Справа № 739/181/17
Провадження № 1-в/739/13/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" лютого 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника УВП ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотання на підставі пунктів 3, 13 частини першої статті 537 КК України про заміну невідбутої частини призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Своє клопотання мотивує тим, що вироками Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2006 року та Апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2010 року його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Призначення вказаного покарання, яке не має строку і не передбачає можливості умовно-дострокового звільнення, є порушенням Україною вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, що підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter and Others v. United Kingdom). Крім того вказує, що КК України (1960 року) за вчинення злочинів, передбачених статтею 93 цього Кодексу, тобто за умисне вбивство, було передбачено покарання у виді смертної кари. Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і відповідно ці положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. На виконання вказаного рішення Конституційного Суду України Верховною Радою України 22 лютого 2000 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, який набув чинності з 04 квітня 2000 року. Тому санкція статті 93 КК України (1960 року) з 29 грудня 1999 року до 03 квітня 2000 року передбачала максимальне покарання у виді 15 років позбавлення волі, а з 04 квітня 2000 року максимальним покаранням було передбачено довічне позбавлення волі, введення якого вважає незаконним, оскільки воно є більш тяжким ніж позбавлення волі на строк 15 років.

У судовому засіданні засудежний своє клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.

Захисник засудженого клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні висловилася проти задоволення клопотання та пояснила свою позицію тим, що призначення засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі відповідало законодавству України.

Представник УВП у судовому засіданні при вирішенні клопотання поклався на розсуд суду.

Заслухавши засудженого, його захисника, прокурора та представника УВП, дослідивши матеріали справи та особову справу засудженого ОСОБА_4 , суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2006 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6 ,12, 13 частини першої статті 115, частиню четвертою статті 187, частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України (далі КК України) та на підставі частини першої статті 70 КК України призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2007 року вказаний вирок залишено без змін.

У подальшому вироком Апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2010 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 6 частини другої статті 115, частиною четвертою статті 187, частиною другою статті 263 КК України та на підставі частин першої та четвертої статті 70 КК України, з урахуванням покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області, призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.Ухвалою Верховного Суду України від 01 липня 2010 року вказаний вирок залишено без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 537 КПК України, на яку посилається засуджений обґрунтовуючи своє клопотання, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно частини першої статті 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами другою і третьою статті 74 КК України.

Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається, що на підставі частини третьої статті 74 КК України призначення засудженому більш м`якого покарання у зв`язку з прийняттям нового закону здійснюється у випадку, якщо такий закон було прийнято після засудження особи за вчинені ним злочини.

Як вбачається з вироків Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2006 року та Апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2010 року, злочини, за які засуджений ОСОБА_4 , були вчинені ним у 2005 році.

Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Чинний на час вчинення цих злочинів КК України, який набрав чинності 01 вересня 2001 року, передбачав таке покарання за вчинення злочинів, передбачених відповідними пунктами частини другої статті 115 КК України, як довічне позбавлення волі.

Після засудження ОСОБА_4 до довічного позбавлення волі законами України про кримінальну відповідальність покарання за злочини, вчинені ОСОБА_4 не пом`якшувалося.

Таким чином суд приходить до висновку, що покарання, призначене ОСОБА_4 , відповідало положенням КК України, які діяли на час вчинення ним інкримінованих йому злочинів, і підстави для застосування положень частини третьої статті 74 КК України відсутні.

Також суд бере до уваги, що призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі відповідає Конституції України про що свідчить рішення Конституційного Суду України №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року.

Загалом, як вбачається зі змісту клопотання засудженого ОСОБА_4 , останнім фактично порушується питання щодо законності вироків, якими йому було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі і правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Водночас, Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, як суд першої інстанції, не наділений повноваженнями переглядати вироки, постановлені іншими судами на предмет правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність і такі питання не можуть вирішуватися під час виконання вироку.

Посилання засудженого ОСОБА_4 на порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter and Others v. United Kingdom) №66069/09, 130/10, та №3896/10 у частині необхідності з боку держави передбачення можливість та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, також є безпідставним.

Так, частиною першою статті 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином, КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Вказане вище в сукупності свідчить, що клопотання засудженого ОСОБА_4 є необгрунтованим і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 371, 372, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено 15 лютого 2017 року о 09 год. 15 хв.