Ухвала
іменем україни
22 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
переглянула в судовому засіданні вирок Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровградської області від 29 листопада 2016 року за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 .

Вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року засуджено:

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гайворон Кіровоградської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 12.08.2015 року по 07.09.2016 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 25653,53 грн., та моральної шкоди 200 000 грн. та вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2016 року на підставі ч. 2 ст. 404 КПК - вирок змінено в частині зарахування ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

Відповідно ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 зараховано строк переднього ув`язнення з 12.08.2015 року по 29.11.2016 року включно у строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за скоєння злочину за таких обставин.

11 серпня 2015 року, в період часу з 06.00 год. по 07.00 год., ОСОБА_6 , рухаючись за кермом власного автомобіля разом із пасажиром ОСОБА_10 , виїхав за межі міста Гайворон в напрямку с. Хащувате Кіровоградської області, та спустившись до лісосмуги біля річки Південний Буг, зупинив автомобіль. Перебуваючи в автомобілі, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за взаємної згоди мали намір вступити у статеві зносини, у зв`язку з чим ОСОБА_10 пересіла на заднє сидіння автомобіля з правої сторони та оголившись покликала ОСОБА_6 , на що останній погодився та пересів на заднє сидіння з лівої сторони. Однак ОСОБА_6 не мав фізіологічної можливості здійснити статевий акт, у зв`язку з чим ОСОБА_10 почала висміювати його та одночасно повідомила, що поінформує його сімю про їх інтимні стосунки. На ґрунті зазначених образ та раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_6 виник умисел на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне позбавлення життя ОСОБА_10 , ОСОБА_6 схопив обома руками шию ОСОБА_10 та почав здавлювати її допоки остання не перестала подавати ознак життя.

Пересвідчившись в настанні смерті ОСОБА_10 , яка не подавала ознак життя, з метою приховання злочину, ОСОБА_6 затягнув оголене тіло останньої в лісопосадку та залишив його між кущевидними зарослями. Після цього ОСОБА_6 залишив місце вчинення злочину, та повертаючись на автомобілі у напрямку м. Гайворон побачив, що в салоні автомобіля залишились особисті речі ОСОБА_10 . Зупинившись на автомобілі біля наступної лісосмуги, ОСОБА_6 викинув речі ОСОБА_10 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 45 від 08 вересня 2015 року смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії внаслідок стискання шиї руками.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень та про направлення справи на новий судовий розгляд. Засуджений зазначає, що судові рішення є незаконними та посилається на однобічність і неповноту досудового та судового слідства. Стверджує, що під час досудового слідства йому не було надано належної правової допомоги та порушено вимоги ст. 20 КПК. Зазначає, що злочин, за який його засуджено, він не вчиняв, а матеріали кримінального провадження не містять доказів його винуватості. Наполягає, що покази під час досудового слідства та в суді він давав під тиском свого колишнього адвоката ОСОБА_11 , яка спонукала його визнати свою вину та надати визнавальні покази. Вказує, що умислу на вбивство потерпілої у нього не було, ніяких відносин він з нею не підтримував, лише підвіз її куди вона попросила, а потім вигнав з автомобіля і викинув її речі. Зазначає, що захисник ОСОБА_11 була відсутня практично на всіх слідчих діях. Вважає, що справа була сфальсифікована адвокатом ОСОБА_11 і прокурором, який розслідував дане провадження. Також вказує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки всім доводам апеляційної скарги його захисника.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок суворості. На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів винуватості вини ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються лише на недопустимих доказах. Стверджує, що свої перші покази засуджений надавав працівникам міліції без участі захисника чим було порушено право на захист. Вважає, що суд не звернув уваги на відсутність в матеріалах провадження диску CD-R з відеозаписом проведення слідчого експерименту. Зазначає, що суд не взяв до уваги висновок амбулаторної додаткової комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 57 від 09.02.2016 року, що ОСОБА_6 страждав і страждає на психічний розлад у формі соматофорної вегетативної дисфункції. Вважає, що все обвинувачення ОСОБА_6 в скоєнні даного злочину ґрунтується лише на визнанні ним своєї вини. Стверджує, що ОСОБА_6 давав покази під час досудового слідства та в суді під тиском сторони обвинувачення, а в подальшому і свого захисника ОСОБА_11 . Крім того, посилається на те, що суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання та не взяв до уваги вимоги ст. 69-1 КК і не застосував ст. 69 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали доводи касаційних скарг та просили їх задовольнити, пояснення прокурора та представника потерпілої, які просили касаційні скарги засудженого та захисника залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого та захисника не підлягають задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у статтях 410, 411 КПК України щодо неповноти судового розгляду справи, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. У зв`язку з наведеним, доводи касаційних скарг в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Свій висновок щодо доведеності вини засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 . Кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Твердження засудженого та захисника про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.

Зокрема, суд першої інстанції правильно обґрунтував своє рішення показаннями: засудженого ОСОБА_6 , який в судовому засіданні свою вину визнав частково та вказував, що потерпіла ОСОБА_10 попросила підвезти її додому, по дорозі вона погодилась на його прохання вступити у статеві відносини, проте коли останній відмовився роздягатися потерпіла почала його сильно ображати. Після слів потерпілої, він почав закривати їй рот двома руками, а що трапилось далі він не пам`ятає. Коли зрозумів, що потерпіла померла, з метою приховати тіло, затягнув його в лісопосадку, а сумку та речі потерпілої викинув у іншій лісопосадці; потерпілої ОСОБА_12 , яка є матір`ю ОСОБА_13 ; свідка ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_6 добровільно зізнався та пояснив, що він з ОСОБА_13 поїхали в лісопосадку де він її задушив, оскільки остання його дуже сильно образила; свідка ОСОБА_15 про те, що під час бесіди ОСОБА_6 повідомив за яких обставин він задушив ОСОБА_13 та добровільно показав місце знаходження трупа та її речей; показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що потерпіла попросила ОСОБА_6 підвезти її додому і вони поїхали в напрямку місця проживання потерпілої; протоколами огляду місця події;протоколом огляду трупа ОСОБА_13 ; протоколом проведення слідчого експерименту; висновками судово-медичних експертиз потерпілої ОСОБА_13 , висновком судово-психіатричної експертизи № 431від 25.08.2015 р. про те, що ОСОБА_6 в момент вчинення злочину психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; висновком повторної комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи № 149 від 14.07.2016 р., що в період інкримінуємого засудженому діяння він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними та іншими, наведеними у вироку доказами.
Крім того, під час досудового розслідування ОСОБА_6 у присутності захисника послідовно розповідав про обставини події, зокрема про конфлікт, що виник між ним та ОСОБА_13 та детально описав в ході слідчого експерименту механізм здавлювання обома руками шиї потерпілої та як з метою приховати вбивство, перетягнув тіло потерпілої в лісопосадку, а потім позбувся особистих речей потерпілої.
Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення засудженого та правильно, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він, вчинив умисне вбивство ОСОБА_13 .
При цьому, суд, дослідивши висновок експертизи № 57 та оцінивши його у сукупності з вищенаведеними доказами, обґрунтовано відхилив його як доказ і навів цьому аргументовані підстави.
Отже, підстав вважати ОСОБА_6 необґрунтовано засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , доводи якої аналогічні доводам касаційних скарг, переглянув вирок суду першої інстанції та з наведенням ґрунтовних мотивів визнав її доводи про недоведеність вини у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, безпідставними. Свій висновок щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Доводи засудженого та його захисника про те, що було порушено право засудженого на захист є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження. Адвокат ОСОБА_11 здійснювала захист інтересів засудженого ОСОБА_6 на підставі договору від 12 серпня 2015 року, який був між ними укладений (т.3 а.с. 7). Крім того, захист інтересів засудженого також здійснював адвокат ОСОБА_17 (т. 3 а.с. 76).
Даних, які б свідчили про фальсифікацію матеріалів провадження щодо ОСОБА_6 , перевіркою справи не установлено.

Що стосується покарання, то воно призначено ОСОБА_6 у відповідності до вимог статей 50, 65 КК з врахуванням усіх обставин справи і з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині погоджується колегія суддів, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для пом`якшення покарання, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які б тягли за собою безумовне скасування чи зміну судових рішень щодо ОСОБА_6 , як то зазначено в касаційних скаргах, при перегляді справи не встановлено.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433-436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровградської області від 29 листопада 2016 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3