АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/499/17 Справа № 202/1987/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000262 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Кицівка, Печенізького району, Харківської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

а також

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який народився у м. Дніпропетровську, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджених за ч. 2 ст.186 КК України, -

встановила:
Згідно з вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджено та визнано винними за те, що останні 03 лютого 2016 року близько 14 год. 30 хвил., знаходячись у дворі буд. АДРЕСА_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб, відкрито заволоділи мобільним телефоном «OUKITEL К-4000», вартістю 3126 грн. 60 коп., що належить неповнолітній ОСОБА_7 після чого з місця скоєння злочину зникли, чим спричинили потерпілій майнову шкоду на вказану суму.

Вказані дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК.

За даним законом ОСОБА_12 та ОСОБА_13 призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування вказаного покарання з іспитом на 3 роки.

Згідно зі ст. 76 КК України на останнього покладено відповідні процесуальні обов`язки.

З обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на користь держави постановлено стягнути в рівних частках затрати, пов*язані з проведенням експертних досліджень у сумі 165 грн.

Обвинувачений ОСОБА_8 не згоден з рішенням суду. В апеляції просить його скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Стверджує, що попередньо не домовлявся з ОСОБА_13 про вчинення злочину. Не заперечує, що злочинні дії вчинив самостійно. Після того, як викрав телефон передав його ОСОБА_13 , в рахунок повернення боргу.

Вказує, що потерпіла та свідки події впізнали саме його, як особу, яка заволоділа мобільним телефоном. Вважає, що вина ОСОБА_13 у скоєному злочину матеріалами справи не доведена.

В доповненнях до апеляції навів аналогічні доводи.

В запереченнях на апеляцію прокурора вказує, що щиросердечно розкаюється та активно сприяв розкриттю злочину.

Прокурор також не згоден з рішенням суду. В апеляції просить його скасувати ухвалити свій, яким призначити ОСОБА_8 та ОСОБА_14 покарання у виді п*яти років позбавлення волі.

Не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинувачених, вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особам обвинувачених.

Вказує на те, що при призначенні покарання не враховано, обтяжуючи обставини, а саме вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб відносно малолітньої особи, у зв`язку з чим, покарання із застосуванням ст. 75 КК суперечить вимогам закону.

Вважає, що з огляду на осіб засуджених та фактичні обставини справи, лише реальне позбавлення волі є необхідним та достатнім для виправлення останніх.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_12 підтримав доводи своєї апеляції та просив задовольнити її в повному обсязі, а апеляцію прокурора залишити без задоволення.

Обвинувачений ОСОБА_13 підтримав доводи апеляції ОСОБА_12 та просив її задовольнити, а прокурору в задоволенні апії обвинуваченого та просив залишити її без задоволення. Просив вирок в частині призначеного покарання скасувати та постановити свій, призначивши обвинуваченим більш суворе покарання.

В судових дебатах учасники підтримали свої позиції.

Заслухав суддюдоповідача, думки учасників процесу, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляцій, колегія суддів прийшла до наступного.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_12 в апеляції на неповноту і необ*єктивність судового слідства, на недоведеність його вини у вчиненні злочину за попередньою змовою з ОСОБА_13 є безпідставними.

Матеріалами справи встановлено, що судове слідство проведено повно і об*єктивно, а висновки суду про винність ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчинені злочину, за який їх засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_15 про неправильну кваліфікацію його дій та відсутність в них кваліфікуючої ознаки «попередньої змови» були предметом перевірки судом першої інстанції, та обґрунтовано визнані такими, які спростовані дослідженими доказами в судовому засіданні.

Такі дані містяться:

-в показах свідка ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_12 вихопив із руки потерпілої телефон, ОСОБА_13 спостерігав за обстановкою, а потім разом із ОСОБА_12 втекли з місця події;

-в показах свідка ОСОБА_17 про те, що в день події бачив двох невідомих, які вдалялись з місця події, ОСОБА_12 утримував в руці телефон білого кольору;

-в протколі про впізнання свідком ОСОБА_18 обвинуваченого ОСОБА_12 , який заволодів телефоном потерпілої;

-в протоколі слідчого експерименту з участю ОСОБА_13 про заволодіння разом з ОСОБА_15 телефоном потерпілої;

-в інших доказах, докладно проаналізованих і оцінених у вироку.

Як свідчить проведений судом аналіз, показання потерпілої, вказаних свідків відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, місця, мотиву, способу заволодіння, наслідків таких дій та інші фактичні обставини, які складають елементи кримінально-караного діяння, і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Судом взято до уваги, що показання ОСОБА_13 під час відтворення події щодо обставин, які підлягають доказуванню у справі і складають об*єктивну та суб*єктивну сторони інкримінованого злочину, містять подробиці подій, які могли знати лише особи, які вчинили такі дії.

Вірність повідомлених обвинуваченим ОСОБА_13 показань щодо обставин вчинення за попередньою змовою з ОСОБА_12 злочину засвідчена власноручними записами та підписами останнього, понятих та посадової особи, які брали участь у відповідній процесуальній дії, без будь-яких зауважень.

Наведеними у вироку даними спростовані твердження обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 про відсутність скоєння злочину у групі осіб за попередньою домовленістю між собою.

Давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності, у тому числі і тим, на які посилається в апеляції обвинувачений ОСОБА_12 , та належним чином їх оцінив, суд обгрунтовано визнав ОСОБА_12 та ОСОБА_13 винними у вчиненні зазначеного у вироку злочину, за який їх засуджено, а їх дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

Істотні порушення процесуального закону, які б тягнули за собою скасування вироку, у справі не встановлено.

Доводи прокурора про м*якість призначеного обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 покарання, колегія вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

Так, у своєму рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченим покарання, судом дотримано принципу справедливості та індивідуалізації.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_12 враховано, що останній раніше судимий, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, не працевлаштований, характеризується посередньо у зв`язку з чим, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді реального позбавлення волі є необхідним та достатнім для попередження вчинення ОСОБА_15 нових злочинів саме в мінімальному розмірі.

Визначаючи міру та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_13 , судом взято до уваги, тяжкість скоєного та дані про його особу, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований в ПП «Фартушня», навчається, має позитивні характеристики, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

З огляду на наведене, враховуючи позитивні дані про особу ОСОБА_13 , який вперше вчинив злочин, колегія вважає, що виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченим покарання відповідає принципу справедливості та є необхідним для виправлення останніх та попередження вчинення нових злочинів.

Тому підстав для задоволення апеляції прокурора, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,-

постановила:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку впродовж трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3