Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/3803/16-к
Провадження № 1-кп/644/17/17
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2017 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого- ОСОБА_4 ,

представника потерпілого- ОСОБА_5

захисника обвинуваченого- ОСОБА_6 ,

обвинуваченого- ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001061 від 30.03.2016 року за обвинуваченням:

-ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, не працюючого, не одруженого, що проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122ч.1КК України,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинучається в тому, що 05 березня 2016 року приблизно о 09-13 годин, він, знаходячись біля вхідних дверей кВ. АДРЕСА_2 , маючи намір, спрямований на пошкодження особистого майна потерпілого ОСОБА_4 , за допомогою заздалегідь заготовленого предмета схожого на ніж став шкрябати металеві двері вищевказаної квартири.

В цей час ОСОБА_4 , з метою припинення протиправних дій з боку ОСОБА_7 , вийшов на сходовий майданчик першого поверху, де зробив зауваження ОСОБА_7 , на що останній усвідомлюючи протиправність своїх дій, в ході раптово виниклого конфлікту, діючи згідно умислу, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 наніс йому два удари правою рукою в область обличчя зліва, чим заподіяв тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми кісток лицевого черепу у вигляді перелому лівої виличної кістки зі зміщенням, яка згідно висновку судово-медичної експертизи № 852-С/16 від 12.04.2016 року не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-и тижні (21 день) і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Дії обвинуваченого кваліфіковані органом досудового розслідування за ст.122 ч.1 КК України- тобто умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоровья або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Вислухавши покази обвинуваченого, який винним себе не визнав та по суті пред*явленого обвинувачення пояснив, що не спричиняв потерпілому тілесних ушкоджень, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що вина обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не доведена з наступних підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Згідно статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчинені злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також доказах, одержаних незаконним шляхом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовується при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Відповідно до ч.1,2ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частина1 ст.25 КПК України зобов*язує слідчого в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак криміналь6ого правопорушення, але за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

П.1ч.1ст.477 КПК України встановлено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, у тому числі ч.1ст.122 КК України.

Відповідно до ст.478ч.1 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається виключно після подачі потерпілим заяви про вчинення кримінального правопорушення протягом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення певного кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.4ст.26 та ч.7 ст.55 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише виключно на підставі заяви потерпілого.

Частинами1,2 та 3 ст.214 КПК України встановлено, що слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви про вчинене кримінальне правопорушення зобов*язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування і лише з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочинається досудове розслідування Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У статті 26 КПК закріплений принцип диспозитивності, відповідно до якого сторони кримінального провадження вільні у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
На відміну від державного обвинувачення, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого.
Аналізуючи вищевикладене, слід дійти до висновку, що особливість кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, передбачена главою 36 КПК України, полягає в тому, що підставою для початку досудового розслідування є виключно подання потерпілим заяви про вчинення відносно нього такого кримінального правопорушення.

Як встановлено судом з витягу з кримінального провадження №0001061, підставою для початку досудового розслідування по даному кримінальному провадженню стала заява ОСОБА_8 , яка 29.03.2016 року надійшла до Орджонікідзевського відділу поліції (м.Харків) ГУНП в Харківській області про те, що 05.03.2016 року близько 09-00 години малознайомий чоловік на ім*я ОСОБА_9 наніс тілесні ушкодження її чоловіку ОСОБА_4 у вигляді перелому лівої скулової кістки зі зміщенням без порушення функцій. Відомості до ЄРДР були внесені за правовою кваліфікацією ст.122ч.1 КК України, заявником ( потерпілим) зазначений ОСОБА_4 ( а.с.78).

Разом з тим, з цієї заяви ОСОБА_8 вбачається, що вона просить прийняти міри до громадянина ОСОБА_7 , який спричинив матеріальну шкоду в сумі 1500 грн, моральну шкоду та шкоду здоровью (без зазначення кому саме)(а.с.79).

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_4 не подавав до органу досудового розслідування заяви про здійснення відносно нього кримінального правопорушення з приводу спричинення йому тілесних ушкоджень і що вказане кримінальне провадження, яке є кримінальним провадженням приватного обвинувачення, оскільки правова кваліфікація слідчим відразу визначена ст.122ч.1 КК України, було розпочате без законних підстав, на підставі заяви його дружини, яка взагалі не містила даних про спричинення з боку ОСОБА_10 тілесних ушкоджень її чоловіку ОСОБА_4 .

Той факт, що вказане кримінальне провадження не було ініційоване ОСОБА_4 , підтверджується також його заявою про залучення його в якості потерпілого до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001061 на підставі заяви його дружини (а.с1221).

Зважаючи на те, що досудове розслідування було розпочате з істотним порушенням приведених вище норм КПК України, то слід визнати всі добуті в рамках незаконно розпочатого кримінального провадження, та надані суду, докази, а саме:

-протокол огляду предметів - диску з відеозаписом(а.с.103), який визнаний речовим доказом постановою слідчого від 15.04.2016 року ( а.с.102);

-протокол проведення слідчого експерименту від 01.04.2016 року ( а.с.108-111) та протокол проведення слідчого експерименту від 15.04.2016 року ( а.с.112-120)

-висновок судово-медичної експертизи від 12.04.2016 року про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості ( а.с.123-124)

- фактичні дані, що містяться на відеодиску з записом ( а.с.98)

- показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

як такі, що одержані не в порядку, встановленому КПК України, незаконним шляхом, а тому є недопустимими.

Більш того, свідок ОСОБА_12 надала свідчення суду про те, що її син ОСОБА_7 не спричиняв тілесних ушкоджень потерпілому, а свідок ОСОБА_11 не була очевидцем події, та знає про обставини зі слів подружжя ОСОБА_13 , оскільки була присутньою при проведенні слідчого експерименту за участю потерпілого .

Відповідно до існуючого принципу презумпції невинуватості, передбаченого ст.17 КПК України, жодна особа не може вважатися винуватою у скоєні злочину, поки її винуватість не буде доведена у порядку передбаченому КПК України і встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_7 у скоєні ним злочину, що передбачений ч.1 ст.122 КК України, судом трактуються на користь обвинуваченого.

Доводи сторони обвинувачення про те, що потерпілий ОСОБА_4 висловив своє волевиявлення на порушення кримінального провадження шляхом подання заяви про залучення в якості потерпілого 30.03.2016 року і що всі слідчі дії проводилися вже після залучення його в якості потерпілого по справі, а том є належними доказами , є помилковими.

Обґрунтування правової позиції суду з цього приводу викладено вище у вироку.

Сторона обвинувачення помилково вважає заяву про залучення в якості потерпілого заявою, повідомленням про вчинення відносно цієї особи кримінального правопорушення.

Як в державному так і в приватному обвинуваченні може бути за заявою залучений потерпілий, однак на відміну від державного обвинувачення, лише за заявою потерпілого про вчинення відносно нього кримінального правопорушення може бути розпочате кримінальне провадження приватного обвинувачення.

Як і в кримінальному провадженні з державною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені статтями 56,57 КПК, і може користуватися допомогою представника (ст. 58 КПК) і законного представника (ст. 59 КПК). Проте важливою особливістю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

Особа, яка не ініціювала порушення обвинувачення позбавлена права відмовитися від нього, однак це є порушенням прав потерпілого в справі приватного обвинувачення, якою є ст.122ч.1 КК України.

Таким чином, виходячи з засад диспозитивності та змагальності сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами винуватість обвинуваченого в вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення

Відповідно до ст.373ч.1п2 КПК України в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ухвалюється виправдовувальний вирок.

Виходячи з викладеного, ОСОБА_7 слід виправдати за пред*явленим обвинуваченням у зв*язку з недоведеністю його винуватості.

Так як суд визнає ОСОБА_7 невинуватим у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості за вказаних в обвинувальному акті обставин, то вимоги ОСОБА_4 про стягнення з обвинуваченого 7152 грн.78 к. матеріальної та 100000 грн. моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122ч.1 КК України та виправдати його у зв*язку з недоведеністю винуватості.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_7 7152 грн.78 к. матеріальної та 100000 грн. моральної шкоди- відмовити.

Копію вироку вручити прокурору, обвинуваченим негайно після його проголошення.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Харківської області через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: