Ухвала іменем україни

28 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001272, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтарськ, Донецької обл., мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

в с т а н о в и л а:

вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 8 років.

На підставі ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 на відшкодування 11 276,89 грн. та 50 000 грн. матеріальної та моральної шкоди.

Вирішено долю речових доказів та питання про судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2016 року вирок районного суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ставить питання про скасування ухвали суду, просить призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Стверджує, що висновки суду викладені у вироку про винуватість засудженого, є суперечливими та обґрунтовані припущеннями. У вироку відсутні докази, які свідчили б про умисел ОСОБА_7 на завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, оскільки засуджений захищався від неправомірних дій потерпілого. Суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження всіх матеріалів кримінального провадження та зміни кваліфікації дій ОСОБА_7 . Апеляційним судом не перевірено належно висновків місцевого суду, не дано обґрунтованих відповідей на доводи скарги захисника, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 01 травня 2015 року о 23:35 год. біля під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_9 два удари ножем. Унаслідок дій засудженого потерпілий одержав колото-різане поранення плеча та проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з пошкодженням внутрішніх органів, яке супроводжувалася кровотечею тяжке тілесне ушкодження, що небезпечне для життя в момент заподіяння, від якого наступила його смерть.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав скаргу захисника та вважав, що ухвала суду скасуванню не підлягає, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини засудженого в умисному завданні ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження від якого настала смерть потерпілого за викладених у вироку обставин ґрунтується на сукупності доказів, здобутих та оцінених судом відповідно до вимог КПК України.

Зокрема, судом обґрунтовано взято до уваги висновки судово-медичної експертизи та показання самого засудженого, який визнав, що наносив удари ножем потерпілому від яких останній загинув.

Твердження захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги, про те, що удари ножем ОСОБА_9 засуджений наніс захищаючись від нападу потерпілого, перевірялися судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Судом встановлено, що між ОСОБА_7 та потерпілим виникла неприязнь, оскільки перед подією злочину, у цей же день, о 18:00 год. між ними відбувся конфлікт в парку в якому також приймали участь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Унаслідок цього конфлікту ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, за викликом його було забрано до лікарні для надання медичної допомоги.

Свідок ОСОБА_12 , працівник бригади швидкої допомоги в судовому засіданні показала, що по дорозі до лікарні обвинувачений висловлював погрозу помститися особі, котра побила його вітчима.

В день події злочину ОСОБА_11 в лікарні передав ОСОБА_7 розкладного ножа, що не заперечувалося засудженим.

Ввечері того ж дня, о 23:00 год. сторони конфлікту випадково зустрілися біля під`їзду будинку, де під час словесної суперечки, яка переросла у бійку, засуджений умисно наніс удари ОСОБА_9 ножем від яких той помер.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 103 від 25 червня 2015 року, не виключається утворення ушкоджень на тілі потерпілого від дії клинка розкладного ножа.

Оцінюючи поведінку учасників конфлікту, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вважати дії ОСОБА_9 нападом на ОСОБА_7 достатніх підстав немає.

Між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 мали місце особисті неприязні стосунки, під час з`ясування яких, останній із метою завдання тілесного ушкодження умисно наніс ножові поранення супернику.

Такий висновок відповідає роз`ясненням пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» та одночасно спростовує твердження захисника про перебування ОСОБА_7 у стані необхідної оборони.

Давши належну оцінку доказам у їх сукупності, місцевий суд обґрунтовано кваліфікував злочинні дії засудженого за ч. 2 ст. 121 України, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи скарги захисника, в яких він посилається на необґрунтовану відмову апеляційного суду у повторному дослідженні доказів у кримінальному провадженні.

Зокрема, положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас відсутність законних підстав для повторного дослідження, які визначено у змісті ч. 3 ст. 404 КПК України, виключає такий обов`язок апеляційного суду.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди мотивувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від природи рішення.

При розгляді кримінального провадження апеляційний суд, згрупувавши наведені в апеляціях доводи за основними напрямками порушених питань, які стосувались однобічності та неповноти досудового й судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушень вимог кримінального процесуального закону, а також обґрунтованості призначення покарання, навів у своєму рішенні суть зазначених в апеляціях доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, суд виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження щодо доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
За відсутності інших підстав для скасування судових рішень, у задоволенні касаційної скарги захиснику належить відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 433-438 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3