АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ; ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

скаржника ОСОБА_7

представника-адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду, матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року, -

В с т а н о в и л а:
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року задоволено клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_10 про арешт майна. Накладено арешт на нерухоме майно: житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Заборонено використовувати майно, а також заборонено розпоряджатися квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Мотивуюче своє рішення слідчим суддею було встановлено, що клопотання слідчого, є мотивованим, а тому для забезпечення кримінального провадження дійшов висновку, що накладення арешту є необхідним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про арешт майна.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вважає, що ухвала слідчого судді є незаконною, оскільки суперечить Конституції України та вимогам КПК України.

Стверджує, що слідчий суддя не дотримався вимог саме ст. 173 КПК України, а саме так званої «Презумпції відмови у задоволенні клопотання», оскільки на його думку слідчим не було доведено необхідність накладення арешту.

Крім того на думку апелянта судом було поверхнево досліджено клопотання про арешт майна, та доказів які до нього додавалися, в зв`язку, з чим у порушення ст. 132 КПК України застосовано захід забезпечення кримінального провадження за відсутністю обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, та обґрунтованої потреби, що виправдовує такий ступінь втручання у права та свободи особи.

Апелянт зазначає, що дана квартира йому перейшла по договору дарування від ОСОБА_11 , який разом проживав з його матір`ю ОСОБА_12 . Вказаний договір не скасовано та є чиним. Також не має в суді і позову про скасування договору дарування. Тому апелянт вважає, що доводи зазначені у клопотанні слідчим про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою ОСОБА_11 , скориставшись його безпораднім станом є необґрунтовані.

Також апелянт звертає увагу, що кримінальне провадження за № 0005285 зареєстроване за ч.1 ст. 115 КК України, за фактом смерті гр. ОСОБА_11 , кримінального провадження за шахрайство, тобто ст. 190 КК України внесено не було.

На думку апелянта судом було порушено вимоги ст. 173 КПК України в частині того, що судом не було конкретизовано, яке саме майно заборонено використовувати, оскільки не має опису майна, його назви та інших відомостей.

Апелянт зазначає, що відповідно до ч. 12 ст. 170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Заслухавши суддю-доповідача, скаржника та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу слідчого судді без змін, дослідивши матеріали судового та кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку проте, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст.131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п.7) ч.2 ст.131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.170 КПК України-ст.173 КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.94 КПК України, ст.132 КПК України, ст.173 КПК України повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1) ч.2 ст.170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з вимогами п.1) ч.2 ст.171 КПК України арешт майна допускається в тому числі з метою збереження речових доказів, при цьому, згідно вимог ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, в тому числі ті, що містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Як вбачається з наданих матеріалів судового і кримінального проваджень, досліджених в суді першої інстанції та перевірених в суді апеляційної інстанції відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 грудня 2016 року, з присвоєнням кримінальному провадженню № 0005285.

Відповідно до витягу з зазначеного ЄРДР вбачається, 17.12.2016 року до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт оперуповноваженого Соборного ВП ДВП про те, що 17.12.2016 виїздом за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено труп громадянина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був знайдений повішеним на вхідній двері до вбиральні.

26 грудня 2016 року, слідчий з СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 звернувся з клопотанням від 23 грудня 2016 року, погодженим з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_6 , про арешт майна, в якому, вказав, що в органу досудового слідства існують реальні підстави вважати, що невстановлена досудовим слідством особа(особи), будучи обізнаною(ними) та усвідомлюючи наявність у ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 психічного захворювання, діючи умисно, скориставшись хворобливим (безпораднім) станом потерпілого, шахрайським шляхом (зловживаючи довірою) заволоділи правом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначив, що причина смерті потерпілого ОСОБА_11 не встановлено. Вказав, що вище вказана квартира є предметом злочину тому для запобігання можливості перетворення, відчуження вищевказаного нерухомого майна, необхідно вжити заходів щодо його збереження, щоб не відбулося переоформлення права власності на майно.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження в межах своєї компетенції, слідчий суддя, перевіряючи законність та обґрунтованість зазначеного вище клопотання від 23 грудня 2016 року про арешт майна, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, вислухав доводи прокурора, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого і дійшов вмотивованого висновку про накладення арешту нерухоме майно: житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), заборонивши використовувати майно, та розпоряджатися ним, мотивуючи свою ухвалу тим, що клопотання слідчого є обґрунтованим, і для забезпечення кримінального провадження накладення арешту є необхідним з чим погоджується і судова колегія.
Крім того під час перегляду було встановлено, що 27 грудня 2016 року постановою слідчого було визнано речовим доказом нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 0005285 від 18.12.2016 року.

Прокурор під час перегляду справи просив врахувати, що 21.01.2107 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 190 КК України, та присвоєно номер кримінального провадження № 50000230, також надав цьому підтвердження.

У відповідності до витягу ЄРДР вбачається, що потерпіла ОСОБА_13 звернулася з заявою 21.01.2017 року до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про те, що на початку грудня 2016 року, невідома особа, шахрайським шляхом заволоділа нерухомим майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже з вище вказаного вбачається, що вищевказане нерухому майно є таким, що відповідає вимогам ст. 98 КПК України.

При цьому слід відмітити, що відсутність повідомлення про підозру в кримінальному провадженні не позбавляє слідчого права звернутися з клопотанням про арешт майна для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні, про що йдеться в ст.170 КПК України, оскільки відповідно до вимог ст.214 КПК України, ст.223 КПК України, після внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування та проводять слідчі (розшукові) дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, а повідомлення про підозру, згідно з п.3) ч.1 ст.276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, а тому дане не є перешкодою для вирішення питання про арешт майна, яке відповідає критеріям, зазначеним ст.170 КПК України, для забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні на підставі вищевикладених положень чинного КПК України.

Доводи ОСОБА_7 про те, що застосований арешт нерухомого майна порушує вимоги ч.12 ст. 170 КПК України є безпідставними, оскільки, як було встановлено під час перегляду колегією суддів, скаржник не проживає у квартирі на яку було накладено арешт. Скарги на ухвалу слідчого судді від його матері- ОСОБА_14 , яка нібито мешкала з ОСОБА_11 , подано не було. Також з цього приводу є необґрунтовані доводи щодо опису майна, яким заборонено розпоряджатися та використовувати, з підстав зазначених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно, слідчим суддею були дотримані положення ст.131 КПК України, ч.2 ст.170 2 КПК України, ухвала слідчого судді є законною, істотних порушень вимог КПК України при її постановлені допущено не було, підстав вважати що на нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 необґрунтовано накладено арешт- немає, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.
На підставі наведеного вище, керуючись ч.2 ст.376 КПК України, п.1) ч.3 ст.407 КПК України, ст.419 КПК України, ст.422 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_10 про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4