Справа № 348/187/18
Провадження № 11-сс/779/65/2018
Категорія ст. 170 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2018 року про накладення арешту на майно,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

апелянта ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Надвірнянського СВ відділу поліції ГУНП України в Івано-Франківській області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно.

Обґрунтовують такі вимоги тим, що дана ухвала винесена без достатніх на це підстав та з суттєвими порушеннями норм КПК України. Вказують, що кримінальне провадження № 0000060 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 355 КК України внесено до ЄРДР 20 лютого 2017 року, а ОСОБА_7 про це нічого не відомо, його не допитували, не викликали, однак слідчий СВ та слідчий суддя вирішили втрутитися в такій мірі в конституційні права, без з`ясування будь-яких обставин справи. Звертають увагу, що повинен врахувати слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна згідно з ст. ст. 94, 173 КПК України. Вважають, що слідчим суддею під час постановлення ухвали також не враховано та не дотримано загальних правил застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, відносно обґрунтованої підозри. Вказують, що із ухвали слідчого судді не вбачається обставин події, які б підпадали під ознаки наведених кримінальних правопорушень, натомість наведено законний спосіб переходу права власності та не зазначено про протиправність дій власників чи посадових осіб. Підкреслюють, що заборона відчуження застосовується не для збереження, а для обмеження можливості реалізувати право розпорядження. Зазначають, що мають сумніви з приводу законності досудового розслідування за принципом територіальної підслідності. Посилаються на те, що слідчий суддя не навів жодного обґрунтування, в тому числі з посиланням на докази, яке б вказувало на протиправність дій власника майна, чи інших осіб, та на необхідність в такій мірі втручатися в конституційні права особи, а лише формально навів статті КПК України, як мету та правові підстави для накладення арешту. Звертають увагу на зміст ст. 170 КПК України, зокрема ч. 5, та вказують, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 не повідомлено про підозру, не вручено обвинувальний акт, він не є засудженим і майно не належить юридичній особі. Зазначають, що в ухвалі також не наведено обставини, які існують та підтверджують, що незастосування заборони або обмеження у користуванні чи розпорядженні майном призведе до приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення та іншого щодо майна. Вважають, що ухвала не відповідає вимогам ст. ст. 170-173 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2018 року задоволено клопотання слідчого СВ Надвірнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області ОСОБА_10 про арешт майна, накладено арешт на кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 574,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою: с. Шаян, урочище «Фіньов» Хустського району Закарпатської області, кадастровий номер :01:001:0514, які на праві приватної власності належать ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 , шляхом заборони відчужувати, розпоряджатись будь-яким чином зазначеним майном до скасування його у порядку, встановленому законом .

При прийнятті рішення слідчий суддя керувався вимогами ст. 170 КПК України, та дійшов висновку про необхідність накладення арешту на майно з метою його збереження, заборонивши ним розпоряджатися чи відчужувати. Вказав, що обставин, які підтверджують, що заборона користування даним нерухомим майном призведе до наслідків, визначених в ч. 10 ст. 170 КПК України, матеріалами провадження не встановлено. Вважав, що клопотання органу досудового розслідування підлягає задоволенню, та необхідно накласти арешт на нерумоме майно із забороною відчуження, розпорядження вказаним майном, але без заборони користуватися даними приміщеннями. Зазначив, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Під час апеляційного розгляду:

- апелянт ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній;

- адвокат ОСОБА_8 просив задовольнити апеляційну скаргу;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її безпідставною, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали клопотання, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а ухвалу слідчого судді залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не було пропущено, оскільки ухвалу слідчого судді від 30 січня 2018 року було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, ОСОБА_7 її отримав 08 лютого 2018 року, а за таких обставин у апелянта виникає право звернення до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді з дня отримання ним її копії.

Що стосується безпосередньо поданої апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчим відділенням Надвірнянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000060 від 20 лютого 2017 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 355 КК України.

Як вбачається з ухвали слідчого судді та матеріалів клопотання слідчого, досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_7 шахрайським способом, шляхом укладення договору іпотеки та договору позики набув у власність об`єкти нерухомості, які належать ОСОБА_11 та який в ході допиту в якості потерпілого вказав, що у 2015 році він звернувся до ОСОБА_7 із проханням надати йому у позику 150 000 доларів США. На вказану пропозицію ОСОБА_7 погодився. В подальшому, 21.05.2015 р. між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 було укладено договір позики та договір іпотеки, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_12 . За договором іпотеки ОСОБА_11 на вимогу ОСОБА_7 надав: кафе «Сокирниця в Шаяні» площею 574,1 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 ; та земельну ділянку загальною площею 0,09 га, що розташована в с. Шаян, урочище «Фіньов», Хустського району, Закарпатської області, кадастровий номер :01:001:0514. В даному випадку договір іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя ( ОСОБА_7 ) на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, відповідно до п. 5.5.1.1. договору іпотеки, згідно статті 37 ЗУ "Про іпотеку. Так як строк даного договору закінчився 21.05.2016 року, а ОСОБА_11 не повернув грошові кошти, тому ОСОБА_13 набув права власності на вищевказане майно. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів вбачається, що кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 574,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 жителю АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчий, керуючись відповідними нормами кримінального процесуального кодексу України, просить накласти арешт на майно з метою, крім іншого, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, крім іншого, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За переконанням колегії суддів, слідчим доведена необхідність накладення арешту на кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 574,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,09 га, що розташована за адресою: с. Шаян, урочище «Фіньов» Хустського району Закарпатської області, кадастровий номер :01:001:0514, які на праві приватної власності належать ОСОБА_7 .

Зі змісту пояснень осіб, яких допитав слідчий в межах вказаного кримінального провадження, копії протоколів допиту яких долучені до клопотання про арешт майна, вбачається, що між власником майна ОСОБА_7 та відповідними особами можуть існувати правовідносини щодо майна, на яке накладено арешт, які виходять за межі та не охоплюються змістом договорів позики та іпотеки, а тому вказане майно може бути як речовим доказом, так і предметом кримінального правопорушення.

Дане майно відповідає критеріям, визначеним у ст. 170 КПК України, слідчим наведено сукупність підстав та підозр вважати, що воно може бути доказом, а, відтак накладення арешту на майно має на меті запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, тобто забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів вважає, що з метою забезпечення всебічності, повноти та об`єктивності дослідження усіх обставин справи, арешт майна у даному кримінальному провадженню є необхідним.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не є ні підозрюваним, ні обвинуваченим у кримінальному провадженні, засудженим і майно не належить юридичній особі, не є слушними, з огляду на те, що в даному випадку арешт майна здійснюється також з метою забезпечення збереження речових доказів за наявності достатніх підстав вважати, що дане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, а за таких обставин згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи.

Також, суспільний інтерес розслідування та встановлення істотних обставин у кримінальному провадженні переважає приватний інтерес особи щодо тимчасового позбавлення володіти належним їй майном, що стало підставою для задоволення клопотання слідчого.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту на майно порушень вимог КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, врахував правові підстави для накладення арешту, наслідки арешту майна для інших осіб, перевірив розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності і необґрунтованості ухвали слідчого судді, є непереконливими.

При цьому, слід зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень.

Крім того, доводів відносно негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна шляхом заборони відчужувати, розпоряджатись будь-яким чином зазначеним майном, без заборони ним користуватися, апелянтами не наведено.

Також, доводи апелянтів з приводу підслідності є неспроможними, оскільки не впливають на правильність висновків слідчого судді в частині необхідності накладення арешту на майно. Крім того, рішенням Генеральної прокуратури України змінена підслідність у даному кримінальному провадженні та визначена за органом досудового розслідування, слідчий якого звернувся з клопотанням про арешт майна до слідчого судді відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 .

Крім того, у разі виникнення відповідних обставин апелянти можуть звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку, визначеному ст. 174 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170, 172, 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2018 року про накладення арешту на майно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_3