Ухвала іменем україни 11 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Юр?ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року щодо вказаної особи,

в с т а н о в и л а:

Вироком Юр?ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 8 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 липня 2016 року близько 21 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , де тимчасово проживав, який належить ОСОБА_5 , схопив останнього за одяг і почав наносити удари в груди від який потерпілий впав на ліжко. Після чого ОСОБА_4 схопив дерев`яний стілець та чотири рази ударив ним в область плеча ОСОБА_5 та відкрито заволодів майном потерпілого, а саме витягнув з правої внутрішньої кишені жилетки мобільний телефон марки «Нокіа 101» із стартовим пакетом «МТС», а з лівої кишені - грошові кошти в сумі 480 грн., чим заподіяв останньому матеріальної шкоди на загальну суму 815 грн.
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді забою (синця) в області лівого плечового суглобу по зовнішній поверхні, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року зазначений вирок суду відносно ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений не заперечуючи доведеності своєї винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, порушує питання про зміну судових рішень через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, внаслідок його суворості. Просить пом`якшити призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України скоротивши термін іспитового строку до 1 року.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі засудженого не оспорюється.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_4 про суворість призначеного йому покарання, то вони є необґрунтованими.
За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.п. 1, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року, з внесеними змінами постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином вмотивовано.

Статтею 75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З мотивувальної частини вироку слідує, що призначаючи покарання ОСОБА_4 районний суд, обираючи його вид та розмір урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, обставини вчинення кримінального правопорушення, яке має епізодичний характер, умисел на вчинення якого виник раптово та суспільно небезпечні наслідки, які визнанні судом не суттєвими (синець на плечі), часткове відшкодування шкоди потерпілому, визнав обставинами, які пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття, обтяжують - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, та з урахуванням сукупності цих обставин, дійшов правомірного висновку про можливість застосування до засудженого положень статей 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 8 місяців.
Доводи ОСОБА_4 про зменшення терміну іспитового строку до одного року при призначенні покарання щодо нього не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а й з урахуванням особи винного, що було враховано судом при прийнятті рішення.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та ОСОБА_4 про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, належним чином перевірив їх доводи, й обґрунтовано залишив вирок без змін, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення.
Із такими висновками судів погоджується і колегія суддів та вважає, що призначене засудженому ОСОБА_4 районним судом покарання, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67, 75, 76 КК України.

У даному провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які б свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття касаційного провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Юр?ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року щодо вказаної особи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3