ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1020/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" грудня 2016 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі - ОСОБА_4 ,
за участю
прокурорів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинуваченого - ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0012205 від 21.12.2015 р. за звинуваченням ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні злочинів, передбачених п. 12 ч.2 ст. 115; ч.2 ст. 15, п. 1 ч.2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2016 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0012205 від 21.12.2015 р. за звинуваченням ОСОБА_12 у скоєнні злочинів, передбачених п. 12 ч.2 ст. 115; ч.2 ст. 15, п. 1 ч.2 ст. 115 КК України.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 вважав за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду, оскільки він складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підсудність якого визначена Апеляційним судом м. Києва, підстав для закриття чи зупинення провадження немає. Разом з тим, прокурором у судовому засіданні було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на ст. 177 КПК України, якою встановлені ризики, що ОСОБА_12 , який обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, може переховуватись від суду, а також продовжити злочинну діяльність.

Аналогічну позицію підтримали прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали думку прокурорів щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду, а також наполягали на продовженні дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою з підстав, зазначених прокурорами.
Захисник ОСОБА_13 заперечував проти призначенння обвинувального акту до судового розгляду та заявив клопотання про його направлення до апеляційного суду м.Києва для вирішення питання що до обьєднання в одне провадження з кримінальним провадженням що до ОСОБА_14 за аналогічним обвинуваченням в одне провадження.
Захисник ОСОБА_10 заперечував проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив змінити запобіжний захід з «тримання під вартою» на цілодобовий «домашній арешт». Також заявив клопотання про витребування документів та призначення по справі стаціонарної судово-психіатричної експертизи

Обвинувачений ОСОБА_12 підтримав позиції своїх захисників.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України - у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.

Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

З обвинувального акту вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_12 вчинив зазначені в обвинувальному акту злочини разом з ОСОБА_14 за попередньою змовою групою осіб. Проте, в рамках вказаного кримінального провадження, процесуальний статус ОСОБА_14 не визначений, а в реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначено, що ОСОБА_14 є підозрюваним, незважаючи на те, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_14 фактично сформульовано обвинувачення, хоча, як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, 26.04.2016 р. відносно ОСОБА_14 було складено та погоджено обвинувальний акт /а.с.15/. Незважаючи на цю обставину, в тексті обвинувального акту взагалі не зазначені відомості про те, що матеріали обвинувачення відносно ОСОБА_14 перебувають в окремому провадженні.

У відповідності до усталеної практики Верховного Суду України, у разі виділення матеріалів кримінального провадження стосовно інших співучасників кримінального правопорушення в окреме провадження, посилання в обвинуваченні на прізвища вказаних осіб є неприпустимим.

Такий виклад обвинувачення є неприпустимим, оскільки містить посилання на вчинення злочинів у співучасті з особою, яка не є обвинуваченим в даному кримінальному провадженні.

За таких обставин, при здійсненні судового розгляду кримінального провадження в межах поданого прокурором обвинувального акту, в якому зазначається як співучасник скоєння кримінального правопорушення підозрювана особа, щодо якої виділені матеріали досудового розслідування в окреме кримінальне провадження, не представляється за можливе реалізувати його право на захист.

Натомість, міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

Так, відповідно до частини другої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини другої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини першої статті 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У зв`язку з цим, очевидним є те, що ОСОБА_14 не є особою, притягнутою до кримінальної відповідальності в рамках кримінального провадження щодо ОСОБА_12 , проте, у змісті висунутого останньому обвинуваченні прізвище ОСОБА_14 зазначене в якості співучасника, при цьому згідно відповідних положень КПК України він має право захищати свої права, свободи та інтереси, як особа, відносно якої здійснюється зазначене провадженняшляхом участі в ньому.

Водночас, відповідно до ч.2 ст. 291 КПК України - обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер , анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство) , анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство) , прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора , виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення , обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання , розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням , підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими , розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування) , дату та місце його складення та затвердження.

Буквальне тлумачення вказаної норми процесуального закону дозволяє дійти висновку, що наведений перелік є вичерпним. Разом з тим, дослідженням змістуобвинувального акту встановлено, що він містить відомості, які не передбачені ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_12 , в обвинувальному акті містяться посилання на висновки судово-медичних експертиз № 3278 від 05.02.2016 р. /а.с.6,7,8/, № 398 від 24.03.2016 р. /а.с.9,10/, які відповідно до ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні, при цьому посилання на наявність будь-яких доказів у змісті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, за загальними правилами КПК України є неприпустимим.

Таким чином, на думку колегії суддів,посилання в обвинувальному акті на докази, які можуть надаватись та досліджуватись виключно під час судового розгляду не відповідає та суттєво суперечить вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

Крім того, судом встановлена невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування обвинувальному акту, разом з яким він надійшов до суду. Так, незважаючи на те, що обвинувальний акт був спрямований щодо однієї особи, а саме обвинуваченого ОСОБА_12 , в реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема в розділах 3, 4, 5, зазначаються також відомості щодо підозрюваного ОСОБА_14 , а саме: посилання на характеризуючі матеріали щодо останнього, відомості про заходи забезпечення кримінального провадження стосовно ОСОБА_14 , відомості у списку осіб, які підлягають виклику в судове засідання стосовно підозрюваного ОСОБА_15 , а також його захисників що на думку колегії суддів є зайвим з огляду на те, що обвинувальний акт стосується лише обвинуваченого ОСОБА_12 та також протирічить положенням ч.2 ст.291 КПК України.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про невідповідність обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст. 291 КПК України, що унеможливлює призначення його до судового розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору як такий, що не відповідає КПК України.
Разом з тим, з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що запобіжний захід відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою обраний строком до 31.12.2016 р.

Вирішуючи питання про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Врахована також і практика Європейського суду з прав людини, за якою зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованості підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до свободи особистості. (Рішення Європейського Суду «Марченко проти України» від 10.02.2011 р., п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України»).

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.
Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України запобіжний захід тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден из більш м яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього кодексу.
При вирішенні питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого судом повністю враховуються обставини, визначені ст. 178 КПК України.
Вислухавши позиціїї учасників судового провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі: факт вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ч. 5 ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, відсутність тісних соціальних зв`язків, що свідчить про наявність ризиків, які обумовлюють можливість продовження обвинуваченим злочинної діяльності або перешкоджанню правосуддю, незаконно впливати на потерпілих та свідків, експертів, які ще не допитані під час судового провадження, суд приходить до висновку про те, що прокурор повністю довів, що жоден із більш м яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та відносно ОСОБА_12 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою .
Разом з тим, враховуючи вимоги п.2 ч.4 ст.183 КПК України, суд вважає неможливим визначити розмір застави при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який спричинив загибель людини.
Передбачених законом підстав в частині зміни запобіжного заходу що до обвинуваченого на більш м`який у судовому засіданні не встановлено, а тому в задоволенні клопотанння захисника ОСОБА_10 в цій частині слід відмовити.
Також слід відмовити в задоволенні клопотань захисників про витребування документів, призначення по справі стаціонарної судово-психіатричної експертизи, а також направлення обвинувального акту до апеляційного суду м.Києва,оскільки судом прийняте рішення про повернення обвинувального акта прокурору із зазначених вище підстав.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177- 178, 182, 183, 184, 194, 196, 197, 291, 314, 315, 316 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:

Продовжити відносно ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді «тримання під вартою» строком на 60 днів з дня винесення ухвали, а саме до 13-00 год. 26 лютого 2017 р.
В задоволенні клопотання захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_12 «тримання під вартою» на більш мяку, витребування документів, призначення експертизи, а також направлення обвинувального акту до апеляційного суду м.Києва - відмовити.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0012205 від 21.12.2015 р. за звинуваченням ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні злочинів, передбачених п. 12 ч.2 ст. 115; ч.2 ст. 15, п. 1 ч.2 ст. 115 КК України повернути прокурору.
Копію ухвали для виконання в частині запобіжного заходу що до обвинуваченого направити начальнику Київського слідчого ізолятора № 13 УДПтСУ в м. Києві та Київській області.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3