Дата документу Справа № 319/1174/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/315/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 319/1174/16-к Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія - ст. 125 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку, дистанційно в режимі відеоконференції, у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000428 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с Токарєво, Кіровського району АР Крим, українки, громадянки України, освіта не повна середня, одруженої, маючої на утримані шість неповнолітніх дітей, тимчасово не працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України;

за участю: прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 , кваліфікацію її дій, вважає, що вирок Куйбишевського районного суду від 27.10.2016 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що санкція ч.2 ст.125 КК України передбачає ряд альтернативних покарань, серед яких штраф, громадські роботи та арешт.

Обираючи ОСОБА_6 міру покарання суд врахував, що вона раніше не судима, щиро покаялась у вчиненому, сприяла встановленню істини у справі, задовільно характеризується за місцем мешкання, має на утриманні четверо малолітніх дітей.

Обставини що обтяжують його покарання відсутні.

Проте, у вироку не міститься належного обґрунтування призначення покарання у вигляді обмеження волі, з огляду на тяжкість вчиненого ОСОБА_6 злочину та його наслідків, суспільної небезпечності її дій, а також даних, які б вкрай негативно характеризували обвинувачену.

Крім того, згідно ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, шо мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Натомість, в порушення зазначених вимог, незважаючи на те, що ОСОБА_6 має на утриманні четверо малолітніх дітей, а саме синів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 , судом безпідставно застосовано покарання за ч.2 ст.125 КК України у вигляді обмеження волі при відсутності будь-яких підстав.

За таких обставин у суду були підстави для призначення обвинуваченій менш суворого з покарань, передбачених ч.2 ст.125 КК України, зокрема штрафу.

Враховуючи, що до покарання у вигляді штрафу не можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, тобто це є покарання, яке підлягає реальному виконанню, при скасуванні вироку в частині призначеного покарання слід ухвалити новий вирок, відповідно до положень ст.420 КПК України.

Проить вирок суду в частині призначеного судом покарання за ч.2 ст.125 КК України ОСОБА_12 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (850 грн.). В іншій частині - вирок залишити без змін.

Вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_13 визнано винуватою за ст. 125 ч. 2 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_13 звільнено від призначенного покарання з іспитовим терміном 1 рік та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Запобіжний захід не обирався.

Вирішена доля речових доказів по справі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор та обвинувачена підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити..

Вислухавши доповідача, учасників провадження, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченій ОСОБА_6 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню частково, зогляду на наступне.

Як зазначено у вироку, 05 серпня 2016 року приблизно о 20:00 годині ОСОБА_6 , побачила, що біля території її домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_14 , з якою раніше з нею виникли неприязні відносини б`є палицею її собаку. Після чого, ОСОБА_6 , взявши в руки сапу з дерев`яним держаком, вибігла з двору та маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, замахнулась в бік ОСОБА_14 та нанесла їй один удар дерев`яним держаком вказаної сапи в лобно-тім`яну ділянку голови, чим завдала останній тілесні ушкодження у вигляду: рубця у волосяній частині голови. Згідно висновку судово-медичного експерта № 635 від 08 серпня 2016 року ОСОБА_14 спричинено тілесні ушкодження у вигляді рубця у волосяній частині голови, яке кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми навмисними діями завдала ОСОБА_14 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я., тобто вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, і правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд всупереч вимогам ч.3 ст.61 КК України призначив обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, є обгрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Із матеріалів кримінальеного провадження вбачається, що має на утриманні четверо малолітніх дітей, а саме синів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, районний суд порушив вимоги ч. 3 ст. 61 КК України, призначивші обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі.

Між тим, доводи прокурора про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, у звязку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема про застосування покарання у виді обмеженння волі та призначення робвинуваченій покарання у виді штрафу, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; конфіскація майна; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

Враховуючи вищевказане, а також те, що відповідно до ч.ч.1- 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування вироку районного суду в частині призначеного покарання та ухвалення свого вироку, немає, оскільки, по перше, не може призначення більш м`якого покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, замість більш суворого покарання бути віднесено до застосування більш суворого покарання, а по-друге, прокурор не приводить ні одного доводу щодо неправильного звільнення обвинуваченої від відбування покарання, у звязку з чим колегія суддів, в даному випадку не може вийти за міжі апеляції прокурора, оскільки це погіршить становище обвинуваченої.

Апеляційний суд не може також постановити в даному випадку і ухвалу про зміну вироку, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, апеляційний суд змінює вирок лише у випадках, коли при цьому не погіршується становище обвинуваченого.

Враховуючи вимоги закону, а також те, що санкцією ч. 2 ст. 125 КК України передбачені покарання у виді штрафу, громадських робіт, виправних робіт, арешту та обмеження волі, колегія суддів позбавлена правових процесуальних можливостей призначити обвинуваченій ОСОБА_6 менш суворі види покарання (штраф, громадські роботи, виправні роботи чи арешт), не тому, що їх буде недостатньо для виправлення останньої та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому, що реальне призначення цих покарань призведе до погіршення становища останньої.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вона позбавлена права постановити ухвалу, оскільки таке судове рішення буде незаконним, тобто суперечитиме вимогам ст. 370 КПК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що районний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_6 і відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, це є підставою для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду у суді першої інстанції необхідно усунути вказані судом апеляційної інстанції недоліки та постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому його складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4