АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження №0001909 відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 11.02.2016 р. Деснянським райсудом м. Києва за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України до штрафу у розмірі 1700 грн.; 17.10.2016 р. Голосіївським райсудом м.Києва за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за даним вироком і вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 17.10.2016 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 постановлено обчислювати з 17 жовтня 2016 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України визначено зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 21 лютого 2016 року по 16 жовтня 2016 року.

В апеляційній скарзі, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.185 КК України, яке є співрозмірним його діянню та особі обвинуваченого.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом при призначенні покарання обвинуваченому не враховано його щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання та характеризуючі обставини, а саме те, що ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання, має стійкі соціальні зв'язки, до моменту взяття під варту проживав разом із цивільною дружиною, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, остаточно визначити покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
В обгрунтування своїх доводів зазначає, що доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема, показами свідка ОСОБА_8 , записом камери відеоспостереження, даними протоколів оглядів місця події від 14.02.2016 року та протоколу перегляду відеозапису, підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 повторного відкритого викрадення чужого майна, а отже висновки суду про кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.185 КК України є необгрунтованими та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до положень ч.1 ст.411 КПК України є підставою для скасування вироку.
Судом визнано доведеним, що 14 лютого 2016 року близько 17 год. 05 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні торгівельної зали магазину «House» в ТРЦ «Район» по вул.Л аврухіна, 4 в м.Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю уваги сторонніх осіб, усвідомлюючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшов до стелажів з товаром та взяв належне АТ «ЛПП» майно, а саме: чоловічу куртку вартістю 1082 грн. 50 коп. (без ПДВ), яку одягнув на себе під свою куртку, та чоловічі брюки вартістю 499 грн. 17 коп. (без ПДВ), які сховав під куртку, після чого, пройшов через касову зону магазину, не розрахувавшись, та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши АТ «ЛПП» матеріальної шкоди на загальну суму 1581 грн. 67 коп., але невдовзі був затриманий працівниками охорони магазину.
Заслухавши суддю доповідача, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити та залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, доводи обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора та підтримали подану ним апеляційну скаргу, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційних скарг прокурора та захисника обвинуваченого без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні повторного таємного викрадення чужого майна, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні й детально викладеними у вироку доказами.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Доводи в апеляційній скарзі прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.185 КК України, так як доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема, показами свідка ОСОБА_8 , записом камери відеоспостереження, даними протоколів оглядів місця події від 14.02.2016 року та протоколу перегляду відеозапису, підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 повторного відкритого викрадення чужого майна, є безпідставними і не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Так, за показаннями обвинуваченого в суді першої інстанції, 14 лютого 2016 року близько 17 год. 00 хв. він зайшов до магазину «House» в ТРЦ «Район» по вул.Лаврухіна в м.Києві, де впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає, надів куртку під свою куртку, під свій одяг заховав штани і направився до виходу з магазину. При виході спрацювала сигнальна рамка, до нього підійшов працівник магазину і запитав, чи немає у нього неоплаченого товару. Він сказав, що немає і вийшов з магазину. За межами ТЦ «Район», його затримав той же працівник магазину ще з одним чоловіком, які викликали міліцію. Вимогу про повернення викраденого майна йому ніхто не пред`являв.
Зазначені обставини обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, вказавши, що повертаючись до магазину за пропозицією охоронця, був упевнений, що його не може бути викрито у крадіжці речей, оскільки він зняв з них металеві кліпси, на яких реагує встановлений у магазині металодетектор.
Крім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується зібраними по справі доказами.
Зокрема, представник потерпілого ОСОБА_9 показав, що в магазині «House» в ТРЦ «Район» по вул.Лаврухіна, 4 в м.Києві було викрадено брюки і куртку, які в подальшому було повернуто, у зв`язку з чим АТ «ЛПП» матеріальних претензій до обвинуваченого не має.

За показаннями свідка ОСОБА_8 , наданими в суді першої інстанції, близько року тому, в другій половині дня, знаходячись в торговому залі магазину «House» в ТРЦ «Район» по вул.Лаврухіна, 4 в м.Києві, де на той час працював адміністратором, побачив раніше незнайомого ОСОБА_5 , який взяв одяг і зайшов в примірочну, звідки через деякий час обвинувачений вийшов і виніс речі, але в меншій кількості. ОСОБА_5 направився до виходу з магазину, а він виявив в кишені брюк, які передав йому обвинувачений, сигнальні магнітні кліпси, після чого запідозрив, що обвинувачений міг щось викрасти, наздогнав його біля сигнальної рамки, яка при його виході спрацювала, і запропонував повернутися до зали щоб розібратися, чому спрацювала сигналізація. Обвинувачений сказав, що його чекає вагітна дружина і з магазину пішов. Він направився слідом, при цьому, просив ОСОБА_5 не виходити. Останній вийшов з ТЦ «Район», після чого побіг. Він і ще один чоловік наздогнали його на протилежному боці проїзної частини і викликали працівників міліції. В подальшому виявлено, що ОСОБА_5 викрав з магазину брюки, які сховав в свої брюки, і куртку, яку одягнув під свою куртку. Вимоги про повернення викраденого майна він ОСОБА_5 не пред`являв.
Вказані показання узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_5 , які, в сукупності з іншими дослідженими та перевіреними судом доказами, відповідають фактичним обставинам події.
Об`єктивно винуватість обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, підтверджується даними протоколів огляду місця події від 14.02.2016 р. у ОСОБА_5 було виявлено і вилучено на вулиці біля ТРЦ «Район» брюки і в ТРЦ «Район» біля входу в магазин «House» куртку чорну.
Оглянутий в судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва відеозапис (без звуку) з місця події, на який покликається прокурор у своїй апеляційній скарзі, також не доводить, що ОСОБА_5 розумів, що він викритий у вчиненні крадіжки і, з метою утримання викраденого, з місця події втік.
Давши належну правову оцінку цим доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а в сукупності - достатності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні повторного таємного викрадення чужого майна.
Кваліфікація його дій за ч.2 ст.185 КК Україниє правильною, а доводи прокурора про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.2 ст.186 КК України, перевірені при апеляційному розгляді справи, однак свого підтвердження не знайшли, є необґрунтованими і суперечать наявним доказам по справі. Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого і правильності кваліфікації його дій доводи прокурора не спростовують.

Відмова у задоволенні скарги прокурора не дає підстав для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, як про це йдеться в його апеляційній скарзі.
Призначене обвинуваченому покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи покарання обвинуваченому суд дотримався вимог ст. 65 КК України України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненного кримінального правопорушення; обставини справи та дані про особу обвинуваченого, зокрема, стан його здоров`я, сімейний стан, а також те, що він судимий, раніше вчинив аналогічні корисливі злочини, позитивну характеристику.
Обставин, що пом`якшують покарання чи обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.
Доводи захисника обвинуваченого про те, що призначене обвинуваченому покарання є надто суворим, безпідставні, й колегією суддів не беруться до уваги, оскільки всі дані про особу обвинуваченого, в тому числі ті, що наводить захисник у своїй апеляційній скарзі, враховані судом першої інстанції.
З урахуванням наведеного, підстав для зміни чи скасування вироку у межах апеляційної скарги немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419, 425, 426 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3