АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1625/2016Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 187, ч.3 КК Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0010816 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ужгород Закарпатської області, українець, громадянин України, з вищою освітою, неодружений, не працює, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч.3 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на сім років шість місяців з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності..

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу захисника, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні розбою, поєднаного з проникненням в інше приміщення з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоровця особи, вчиненого повторно.

Так, 1 грудня 2014 року, приблизно о 1230 годині, ОСОБА_7 , проник до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де підійшов до продавця ОСОБА_11 та діставши ніж, який мав при собі, направивши його в бік потерпілої, висловив вимогу про передачу йому грошей. ОСОБА_11 , сприймаючи погрози як реальні, передала йому гроші у сумі 110 грн., після чого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

Крім того, 2 грудня 2014 року, приблизно о 1630 годині, ОСОБА_7 , повторно проник до приміщення кіоску «Світ квітів» за адресою: м. Київ, вул.. А.Ахматової, 31 де підійшов впритул до продавця ОСОБА_12 та приставивши ніж до її живота, чим подолав її волю до опору, висловив вимогу про передачу йому грошей. ОСОБА_12 сприймаючи погрози реальними, передала йому гроші у сумі 500 грн., після чого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

Крім того, 10 грудня 2014 року приблизно о 1400 годині ОСОБА_7 , повторно проник до приміщення продуктового магазину «Садочок», за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 7, де підійшовши спереду до продавця ОСОБА_13 приставив ніж до її шиї та висловив вимогу про передачу йому грошей. Потерпіла спробувала чинити опір, однак ОСОБА_7 лівою рукою забрав гроші у сумі 712 грн., після чого з місця вчинення злочину зник.

Не погодившись з вироком суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначає наступне.

Суд першої інстанції невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за епізодом, де потерпілою є ОСОБА_11 , оскільки в судовому засіданні ОСОБА_7 зазначив, що він просив гроші в борг та ніякого насилля не застосовував, а продавець ОСОБА_11 добровільно передала йому грошові кошти, погодившись що через деякий час він все поверне. На досудовому слідстві та в суді ОСОБА_11 навмисно обмовила ОСОБА_7 , через те, що він не встиг повернути кошти.

Що стосується епізоду, де потерпілою є ОСОБА_12 то дана подія немає жодного відношення до ОСОБА_7 , оскільки з пояснень обвинуваченого 02.12.2014 року, о 14 00 годині, він перебував в іншому місці. Крім того, потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні допитана не була, тому вона не підтвердила причетність ОСОБА_7 до скоєного розбою відносно неї.

Що ж стосується епізоду, де потерпілою є ОСОБА_13 , то в судовому засіданні вона обмовила обвинуваченого, бо ОСОБА_7 послідовно заперечував, що зайшов до магазину уже маючи на меті незаконно заволодіти чужим майном, а такий намір у нього виник дише під час перебування в магазині, заперечував він і застосування під час відкритого заволодіння грішми з магазину будь-якого насильства, в тому числі і погроз ножем, до потерпілої.

Пояснення з цього приводу потерпілої ОСОБА_13 є непереконливим, а свідок ОСОБА_14 , який брав участь у затриманні ОСОБА_7 , безпосереднім очевидцем досліджуваної події не був, свідки ж ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , поняті під час виявлення та вилучення у ОСОБА_7 ножа і 712 гривень, якими він заволодів у магазині, де продавцем працювала ОСОБА_13 , лише підтвердили сам факт цих вилучень і визнання ОСОБА_7 про належність ножа йому і заволодіння ним вказаною сумою коштів у магазині, однак самі очевидцями події не були і детально про її події від ОСОБА_7 не дізналися.

При цьому апелянт також вважає помилковим рішення слідчого пред`явити потерпілим для впізнання не самого ОСОБА_7 , а фотознімки і на цих підставах піддає сумнівам доказове значення результатів цих слідчих дій.

Отже, підсумовуючи доводи апеляційної скарги захисник вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги пояснень ОСОБА_7 щодо його непричетності до вчинених злочинів та як наслідок виніс необ`єктивний та необґрунтований вирок, а тому просить змінити вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28.07.2016 відносно ОСОБА_7 в частині перекваліфікації його дій з ч.3 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 186 КК України по епізоду із ОСОБА_13 та виключити з обвинувачення ОСОБА_7 епізоди відносно потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,

Заслухавши доповідь судді, виступи захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних доводів, прокурора - проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи сторін в сукупності з матеріалами кримінального провадження та додатково наданими обвинуваченим письмовими доводами, судова колегія визнає наступне.
Всупереч міркуванням апелянта та обвинуваченого, суд першої інстанції досить повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами докази,в тому числі і показання обвинуваченого ОСОБА_7 , покладені в основу апеляційної скарги, повно та правильно виклав ці докази у вироку, належно проаналізував та оцінив їх у сукупності з іншими дослідженими доказами в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження і на цих підставах прийшов до правильного висновку про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин трьох епізодів розбійного нападу з проникненням у приміщення, поєднаних із погрозами застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілих.
Зокрема, як видно з вироку, потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не лише послідовно на досудовому розслідуванні і в засіданнях суду першої інстанції підтвердили обставини вчинених кримінальних правопорушень, але й наполягали, що нападник, а саме ОСОБА_7 , якого перші двоє і раніше знали, а ОСОБА_12 - побачила вперше, у кожному випадку спочатку заходив до приміщення магазину, оглядався, повідомляв про намір придбати квіти, випити кави, потім на короткий час із магазину виходив і, повернувшись, вже демонстрував ніж, приставляв кожній з них цей ніж до тіла, вимагав передати гроші, що вони з остраху за своє життя і здоров`я й зробили. При цьому ОСОБА_13 намагалася чинити спротив, кричати, але ОСОБА_7 продовжуючи притискати до неї ножа, самостійно відкрив шухляду та забрав звідти гроші.
Показання потерпілої ОСОБА_11 щодо обставин того, що сталося, підтвердила в суді першої інстанції і потерпіла ОСОБА_17 , власник магазину, яка повідомила, що 1 грудня 2014 року їй зателефонувала продавець ОСОБА_18 , яка сильно плакала і розповіла про пограбування під погрозами ножем на суму 110 гривень.
При цьому, судова колегія як на доказ винуватості ОСОБА_7 , крім самих показань про це потерпілих, звертає увагу також і на вчинення всіх трьох епізодів розбійного нападу єдиним способом, за єдиним планом.
Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції підтвердив, що під час перебування в службових справах біля будинку АДРЕСА_3 10 грудня 2014 року він побачив, як з-за будинку вибіг ОСОБА_7 , тримаючи в руці ні, а за ним бігли ще двоє чоловіків, які кричали, що ОСОБА_7 пограбував магазин і його потрібно затримати, що вони втрьох і зробили, незважаючи на те, що ОСОБА_7 розмахував ножем і попереджав не чіпати його.
Свідок ОСОБА_15 в засіданні суду першої інстанції ствердив, що 10 грудня 2014 року він був запрошений понятим при вилученні ножа і при цьому саме ОСОБА_7 підтвердив, що це його ніж і з використанням цього ножа він пограбував жінку в магазині "Садочок".
Свідок ОСОБА_16 був присутнім як понятий при вилученні у ОСОБА_7 712 гривень, відносно яких ОСОБА_7 розповів, що саме цими грішми він заволодів у магазині.
За твердженням свідка ОСОБА_19 , потерпіла ОСОБА_12 впевнено і категорично впізнала на фотографії з числа пред`явлених їй саме ОСОБА_7 як особу, яка вчинила розбійний напад, що підтверджено також і протоколом пред`явлення потерпілій фотознімків для впізнання.
Внаслідок впізнання по фотознімкам, потерпіла ОСОБА_11 категорично впізнала фотографію саме ОСОБА_7 як особи, що вчинила розбійний напад в магазині, де вона працювала продавцем, вона ж окремо впізнала і вилучений при огляді місця події та затриманні ОСОБА_7 ніж як саме той ніж, яким користувався нападник під час розбою.
Винуватість ОСОБА_7 підтверджена також результатами оглядів місця події, зафіксовані в яких відомості підтверджують показання потерпілих і допитаних у суді свідків.
Сукупність наведених доказів, оскільки вони були логічними, послідовними, внутрішньо та між собою несуперечливими, взаємно підтверджувались, судом першої інстанції правильно визнані належними, відносними, достовірними та достатніми для висновків по суті справи, а показання ОСОБА_7 про не вчинення ним розбійних нападів відносно потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не розбійний напад, а пограбування відносно потерпілої ОСОБА_13 , і без проникнення у приміщення магазину - обґрунтовано відхилив, як дані з метою уникнути відповідальності.
Зі вказаними висновками судова колегія погоджується, бо доводами апеляційної скарги та апелянтів під час апеляційного розгляду вказані висновки не спростовані.
При цьому колегія суддів також має на увазі, що, попри намагання обвинуваченого і захисту підірвати довіру до показань потерпілих, жодних реальних підстав не довіряти цим показанням не наведено та не виявлено в матеріалах кримінального провадження, а допитані в суді першої інстанції свідки - жодним чином не були зацікавлені у справі, у них відсутні будь-які підстави обмовляти ОСОБА_7 .
Таким чином, в силу викладеного вище, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, бо суд першої інстанції обґрунтовано, вмотивовано та законно визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні при описаних у вироку обставинах кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України.
В апеляційному засіданні обвинувачений також просив пом`якшити призначене йому покарання, посилаючись на тяжкий стан здоров`я, притягнення його до відповідальності вперше, скрутне сімейне становище.
Оцінюючи вказані його доводи, колегія суддів визнає наступне.
Відповідно до санкції ч.3 ст. 187 КК України, за вказане кримінальне правопорушення передбачена винятково у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з обов`язковим додатковим покаранням у виді конфіскації майна.
Отже, в силу ст. 12 КК України, вказане кримінальне правопорушення віднесено до категорії особливо тяжких, а не тяжких, як помилково визначив суд першої інстанції, злочинів.
Вирішуючи ж питання про вид та розмір покарання винуватцю, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого, відсутність обставин, які в силу ст. ст. 66 та 67 КК України пом`якшували б чи обтяжували покарання, притягнення ОСОБА_7 до відповідальності вперше, його не перебування на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, осудність, вік та стан здоров`я, тобто саме ті обставини, на які він послався в апеляційному засіданні, та на цих підставах прийшов до висновку про необхідність призначити йому покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції правової норми, за якою його засуджено.
ст. 414 КПК України вказує, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості або суворості.

У цьому конкретному випадку, незважаючи на вчинення трьох епізодів особливо небезпечних та тяжких злочинів, відсутність обставин, які пом`якшували б покарання, суд першої інстанції визнав за можливе призначити ОСОБА_7 покарання близьке до мінімального, передбаченого санкцією ч.3 ст. 187 КК України і вже тому воно не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, бо ступеню тяжкості скоєного, відомостям про особу обвинуваченого, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, в цілому відповідає, отже і це прохання обвинуваченого слід залишити без задоволення.

Таким чином, не знаходячи приводів та підстав для зміни чи скасування вироку щодо ОСОБА_7 , визнаючи цей вирок законним, обгрунтованим, вмотивованим та справедливим, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 28 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням в період з 10 грудня 2014 року по 9 березня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він перебуває під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: