Справа №1-1048/11
Пр.1-кп/336/2/2017
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 ; при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю: прокурора ОСОБА_3 , адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку ст.ст. 237, 240, 241, 244 КПК України в редакції 1960 року кримінальну справу по обвинуваченню:

ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255, ч.5 ст. 191, ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 205, ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.4 ст. 28, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України;

ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 205, ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 209, ч.1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.4 ст. 28, ч.2, 3 ст. 358 КК України;

ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 , ч.4 ст.28, ч.2,3 ст.358 КК України;

ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст.255, ч.4 ст.190, ч.1 ст.255, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366, ч.4 ст.28, ч.2,3 ст.358, ч. 2 ст. 191 КК України;

ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255, ч.5 ст.191, ч.1 ст.255, ч.4 ст.190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 , ч.4 ст.28, ч.2,3 ст.358 КК України;

ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст.255, ч.4 ст.190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 , ч.4 ст.28, ч.2, 3 ст.358 КК України;

ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 КК України;

ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.28, ч.2 ст.366, ч.2, 3 ст.358 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Під час попереднього судового засідання підозрюваними було заявлено клопотання про повернення обвинувального висновку прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 223 КПК України (1960 року) та чисельних порушень кримінально процесуального закону під час його складання та під час проведення досудового розслідування.

Прокурор заявив, що кримінальна справа підсудна Шевченківському районному суду м.Запоріжжя, обвинувальний висновок відповідає вимогам закону, просив призначити справу до судового розгляду.

Заслухавши думку прокурора, обвинувачених, представника потерпілого, адвоката, перевіривши доводи сторін матеріалами справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для його повернення прокурору в порядку ст. 249-1 КК України у зв`язку із таким.

Рішення про повернення обвинувального висновку прокурору ґрунтується на встановлених під час підготовчого провадження обставинах, при цьому, слід зауважити, що на цій стадії процесу докази у кримінальній справі не вивчаються, перевіряється можливість призначення справи до розгляду.

Кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191; ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190; ч 1 ст. 255, ч.2 ст. 15 , ч. 4 ст. 190; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 205; ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 28 - ч. 2 ст. 366; ч. 4 ст. 28, ч.ч. 2,3 ст. 358 УК України, порушена 25 березня 2010 року, розглядається за правилами КПК України у редакції 1960 року.

Статтею 237 КПК України (1960 року) встановлено, що призначенню справи до розгляду при попередньому розгляді кримінальної справи передує послідовне з`ясування суддею щодо кожного з обвинувачених, зокрема, питання про те, чи складено обвинувальний висновок відповідно до вимог КПК України.

У відповідності до правил п. 3 ч. 1 ст. 244 КПК України (1960 року), за наявності підстав, суддя мотивованою постановою приймає рішення про повернення кримінальної справи прокурору.

Справа повертається прокурору у відповідності до правил ст. 249-1 КК України, якщо прокурором були суттєво порушені вимоги ст.ст. 228-232 КПК України, якою унормовано, що, серед іншого, прокурор, затверджуючи обвинувальний висновок, має перевірити, чи додержано вимог закону при складанні обвинувального висновку.

Вимоги до обвинувального висновку унормовані ст. 223 КПК України (1960 року), а саме: в обвинувальному висновку обов`язково мають бути викладені обставини як їх встановлено на попередньому слідстві; час, місце, способи, мотиви та наслідки злочину вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано у справі. Зокрема, обвинувальний висновок не може мати суб`єктивних стверджень, зайвої деталізації та оповідального викладення обставин злочину.

Тобто, дотримання процедури (процесу) є складовою дотримання державою свого позитивного обов`язку організації належного розслідування кримінальної справи та доведення винуватості особи у суді.

Зрозумілістю та чіткістю формулювання обвинувачення, носієм якого є обвинувальний висновок, забезпечується право обвинувачених на захист. Право на захист унормоване у ст.ст. 21, 34, 132 КПК України (1960 року), а саме: обвинувачені мають право знати у чому їх звинувачують, їм має бути надана можливість захищатися від обвинувачення належними засобами.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 370 КПК України істотне порушення чинного законодавства, яке регламентує право на захист у передбачених законом випадках тягне скасування судових рішень. Зокрема, вони підлягають обов`язковому скасуванню тоді, коли таке порушення позбавило чи обмежило підозрюваного, обвинуваченого, підсудного або їх захисника у здійсненні цього права, перешкодило чи могло перешкодити суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути справу та постановити законне та обґрунтоване рішення.

Роз`яснення щодо повернення обвинувального висновку прокурору міститься у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції» N 6 від 30.05.2008 року, а саме: відповідно до вимог статті 249-1 КПК підставою для повернення справи прокурору з попереднього розгляду є встановлення суттєвих порушень ним вимог статей 228 - 232 КПК при перевірці справи з обвинувальним висновком, при прийнятті у ній рішень та при направленні справи до суду.

Суттєвими порушеннями при складанні обвинувального висновку, правильність якого повинен перевірити прокурор, слід вважати такі порушення вимог статей 223, 224 КПК, які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку. Зокрема, такі порушення мають місце у випадках, коли в обвинувальному висновку містяться положення, що суперечать одне одному; обвинувачення, викладене в обвинувальному висновку, є неконкретним або не збігається з обвинуваченням, викладеним у постанові про притягнення особи як обвинуваченого; коли обвинувальний висновок містить недопустиму натуралізацію опису злочину, зокрема статевого; коли обвинувальний висновок не підписаний слідчим; коли в обвинувальному висновку відсутні дані про місце перебування обвинувачених, дані про потерпілого, якщо той встановлений по справі; коли в обвинувальному висновку не зазначені докази, що зібрано у справі, і доводи, висунуті кожним з обвинувачених на свій захист, з результатами їх перевірки; коли в обвинувальному висновку немає посилань на аркуші справи; коли до обвинувального висновку не долучені передбачені законом додатки тощо.

Європейський суд з прав людини також однозначно сформулював свою позицію із цього приводу.

Так, у п. 24 рішення у справі «Чанєв проти України» від 09.01.2015 року зазначено, що слово «законний» і словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом» у п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, за своєю сутністю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм.

Фактично правова позиція ЄСПЛ, як і низка інших національних нормативно - правових актів, зводиться до безумовної необхідності дотримання під час кримінального провадження процесуальних норм та узгодженості їх між собою.

Однак, в обвинувальному висновку у цій справі існують очевидні невідповідності та недоліки, які перешкоджають призначенню справи до розгляду та суперечать загальним засадам кримінального провадження.

А саме, в обвинувальному висновку обставини вчинення злочинів викладені у вільній заплутаній, непослідовній оповідальній формі, без визначення об`єктивної сторони кожного із злочинів, без зазначення часу, місця та способу їх вчинення, характеру, форми вини та умислу кожного з обвинувачених, без посилання на докази та аркуші справи із використанням неюридичних термінів.

Так, викладаючи обставини вчинення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, слідчий зазначає, що ці злочини вчинені злочинною організацією за попередньою змовою групою осіб .

Проте, ст. 28 КК України передбачає вичерпний перелік взаємовиключних форм співучасті осіб у скоєнні злочинів, а саме: групою осіб; або групою осіб за попередньою змовою; або організованою злочинною групою; або злочинною організацією. Тобто співучасть може бути лише певного окремого виду, злочин може бути вчинений лише в одній формі співучасті.

Статтею 27 КК України передбачені окремі види співучасників: організатор, виконавець, підбурювач, посібник. Проте, в обвинувальному висновку не конкретизовані види співучасті усіх підозрюваних із визначенням чітких критеріїв розмежування.

За логікою обвинувального висновку усі підозрювані вчиняли усі інкриміновані злочини у співучасті спільно за усіма ознаками, визначеними ст. 27 КК України, фактично виявили волю організаторів, що суперечить правилам ст. 30 КК України, та, вочевидь, є протиріччям.

Крім того, обвинувачення належним чином не викладено за ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК України. Формулюючи обвинувачення, слідчий взагалі не виклав об`єктивної сторони злочинів, не зазначив часу, місця та способу скоєння цих злочинів.

Предметом злочину за ст. 358 КК України за диспозицією норми права є документ, що видається уповноваженими особами та відповідними суб`єктами владних повноважень, організаціями та підприємствами, фізичними особами - підприємцями, який надає право або звільняє від обов`язків, виключно підроблений документ, а у обвинувальному висновку документи (правочини, рішення, судові позови тощо) у сенсі предмету злочину, називаються «неправомірними», «фіктивними», «незаконними», «нікчемними» тощо, що виключає закінчену юридичну конструкцію обвинувачення. Незрозуміло, до якого обвинувачення віднесені обставини щодо інших документів.

Зазначаючи (арк. 680 о.в.), що в період з 2008 року (чи приблизно, у році 365днів та 12 місяців) по 01 червня 2010 року ОСОБА_12 за узгодженням з іншими підозрюваними вніс неправдиві відомості у офіційні документи підприємств, далі по тексту наведений перелік документів без зазначення головного - які саме неправдиві відомості містять ці документи і як їх підробили, хто саме та у який спосіб.

Предметом злочину за ст. 366 КК України, є, у свою чергу, тільки офіційні документи, неправдиві за змістом, які також названі у тексті «неправомірними», «фіктивними», «нікчемними», крім того, такий злочин може бути вчинений виключно службовою особою.

Відтак, за жодним епізодом обвинувачення за ст. ст. 366, 358 КК України не зазначено предмету злочину та механіки (способу), у який документ стає підробленим, та які саме неправдиві відомості у них внесені, хто з підозрюваних є службовою особою, якого підприємства та за якою ознакою.

Стаття 205 КК України передбачає відповідальність за фіктивне підприємництво, тобто створення суб`єктів підприємницької діяльності для прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, які заборонені законом. Ст. 206 КК України передбачає відповідальність за протидію законній господарській діяльності. Проте об`єктивна сторона злочинів вчинених обвинуваченими не описана, не зазначено, яку саме незаконну діяльність прикривали обвинувачені, створюючи відповідні юридичні особи, у якості кого (посадової особи, службові особи, іншої особи). Крім того, описуючи епізод по ст. 206 КК України слідчий зазначив, що дії, які перешкоджали підприємницькій діяльності вчинили інші особи, які не є обвинуваченими у цій справі.

Обвинувальний висновок містить таке неюридичне визначення як «підконтрольні» ОСОБА_6 підприємства, незрозуміло предметом якого злочину є зазначені підприємства.

Звертає на себе увагу, з огляду на спільне обвинувачення, без визначення видів співучасті та розмежування співучасників, та обставина, що у 2005 році обвинувачена ОСОБА_11 була неповнолітньою.

З викладеного обвинувачення за ст. 209 КК України (арк., починаючи з 678 о.в.) убачається, що усі члени злочинної організації діючи спільно, із злочинною метою укладали певні правочини, проте, не зазначено, у який спосіб, оскільки далі по тексту сторонами правочину вказано інших осіб, які не обвинувачуються. Крім того, правочини посвідчувалися нотаріусами, не зазначено, чи є дефектними правочини з точки зору волі ті форми.

Наявність у обвинувальному висновку таких неюридичних та суб`єктивних стверджень як «призначений на посаду за вказівкою», «доручав виносити рішення», «підконтрольні біржі» не обґрунтовано взагалі. Використання неконкретних виразів: «інші дії», «інші активні учасники злочинної організації» потребують роз`яснення, конкретизації, належної деталізації, тощо.

Беззаперечним є те, що обставини скоєння інкримінованих обвинуваченим злочинів мають істотне значення для остаточної правової кваліфікації їх дій.

Слід наголосити в цьому контексті, що право на захист не є формальним і не може бути забезпечено лише участю захисника.

Тобто, якщо закон вимагає дотримання встановленого порядку вчинення процесуальних дій, яким є складання обвинувального висновку то невідповідність його закону є порушенням права осіб, які обвинувачуються. Необхідно зазначити, що статті обвинувачення мають диспозицію - об`єктивну сторону, які мають бути сформульовані чітко та однозначно, без можливості трактування та необхідності тлумачення, обирання необхідного та відкидання зайвого.

Призначивши до судового розгляду обвинувачення у такій неконкретній та суперечливій формі, погодившись, що вона не має недоліків, та заздалегідь вважаючи, що усі обставини можна встановити, обвинувачення - змінити, кваліфікацію - уточнити під час судового розгляду, суддя фактично погоджується із порушенням права на захист, чим апріорі стає на сторону обвинувачення.

З огляду на строки розгляду кримінального провадження, який триває більше шести років, неприйнятним є задоволення клопотань прокурора про відкладення слухання для ознайомлення ним з матеріалами справи. По-перше, предметом розгляду є виключно форма обвинувального висновку, докази на стадії попереднього судового розгляду не вивчаються. По-друге, усі клопотання знаходяться у матеріалах справи з 23 травня 2017 року і у прокурора було достатньо часу для ознайомлення із справою.

Держава, яку уособлює прокуратура, здійснюючи обвинувачення, має реалізовувати свої права пропорційно, дотримуючись балансу із правами осіб, які обвинувачуються. При цьому, необізнаність прокурора, навантаження, зайнятість у інших справах не є підставою для невиправданої судової тяганини.

Крім того, в обвинувальному акті обов`язково повинні бути зазначені докази кожної з обставин з посиланням на аркуші справи. Так, відповідно до обвинувального акту, - вина обвинувачених у вчиненні кожного інкримінованого злочину підтверджується, зокрема, і іншими матеріалами справи, що є взагалі неприйнятним та порушує принцип диспозитивності кримінального процесу.

Інші доводи обвинувачених щодо невідповідності обвинувального висновку вимогам закону не можуть бути підставою для його повернення прокурору, оскільки містять посилання на конкретні докази, а вивчення доказів та надання ним оцінки виключено на цій стадії процесу, зокрема, і щодо повноважень деяких слідчих на стадії досудового розслідування.

Зважаючи на наведене, суддя дійшов висновку про те, що обвинувальний висновок підлягає поверненню прокурору для усунення виявлених порушень. Виправлення процесуального документу не є додатковим розслідуванням, оскільки органом досудового розслідування зібрано докази, які вважаються ним належними, допустимими, достатніми для обвинувачення у сукупності і тому вони мають бути зазначені у обвинувальному висновку на обгрунтування обвинувачення, а обвинуваченні в свою чергу виписано чітко.

Керуючись ст. ст. 228-232, 249-1 КПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний висновок за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255, ч.5 ст. 191, ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 205, ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.4 ст. 28, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України;

ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 205, ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 209, ч.1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.4 ст. 28, ч.2, 3 ст. 358 К К України;

ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст. 255, ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст. 15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 , ч.4 ст.28, ч.2,3 ст.358 КК України;

ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст.255, ч.4 ст.190, ч.1 ст.255, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч.4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366, ч.4 ст.28, ч.2,3 ст.358, ч. 2 ст. 191 КК України;

ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255, ч.5 ст.191, ч.1 ст.255, ч.4 ст.190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 206, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 194, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 , ч.4 ст.28, ч.2,3 ст.358 КК України;

ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.1 ст.255, ч.4 ст.190, ч.1 ст. 255, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 , ч.4 ст.28, ч.2, 3 ст.358 КК України;

ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255, ч.5 ст.191, ч.4 ст.28, ч.2 ст.205, ч.1 ст.255, ч.3 ст.209, ч.4 ст.28, ч.2 ст.366 КК України;

ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.28, ч.2 ст.366, ч.2, 3 ст.358 КК України, - повернути прокурору для усунення виявлених порушень.

Постанову суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Запоріжжя протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1