Справа №552/1870/17
Провадження № 1-кп/552/170/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.04.2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в підготовчому провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Полтава, українця громадянина України, освіта середня-спеціальна, не одруженого, старшого стрільця першого взводу охорони та патрульно-постової служби роти ВСП Полтавського ЗВ ВСП, раніше не судимого, зареєстрованого : АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України,

В С Т А Н О В И В:
18.09.2013 р. між Міністерством оборони України та ОСОБА_5 укладено контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України з присвоєнням останньому військового звання «солдат».

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) №146

від 25.07.2016 старшого солдата контрактної служби ОСОБА_5 призначено на посаду старшого стрільця групи охорони патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Являючись військовослужбовцем Збройних Сил України старший солдат

ОСОБА_5 достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно виконувати військову присягу, затверджену Постановою Верховної Ради України «Про текст Військової присяги» від 06.12.1991, вимоги контракту про проходження військової служби в Збройних силах України від 18.09.2013, а також дотримуватись вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, що зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку; віддано служити українському народу; сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, зберігати державну та військову таємницю, бути пильним, хоробрим і дисциплінованим, готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків.

У відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, Збройних Сил України та інших державних органів, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та закінчується прийняттям рішення про демобілізацію. Демобілізація - комплекс заходів спрямованих, крім іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймає Президент України, яким на теперішній час відповідних рішень прийнято не було.

Тобто особливий період розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України від 17.03.2014 №303 на визначених території України та продовжується на цих територіях до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, яке станом на 20.03.2017 оголошене не було.

Однак, 14.02.2017 близько 08 год. 20 хв. солдат ОСОБА_5 діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах особливого періоду, у порушення вимог ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідного командира (начальника), без поважних причин не з`явився вчасно на службу - на ранкове шикування особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , який дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та у період з 14.02.2017 р. до моменту встановлення місцезнаходження 20.03.2017 р. до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`являвся, обов`язків військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ст. 407 ч.4 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

В судовому засіданні під час підготовчого провадження встановлено, що між прокурором військової прокуратури Полтавського гарнізону та обвинуваченим ОСОБА_5 10.04.2017 року укладена угода про визнання винуватості. Згідно з угодою ОСОБА_5 беззаперечно визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України.

Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_5 з врахуванням його щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину буде призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України, тобто більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст. 407 ч. 4 КК України, у виді одного року службового обмеження з відрахуванням 15 відсотків від грошового забезпечення в доход держави.

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Укладена угода між сторонами відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 цілком розуміє положення ч.ч.4, 5 ст. 474 КПК України.

Судом встановлено, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогами Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального Кодексу України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_5 погоджується на призначення узгодженого покарання.

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_5 .

Керуючись ст. ст. 373, 374, 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:
Угоду від 10.04.2017 року по кримінальному провадженню № 0000010 про визнання винуватості, укладену між прокурором військової прокуратури Полтавського гарнізону ОСОБА_3 і обвинуваченим ОСОБА_5 затвердити.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України, та призначити узгоджене покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 1 року службового обмеження з відрахуванням 15% від грошового забезпечення в доход держави.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_5 , до набрання вироку законної сили залишити попереднім у вигляді домашнього арешту та відсторонення від посади.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Головуючий ОСОБА_1