АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/831/17 Справа № 242/1917/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі дистанційне судове провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року про повернення прокурору обвинувального акта по кримінальному провадженню щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Луганське Мар`їнського району Донецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187 від 19 березня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, повернуто прокурору для усунення виявлених недоліків, які суд вбачає в тому, що прокурором не висунуто обвинувачення з викладенням фактичних обставин, а зазначається зміст підозри.

Крім того судом зазначено, що формулювання обвинувачення не містить всіх елементів складу кримінального правопорушення та не відповідає диспозиції ч.1 ст.258-3 КК України, та прокурором безпідставно, за відсутністю вироку суду, стверджується про вчинення злочину, що є недопустимим і є порушенням принципу презумпції невинуватості.

Суд першої інстанції звертає увагу, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено спосіб повідомлення обвинуваченого про завершення досудового розслідування та відомостей щодо надсилання повісток за останнім відомим місцем проживання чи перебування обвинуваченого.

Також вказаною ухвалою відмовлено в клопотанні прокурора про здійснення спеціального судового провадження оскільки, на думку суду, така можливість наявна виключно за передбачених законом підстав, а саме наявності інформації про переховування з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошення у міждержвний та/або міжнародний розшук.

Не погоджуючись з судовим рішенням прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд даного провадження у суді першої інстанції.

В обгрунтування поданої апеляційної скарги прокурор посилається на допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Прокурор вказує, що висунуте обвинувачення, що міститься в обвинувальному акті, є твердженням прокурора та не підтверджує доведеність вини осіб на стадії досудового розслідування та судового провадження до постановлення вироку, тобто не порушує принцип презумпції невинуватості.

Висновки суду про наявність в матеріалах кримінального провадження відомостей щодо надсилання ОСОБА_6 повісток про виклик за останнім відомим місцем його проживання з обов`язковою публікацією в ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування, не відповідають дійсності, оскільки матеріали кримінального провадження в судовому засіданні не досліджувались. Копії процесуальних документів, що підлягають врученню підозрюваному, надсилаються захиснику.

Крім того, прокурор звертає увагу, що судом першої інстанції було допущено порушення вимог ст.314 КПК України в частині порядку проведення підготовчого судового засідання, оскільки прокурором та захисником не висловлювалосась думка про можливість призначення справи до судового розгляду, відповідності обвинувального акту вимогам ст.ст.291-292 КПК України, відсутності підстав для закриття справи та внесення подання для визначення підсутдності, що не могли бути вирішені до постановлення ухвали про проведення спеціального судового провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції, захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість судового рішення суду першої інстанції за наявними у справі матеріалами в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

У цьому провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що суд ухвалив судове рішення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в обвинувальному акті викладений лише зміст письмового повідомлення про підозру, однак повинно містити висунуте прокурором формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведені теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність ствердження прокурором, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, що є недопустимим з точки зору дачі оцінки прокурором доведеності діям обвинуваченого з урахуванням положень ст.17 КПК України, оскільки доцільно зазначати про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Дане порушення може бути розцінене як порушення принципу презумпії невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка випливає зі ст.62, 129 п.3 Конституції України, п.2 ст.11 Загальної деларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 та п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18 грудня 1966 року.

Доводи прокурора про факт ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, зокрема зважаючи на спроби суду повідомити його через засоби масової інформації та переховування від органів досудового розслідування перебуванням останнього на тимчасово окупованій території, як неможливість іншого способу притягнення до кримінальної відповідальності ніж в порядку ст.24-1 КПК України, є необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук.
Згідно ч.2 Прикінцевих положень Закону України від 15 січня 2015 року №119-VIII, тимчасово дія положень ч.5 ст.139, ч.2 ст.297-1, п.4 ч.2 ст.297-2, ч.1 та ч.3 ст.297-4, ч.3 ст.323 КПК України поширюється на осіб, які перебувають на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції та/або оголошені у міждержавний та/або міжнародний розшук.
Як убачається з матеріалів провадження, а саме реєстру матеріалів досудового розслідування, слідчим в ОВС першого слідчого відділу СУ прокуратури Донецької області ОСОБА_9 на той час підозрюваного ОСОБА_6 було оголошено у розшук. Однак відомості щодо оголошення ОСОБА_6 у міждержавний та/або міжнародний розшук, матеріали провадження не містять, як і доказів про переховування останнього від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та про перебування ОСОБА_6 на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції.

Доводи прокурора про необов`язковість зазначення в обвинувальному акті способу проведення процесуальних дій під час досудового розслідування, зокрема повідомлення ОСОБА_6 про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів досудового розслідування, є необгрунтованими з урахуванням наступного.

Відповідно до ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 24 березня 2016 року у кримінальному провадженні здійснювалося спеціальне досудове розслідування, тому відображення в реєстрі матеріалів досудосудового розслідування способу проведення процесуальних дій в частині забезпечення отримання процесуальних документів, в розумінні положень ст.297-5 КПК України відповідає визначеному порядку вручення процесуальних документів підозрюваному при здійсненні спеціального досудового розслідування.
Колегія суддів вважає, що вказівка суду щодо невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України не суперечать нормі вказаного закону, а підстави, на які послався суд першої інстанції у своїй ухвалі, перешкоджають розгляду кримінального провадження, оскільки у відповідності до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на справедливий розгляд його справи і кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право:
«а» бути негайно і детально проінформований зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;
«b» мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Відповідно до ч.1, 6 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, прокурор, слідчий…зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
За таких обставин посилання в апеляційній скарзі прокурора на незаконність та необгрунтованість ухвали суду першої інстанції не відповідають матеріалам кримінального провадження і є безпідставними.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності повернення обвинувального акту прокурору.
Порушень кримінального процесуального законодавства, які тягнуть за собою скасування чи зміну ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4