Справа № 480/126/17-к
Провадження №1-кп/480/99/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2017 року м. Миколаїв
Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючої -судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Миколаєві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000304 від 04.07.2016 року, про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Березнегувате, Миколаївської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, не одруженого, 27.08.2015 року призваного на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходить військову службу на посаді водія роти матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_1 у військовому званні солдат, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Суд визнав доведеним, що ОСОБА_4 01.12.2015 року о 21 год. 00 хв., діючи умисно, будучи військовослужбовцем за мобілезацією, з метою ухилитися від військової служби, в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, самовільно залишив табірний збір військової частини польова пошта НОМЕР_1 на НОМЕР_2 міжвідомчому центрі підготовки частин та підрозділів ( АДРЕСА_1 ) та перебував за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до 10 год. 25 хв. 19.01.2017 року де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому визнав повністю та підтвердив факт вчинення ним самовільного залишення військової частини та місця служби, з метою ухилення від військової служби, покликаючись на обставини викладені у обвинувальному акті.
Як встановлено у судовому засіданні, покази ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, те, що прокурор не оспорює фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, дезертирство, доведена повністю, а його дії за ч.3 ст.408 КК України кваліфіковано вірно.
Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Призначаючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставинами, що помякшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України, є щире каяття та зізнання в суді, відсутність заподіяної шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Згідно ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вчиненне обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст.408 КК України відповідно до ст.12 ККУкраїни відноситься до тяжкого злочину.
Суд враховує, що дезертирство є одним з найбільш небезпечних злочинних посягань в даний складний період для держави.
При обранні покарання обвинуваченому, суд суворо дотримується принципів законності, справидливості, обгрунтованості, та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
Обираючи покарання обвинуваченому, суд враховує особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його відношення до скоєного злочину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, слід прийти до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а тому відповідно до вимог ст.75 КК України слід звільнити його від відбування покарання з встановленням іспитового строку та покладенням обовязків, передбачених ст.76 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369,371,373-374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, та призначити йому покарання, у виді 5 (п`яті) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю в 3 (три) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.
Відповідно до ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді особистого зобов`язання - скасувати.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1
28.02.2017