку, яке вчинене з мотивів явної неповаги до суспільства і супроводжувалось особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Основним безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок. Його додатковим факультативним об`єктом можуть бути здоров`я особи, авторитет органів державної влади, громадська безпека.

Громадський порядок визначається в юридичній літературі як зумовлена закономірностями соціального розвитку система правил та інститутів, що забезпечує упорядкованість суспільних відносин і надає їм певної організаційної форми. Хуліганство є суспільно небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок. Зазначений у ч. 1 ст. 296 КК термін «грубе порушення» є оціночною категорією. Його предметний зміст залежить від конкретних обставин вчинення винним діяння. Такими закон визначає лише дії, якими спричинено істотну шкоду громадському порядку. Грубість порушення громадського порядку слід визначати з урахуванням характеру вчинених хуліганських дій, їх наслідків, місця й тривалості їх вчинення, кількості потерпілих від зазначених дій, їхнього віку, стану здоров`я, істотності порушення їхніх інтересів або інтересів підприємств, установ, організацій. Особа, яка вчиняє хуліганські дії, грубо нехтує правилами поведінки в суспільстві.

Мотивом грубого порушення громадського порядку є явна неповага до суспільства. При цьому явною (очевидною як для винної особи, так і для потерпілих чи оточуючих) неповагою до суспільства вважається прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Відсутність у діях винної особи прояву явної неповаги до суспільства виключає визнання злочину хуліганством.

Обов`язковою ознакою хуліганства є вчинення таких умисних дій, що супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалося, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Хуліганством, яке супроводжувалося винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

Правильну кримінально-правову оцінку хуліганства належить проводити за сукупністю ознак суспільно небезпечного діяння, які згідно із законом про кримінальну відповідальність охоплюються поняттям «склад злочину» і визначають діяння як злочинне та кримінально каране.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», при вирішенні питання про відмежування кримінально караного хуліганства від дрібного слід виходити з того, що відповідно до ч.1 ст. 296 КК України хуліганство це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 КУпАП.

Суд першої інстанції обґрунтовуючи у вироку доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України покликався на показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 .

Вважаю, що показаннями вищевказаних свідків не доводиться вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, а навпаки спростовується.

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 підтвердили той факт, що близько 20 год. 15 червня 2015 року, ОСОБА_3 перебуваючи в стані алкогольного сп`янінні на території будівельного гіпермаркету «Епіцентр К» № 2, що на вул. Б.Хмельницького, 188а в м. Львові, нецензурно виражався до працівників охорони гіпермаркету та працівників міліції УДСО, погрожував їм звільненням, і причиною такої поведінки ОСОБА_3 було те, працівники охорони гіпермаркету не дозволили йому пройти до вбиральні магазину. Дії ОСОБА_3 тривали близько десяти хвилин, нормальна роботи гіпермаркету порушена не була, нікому не було завдано побоїв чи будь-яких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_3 , як у суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді справи підтвердив той факт, що він нецензурно виражався в сторону працівників охорони гіпермаркету, які його не пропускали до вбиральні, а в подальшому і до працівників міліції, які прибули за викликом, а також говорив, що усіх звільнить з роботи. Причиною такої поведінки був конфлікт, який виник із працівниками гіпермаркету, які не пропускали його до вбиральні магазину, у зв`язку з тим, що він перебував у нетверезому стані. Весь конфлікт тримав до десяти хвилин, і нікому ніякої шкоди він не спричинив.

Оцінюючи правильність застосування норми права в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, виходжу із правового висновку Верховного Суду України, сформульованого в рішенні від 4 жовтня 2012 року (справа № 5-17 кс 12), у якому дано юридичну характеристику складу злочину хуліганство та пояснено відмінність його від злочинів, учинених на ґрунті особистих неприязних стосунків.

Фактичні обставини справи, як вони встановлені судом, свідчать, що конфлікт між ОСОБА_3 та працівниками охорони гіпермаркету «Епіцентр К» № 2 відбувся через неприязні стосунки, які виникли у зв`язку із забороною ОСОБА_3 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння у доступі до вбиральні та про відсутність у діях ОСОБА_3 грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Вважаю, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 слід задовольнити, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст. 296 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Суддя Апеляційного суду

Львівської області ОСОБА_2