Ухвала
іменем україни

15 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги з доповненням засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , а також засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004198, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мануйлівка Приморського району Запорізької області, який мешкає у АДРЕСА_1 , раніше судимого 19 грудня 2006 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 152 КК до 8 років позбавлення волі, 06 червня 2014 року звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 2 місяці 25 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.187 КК;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 13 лютого 2009 року вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 71 КК до 5 років позбавлення волі, 13 лютого 2014 року звільненого за закінченням строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.187 КК;
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:
Згідно із зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , кожного, засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією усього належного їм на праві власності майна, крім житла.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 у касаційних скаргах, які є аналогічними за вимогами, просять зазначені судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та порушенням кримінального процесуального закону. Стверджують про недопустимість ряду доказів обвинувачення покладених в основу вироку. Зокрема, посилаються на наявність розбіжностей у показаннях потерпілих щодо обставин за яких ОСОБА_9 втратив свідомість; у відомостях щодо стану здоров`я потерпілого ОСОБА_9 ; в довідках первинного медичного огляду та висновкам судово-медичної експертизи; в даних протоколів пред`явлення особи для впізнання по фотознімках, тощо. Вказують на порушення порядку отримання та закріплення доказів, у тому числі із застосуванням фізичного та психологічного впливу з боку працівників міліції й відсутністю належного фіксування відомостей в облікових журналах та процесуальних документах. Також наголошують на безпідставному використанні доказів, які не мають доказового значення на підтвердження вини засуджених. Вказують на відсутність товарознавчої експертизи викраденого в потерпілої майна та неналежну оцінку експертом вартості мобільних телефонів. Зазначають про порушення вимог ст. 290 КПК, що регулює порядок відкриття матеріалів провадження стороні захисту. Вважають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_7 просить зазначені судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та порушенням кримінального процесуального закону. Вважає, що вирок ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах отриманих з порушенням порядку їх збирання та закріплення, а також на доказах отриманих внаслідок порушення прав та свобод людини. Посилається на фальсифікацію матеріалів провадження, жорстоке поводження з боку працівників міліції та порушення його права на захист. Зазначає про недоліки в діловодстві чергової частини, відсутність окремих процесуальних документів, а також експертизи для встановлення повної вартості викраденого майна у передбачений КПК спосіб. Вказує на протиріччя у показаннях потерпілих та свідків обвинувачення, технічні помилки у протоколах слідчих дій. Стверджує, що йому не були відкриті матеріали провадження в повному обсязі, а в суді йому не було роз`яснено суті обвинувачення, безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про витребування записів з камер відеоспостереження, розташованих біля місця події, та про порушення принципу безпосередності дослідженні доказів. Вказує на безпідставне стягнення з нього процесуальних витрат та надмірно сувору міру покарання. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною та необґрунтованою.
На касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 надійшов протест від засудженого ОСОБА_7 , в якому він просив не брати до уваги однобічність позиції зі сторони захисту засудженого ОСОБА_5 та просив провести всебічний та об`єктивний розгляд кримінального провадження за його обвинуваченням в суді касаційної інстанції.
Згідно з вироком суду, 04 жовтня 2015 року приблизно о 00.25 год, ОСОБА_5 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , з метою заволодіння чужим майном, знаходячись поблизу будинку № 44 по проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі, підійшли до громадян ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і застосували насильство небезпечне для життя чи здоров`я потерпілих. При цьому, ОСОБА_5 схопив потерпілу за руку і одночасно завдав потерпілому ОСОБА_9 одного удару кулаком в обличчя. Після чого, ОСОБА_7 підійшов до потерпілого ОСОБА_9 ззаду і вдарив його по голові від чого останній впав і втратив свідомість.
Використовуючи безпорадний стан потерпілих, ОСОБА_7 обшукав потерпілого ОСОБА_9 та заволодів належним йому мобільним телефоном марки «Alkatel one touch», вартістю 966,67 грн.
Одночасно з цим, ОСОБА_5 , утримуючи потерпілу ОСОБА_10 , зняв з пальців її рук чотири золотих каблучки та зірвав золотий ланцюжок, загальною вартістю 11 800 грн. Крім того, ОСОБА_5 вирвав з рук потерпілої сумку з грошовими коштами у розмірі 319 грн та мобільним телефоном «Alkatelone touch», вартістю 950 грн.
В подальшому потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було здійснено спробу втекти з місця нападу, однак ОСОБА_5 та ОСОБА_7 їх наздогнали та з метою подолати спробу втечі і повернення раніше викраденого майна повалили ОСОБА_9 на землю й продовжили завдавати йому удари руками і ногами по голові та тулубу, а ОСОБА_10 в цей час вдалося втекти та викликати допомогу.
В результаті протиправних дій ОСОБА_5 таОСОБА_7 потерпілим було спричинено легкі тілесні ушкодження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підтримку касаційних скарг, думку прокурора, який заперечив проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб та кваліфікація їх дій за ч. 2 ст. 187 КК судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви. Оцінка доказів згідно з вимогами ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, що постановив вирок.
Матеріали провадження свідчать, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Мотивуючи висновок про винуватість засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які впізнали в засуджених осіб, що скоїли на них напад та детально розповідали про обставини злочину, зокрема щодо послідовності дій засуджених, локалізацію та характер завданих їм тілесних ушкоджень, а також впізнали викрадені в них речі; на показання свідка ОСОБА_13 щодо обставин за яких вона на прохання потерпілої викликала поліцію, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на підтвердження обставин затримання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та виявлення у них викрадених речей, за ознаками схожими на викрадені у потерпілих, свідка ОСОБА_18 , який був присутнім в якості понятого при огляді речей, вилучених в засуджених під час затримання, а також дані висновків судово-медичних експертиз з приводу наявних в потерпілих тілесних ушкоджень, давність виникнення яких не протирічить строку, зазначеному в матеріалах справи й дані протоколів пред`явлення особи для впізнання та інші письмові докази у кримінальному провадженні.
При цьому, про єдиний мотив злочину, направлений на заволодіння майном потерпілих із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, свідчить узгодженість та направленість дій засуджених, якіще до моменту виконання об`єктивної сторони діяння, помітивши двох осіб, спочатку пройшли повз них, а потім наздогнали їх та розпочали активні дії щодо побиття потерпілих, з метою подолання опору та заволодіння належним їм майном.
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення наведених доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.Тому доводи у скаргах про те, що зазначену справу сфальсифіковано, є необґрунтованим.
Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене саме ч. 2 ст. 187 КК. Вирок суду першої інстанції достатньо умотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи апеляційних скарг, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення та правильність його правової кваліфікації. На усі доводи апеляцій, які аналогічні доводам касаційних скарг, надані обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Безпідставними є твердження сторони захисту про порушення порядку тимчасового вилучення майна, оскільки у силу ч. 3 ст. 208 КПК уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу, після чого відповідно до вимог ч. 5 цієї статті у протоколі про затримання особи, окрім іншого зазначити про результати цього обшуку.
Як убачається з протоколів затримання, майно, заволодіння яким засудженим ставилося у провину, було виявлено та вилучено у них в момент затримання (ст. 209, 210 КПК) в результаті проведення особистого обшуку. Усі вилучені в засуджених речі детально описані в протоколах, які засвідчені у визначений законом спосіб, тобто особою, яка склала протокол, затриманою особою, а також двома понятими й захисником, без зауважень (т. 2 а.п. 7-10 зв.).
Статтею 109 КПК передбачено, що реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Частиною 2 ст. 290 КПК встановлено, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Разом з тим, частиною 12 вказаної статті передбачено, що тільки в разі якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Натомість, стороною захисту не заперечувався факт надання їм стороною обвинувачення документів у письмовому вигляді по закінченню досудового розслідування, що підтверджується матеріалами кримінального провадження (т. 2 а.п. 8-24).
Спростовуються звукозаписом судового засідання на технічному носії інформації твердження засудженого ОСОБА_7 про порушення в суді першої інстанції вимог ст. 348 КПК, оскільки після проголошення прокурором обвинувачення та встановлення осіб обвинувачених, в ході з`ясування головуючим чи зрозуміло воно їм, засуджені підтвердили, що обвинувачення їм зрозуміло.
Рішення суду про стягнення процесуальних витрат з засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відповідає вимогам частини 2 статті 124 КПК, якою передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинувачено на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Також, на думку колегії суддів, голослівними є твердження про застосування працівниками правоохоронних органів до засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 недозволених методів фізичного та психологічного впливу, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які процесуальні рішення з приводу проведених перевірок за цим фактом, при цьому протилежних відомостей стороною захисту не пред`явлено.
Сукупність доказів, якими у вироку обґрунтовано розмір завданих збитків потерпілим відповідає критеріям допустимості доказів, визначеним у статтях 86-88 КПК і не суперечить вимогам ст. 94 КПК щодо їх достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.
Призначене засудженим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, достатньо умотивовано та визначено з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, даних про особи засуджених та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних скарг, немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3