Справа №589/4636/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/269/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2017 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Суми, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий:

обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК України,

з участю прокурора - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 , в якій він просив вирок районного суду, скасувати, і направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, до початку апеляційного розгляду обвинувачений змінив свої вимоги та просить змінити вирок пом`якшивши йому покарання.

Як вбачається з вироку суду, 21 жовтня 2016 близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні магазину «Премьєра», по вул. Воронізька в м. ІІІостка, побачив раніше не знайому йому ОСОБА_10 , яка в той час розраховувалась готівкою за продукти та вирішив заволодіти майном останньої. На виконання задуманого ОСОБА_6 пішов за ОСОБА_10 та, проходячи повз будинку № 6 по вул. Тельмана в м. ІІІостка Сумської області, маючи умисел на відкрите, з корисливих мотивів викрадення чужого майна, діючи повторно, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, підійшов до ОСОБА_10 ззаду, штовхнув її у плече, відкрито вихопив у неї з рук сумку з її особистим майном та почав втікати. Побачивши це, ОСОБА_10 стала гнатись за ОСОБА_6 , вимагаючи зупинитись і повернути її сумку, однак наздогнати його не змогла. ОСОБА_6 , розуміючи, що потерпіла ОСОБА_10 побачила як він вихопив її сумку, втікає з нею та ігноруючи вимогу останньої зупинитись та повернути її майно. продовжив втікати з місця вчинення злочину, таким чином, відкрито заволодів майном потерпілої, чим заподіяв останній матеріальний збиток на загальну суму 1442 грн. 70 коп. та в подальшому викраденим майном розпорядився ним на власний розсуд.

Крім того, 21 жовтня 2016 року, близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 ,оглядаючи гаманець із раніше відкрито викраденої ним сумки ОСОБА_10 , побачив у ньому офіційний документ - посвідчення «Ветеран праці» НОМЕР_1 видане 25 травня 1993 року УСДН Шосткинського міськвиконкому на ім`я ОСОБА_10 та вирішив пошкодити даний документ. На виконання задуманого ОСОБА_6 , маючи умисел на пошкодження офіційного документу, тримаючи обома руками посвідчення «Ветеран праці» НОМЕР_1 видане 25 травня1993 року УСДН Шосткинського міськвиконкому на ім`я ОСОБА_10 ,розірвав його та зім`явши обома руками викинув через кватирку на вулицю, а таким чином привів вказаний документ в стан який перешкоджає подальшому його використанню за цільовим призначенням та з частковою втратою зафіксованої на ньому інформації.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України та призначено покарання:

за ч. 1 ст. 357 КК України - в виді обмеження волі на строк один рік,

за ч. 2 ст. 186 КК України - в виді позбавлення волі на строк чотири роки.

За сукупністю злочинів, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання в виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Строк покарання ОСОБА_6 обраховувати з дня його затримання - з 21 жовтня 2016 року.

Зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 21 жовтня 2016 року по 12 січня 2017 до строку покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком суду законної сили залишено - тримання під вартою.

Питання речових доказів вирішено в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Свої вимоги обвинувачений мотивує тим, що:

- при призначенні йому покарання судом невірно визнано як обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів;

- суд не прийняв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а саме, що він офіційно працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, проживає з жінкою та має неповнолітню дитину 2003 року народження, сам написав явку з повинною, добровільно повернув потерпілій речі, відсутність з боку потерпілої до нього позову майнового та морального характеру.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Заслухавши доповідь головуючого судді про зміст оскарженого судового рішення, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, прокурора, яка не заперечувала щодо часткового задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну і об`єктивну оцінку і в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 відносно того, що суд, при призначенні йому покарання, не врахував такі пом`якшуючі обставини, як позитивні характеристики з місця роботи та проживання, те, що він проживає з жінкою та має неповнолітню дитину 2003 року народження, сам написав явку з повинною, добровільно повернув потерпілій речі, відсутність з боку потерпілої до нього позову майнового та морального позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд належним чином вмотивував своє рішення, врахувавши, у відповідності до ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які, згідно зі ст.12 КК України, відноситься до злочину невеликої тяжкості (ч. 1 ст. 357 КК України) та тяжкого злочину (ч. 2 ст. 186 КК України), особу обвинуваченого (який не зробив належних висновків, не став на шлях виправлення та знову вчинив корисливий злочин), за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра. При цьому, судом визнано як обставини що пом`якшують покарання - щире каяття обвинуваченого та активне сприяння в розкритті злочинів та призначено покарання в межах найнижчої межі санкції за більш тяжкий злочин.

Таким чином, судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому покарання фактично були враховані майже всі обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що суд не врахував факту його проживання з жінкою та наявність на утриманні малолітньої дитина, то на підтвердження вказаних обставин матеріали кримінального провадження належних доказів не містять і ОСОБА_6 апеляційному суду не надано, а відсутність від потерпілої ОСОБА_10 позову не свідчить про те, що вона не має до обвинуваченого претензій, з врахуванням змісту наявної в матеріалах кримінального провадження заяви (а.п.26), в якій потерпіла щодо призначення обвинуваченому покарання вказала, що покладається на розсуд суду.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що при призначенні йому покарання судом невірно визнано як обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів, то на думку колегії суддів вони є обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 34 КК України, рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 55 КК України (1960 року) особи, засуджені до позбавлення волі на строк не більше трьох років, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного і додаткового) не вчинять нового злочину.

Так, з наявної в матеріалах кримінального провадження вимоги про судимість (а.п.40-41) вбачається, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий.

При цьому, відповідно до вимог вищезазначеного закону, утворювати рецидив мав злочин, передбачений ч. 2 ст. 206 КК України (1960 року), за вчинення якого ОСОБА_6 був засуджений вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 вересня 1993 року до покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнився по відбуттю строку призначеного покарання 10 жовтня 1994 року.

З витребуваної апеляційним судом копії вироку Зарічного районного суду м. Суми від 25 серпня 1999 року, передбачений ч. 2 ст. 142 КК України злочин, за вчинення якого було засуджено ОСОБА_6 , останній вчинив 16 травня 1999 року, а тому, відповідно до п.5 ч.1 ст. 55 КК України (1960 року), судимість ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 206 КК України (1960 року) погашена.

За таких обставин, визнаючи обставиною, що обтяжує покарання рецидив злочинів, судом першої інстанції допущено неправильне застосування судом першої інстанції норм кримінального закону, а саме ст. 67 КК України, яка не підлягає застосуванню.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини вироку необхідно виключити вказівку суду про врахування рецидиву злочинів, як обтяжуючу покарання обставину при вирішенні судом питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вирок міськрайонного суду підлягає зміні.

При цьому колегія суддів, не зважаючи на виключення з вироку зазначеної обтяжуючої обставини, з урахуванням даних про особу обвинуваченого (а.п. 40,41), який маючи не зняті і непогашені судимості за вчинення ряду корисливих злочинів, не зробив належних для себе висновків і знову вчинив корисливий злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання, яке призначене у найменшій межі санкції передбаченої ч.2 ст. 186 КК України та вважає, що саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, з урахуванням положень передбачених ч.5 ст. 72 КК України є підстави для зарахування обвинуваченому ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення з 13 січня 2017 року по 30 травня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2017 року відносно ОСОБА_6 змінити, виключивши з його мотивувальної частини вказівку про наявність обставини, що обтяжує покарання «рецидив злочинів».

Зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 13 січня 2017 року по 30 травня 2017 року включно, в порядку визначеному ч.5 ст. 72 КК України, із співвідношення: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим в цей же строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4