Дата документу Справа № 324/980/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/957/17
Єдиний унікальний № 324/980/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 187 ч. 3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000383 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Цукурино м.Селідов Донецької області, українця, громадянина України, без освіти, не працює, не одружений, являється інвалідом 2 групи, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 не погоджуючись з винесеним вироком суду, з мотивів невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі підсудного оскаржує його до Апеляційного суду Запорізької області.

Суд першої інстанції при визначенні покарання ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, безпідставно призначив максимальний іспитовий строк - 3 роки, що не відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При визначенні розміру та виду покарання суд не врахував дані про особу, особливий стан його здоров`я - ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, з дитинства перебуває Д - обліку у лікаря психіатра з діагнозом - легка розумова відсталість в стадії помірно - вираженої дебільності з порушенням поведінки, потребує сторонньої допомоги, його мати теж с інвалідом 3 групи, він позитивно характеризується за місцем проживання, ставлення підсудного до вчиненого, сімейне та матеріальне положення, думку потерпілого ОСОБА_9 , який просив не карати суворо, висновки судово - психіатричного експерта КУ «Обласної клінічної психіатричної лікарні» № 203 від 25.04.2016 року та обставини, що пом`якшують покарання.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта КУ «Обласної клінічної психіатричної лікарні» №203 від 25.04.2016 року ОСОБА_6 виявляє ознаки легкої розумової відсталості в ступені помірно вираженої дебільності з порушенням поведінки. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв. З огляду на ступінь зниження інтелектуально мнестичних функцій, порушення в емоційно - вольовій сфері, ступінь наявних порушень на момент інкримінованого йому правопорушення була така, що він не міг повною мірою (обмежено міг) віддавати звіт своїм діям і керувати ними. У теперішній час за своїм психічним станом, він не може повною мірою (обмежено може) віддавати звіт своїм діям і керувати ними. У випадку засудження для профілактики виникнення можливого погіршення психічного стану й суспільно небезпечних діянь потребує амбулаторної психіатричної допомоги.

Тобто, під час вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, внаслідок психіатричного захворювання з дитинства, зниження інтелектуально - мнестичних функцій та порушення в емоційно - вольовій сфері він не міг повною мірою (обмежено міг) віддавати звіт своїм діям і керувати ними.

За наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, законно та обґрунтовано міг призначити покарання з мінімальним іспитовим строком у вигляді 1 (одного) року.

Для застосування судом мінімального іспитового строку мали місце правові підстави, зокрема: під час досудового слідства та судового провадження ОСОБА_6 свою вину у скоєному правопорушенні визнав повністю, щиросердно розкаявся у вчиненому; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добросовісно приймав участь у всіх слідчих діях, не ухилявся від суду та слідства. Перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з дитинства. Є інвалідом 2 (другої) групи та має діагноз - легка розумова відсталість в стадії помірно - вираженої дебільності з порушенням поведінки. ОСОБА_6 раніше не судимий. Позитивно характеризується за місцем проживання. Проживає разом з матір`ю, яка є інвалідом 3 групи. Добровільно відшкодував шкоду потерпілим та вибачився перед ними за свій вчинок, що підтверджується заявою потерпілого та записом судових засідань.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України суд призначає покарання не тільки у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, а й з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов 'язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом 'якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-проиесуального кодексу України стосовно призначення покарання. На судовому засіданні ОСОБА_6 прохав суд суворо його не карати, призначити за вчинене діяння мінімальний строк покарання. Однак, суд при вирішенні справи по суті не врахував обставини справи, матеріали справи, думки потерпілого ОСОБА_9 та призначив суворе покарання, яке не відповідає особі засудженого та тяжкості вчиненого злочину. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України є тяжким злочином. З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 правопорушення, даних про особу підсудного, який за місцем проживання характеризується позитивно, наявності пом`якшуючих вину обставин, які істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, свою провину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, так як не має можливості самостійно працевлаштуватись та отримувати заробітну плату, вважаю, що є законні підстави призначити покарання з мінімальним іспитовим строком 1 ( один) рік, ніж визначено судом першої інстанції. Суд першої інстанції не врахував виключні обставини справи, особу підсудного, його захворювання та особливе становище, викликане психічним захворюванням з дитинства та неможливістю в повній мірі усвідомлювати, віддавати звіт своїм діям і керувати ними, що є винятковим випадком та реальною неможливістю 3 роки здійснювати покладені на нього обов`язки на підставі ст. 76 КК України.

Просить вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.03.2017 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, в частині призначеного покарання змінити, призначивши, покарання за ч.З ст. 186 КК України із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 ( один) рік. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили апеляційну скаргу захисника задовольнити, прокурора, який просив вирок суду в цій частині залишити без змін; колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, вважає, що апеляційна скарга захисника є необґрунтованою, з огляду на наступне.
Вироком Оріхівського районного суду Запорізької області ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільненои обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу відділу з питань пробації Пологівського району Запорізької області; повідомляти їх про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 390, 80 грн.

В вироку вирішена доля речових доказів по справі.
Згідно з вироком суду, 22.03.2016 року, приблизно о 21-00 годин, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вступивши попередньо в злочинну змову, маючи єдиний злочинний прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно (для ОСОБА_11 ), за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, переслідуючи корисливий мотив та мету, прийшли до домоволодіння ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Знаходячись на території вказаного домоволодіння, ОСОБА_11 постукала у вікна будинку та підійшла разом з ОСОБА_6 до вхідних дверей, де на запитання власника «Хто там?», з метою проникнення до будинку, відповіла, що працівник благодійної організації «Милосердя», не будучи такою. Коли ОСОБА_9 відчинив двері, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи у вказаному місці, проникли без відповідного дозволу всередину будинку, де ОСОБА_11 , маючи раптово виниклий умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, тим самим, вчиняючи дії, які не охоплювались умислом ОСОБА_6 та виходили за межі, застосовуючи насильство та погрозу застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, схопивши скляну банку, почала наносити удари в область голови потерпілого ОСОБА_9 , вимагаючи при цьому грошові кошти та погрожуючи вбивством. Не зупиняючись на скоєному, ОСОБА_11 пройшла в зальну кімнату, де почала вимагати в ОСОБА_12 грошові кошти та почувши відмову, нанесла їй декілька ударів в область голови куском мороженого м`яса, яке раніше дістала з морозильної камери холодильника, вимагаючи при цьому гроші та погрожуючи вбивством. При цьому потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_12 погрози вбивством сприймали реально. ОСОБА_6 в цей час перебував в іншій кімнаті, де шукав гроші.

Перебуваючи в будинку потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_6 протиправно, у зазначений спосіб, відкрито заволоділи грошовими коштами в сумі 400,00 грн., які знаходились в жіночій сумочці в спальній кімнаті на ліжку під подушкою, тим самим завдали потерпілим матеріальні збитки на вказану суму. Крім того, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 заволоділи продуктами харчування потерпілих, які знаходилися в кухні будинку і які не являють для потерпілих матеріальної цінності.

Відповідно до висновку судово - медичних експертиз № 82 та № 83 від 28.03.2016 року у ОСОБА_9 на момент освідування було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на голові, а у ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді садна на голові, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження та могли виникнути в строк та при обставинах, викладених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 .

За наслідками розгляду апеляційної скарги адвоката колегією суддів встановлено наступне.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч.3 ст. 186 КК України.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно призначив максимальний іспитовий строк - 3 роки, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно вимог до ч. 4 ст. 75 КК України, у разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, суд встановлює іспитовий строк тривалістю від одного до трьох років.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для зменшення іспитового строку відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , районним судом не встановлено і в апеляційній скарзі не приведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було враховано, що останній щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв органам досудового розслідування у розкритті злочину, добровільно відшкодував шкоду потерпілим, які не наполягали на суворому покаранні для обвинуваченого, перебуває на обліку у психіатра з діагнозом: легка розумова відсталість в стадії помірно, є інвалідом 2 групи, за місцем проживання характеризується задовільно, а тому суд призначив йому мінімальне покарання, передбачене санкцію ч. 3 ст. 186 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування покарання, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для зменшення іспитового строку обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки, критерієм тривалості іспитового строку визнається час, необхідний для того, щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбуття покарання і цей критерій визначається з урахуванням характеру і тяжкості вчиненого злочину, виду і строку призначеного покарання, обставин, що характеризують особу, а тому колегія суддів, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, скоїв тяжкий умисний злочин проти осіб похилого віку, вважає, що трьохрічний іспитовий строк буде необхідним та достатнім для того, щоб обвинувачений ОСОБА_6 виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, чим доведе своє виправлення без реального відбуття покарання.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її оголошення.

Судді: