Справа № 1-28/11
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

23.06.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю прокурора ОСОБА_4 , захисників - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підсудних - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого - ОСОБА_9 , його представника - адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами : захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із середньою освітою, одружений, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючий, відповідно до ст.89 КК України не судимий,
засуджений за ч.1 ст.296 КК України до 2(двох) років обмеження волі.
У відповідності до ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнений від покарання на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець С.Дюла Виноградівського району, мешканець АДРЕСА_2 , угорець, громадянин України, з середньою освітою, одружений, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючий, відповідно до ст.89 КК України не судимий,
виправданий за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України (епізод 29.10.2007 року) у зв`язку із відсутністю в його діянні складу даного злочину;
засуджений за ч.1 ст.296 КК України до 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі; за ч.2 ст.296 КК України до 2 (двох) років обмеження волі.
Відповідно до ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань остаточно до відбуття ОСОБА_8 призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі;.
Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробаціїпро зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк ОСОБА_8 постановлено рахувати з 23.12.2016 року.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди в частині позовних вимог до ОСОБА_8 залишено без розгляду.
В решті вимог у задоволенні цивільних позовів відмовлено.
Речові докази у справі (Т. 7 а.с. 168, 169): чоловічу сорочку зі смугами білого та червоного кольорів, чоловічий светр та галстук коричневого кольору, вилучені у потерпілого ОСОБА_9 , що передані на зберігання до Виноградівського РВ- ухвалено повернути ОСОБА_9 .
Запобіжний захід ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу ухвалено залишити попередній підписку про невиїзд.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 29 жовтня 2007 року близько 01.00 год., знаходячись на першому поверсі кафе на АДРЕСА_1 , діючи умисно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, наніс потерпілому ОСОБА_9 два удари кулаком правої руки в ділянку голови, в результаті чого ОСОБА_9 впав на підлогу. В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свої хуліганські дії на подвір"ї даного кафе, з метою самоутвердження за рахунок приниження потерпілого ОСОБА_9 умисно наніс останньому кулаком правої руки удар в ділянку голови, від якого ОСОБА_9 впав на землю. Внаслідок дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у виді: синців шкірних покровів виличної та завушної ділянки зліва; крововиливу слизової оболонки нижньої губи по центру та вліво; травматичного вивиху 1-го зуба на нижній щелепі зліва; забою шийно-грудного відділу хребта, що підтверджений даними КТ-обстеження, струсу головного мозку, які згідно пунктів 2.3.3, 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Крім того, ОСОБА_8 07 жовтня 2007 року близько 23.00 год., знаходячись на футбольному стадіоні по вул. Головна в с. Чорнотисово Виноградівського району Закарпатської області, на святкуванні "Дня села Чорнотисово", діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно, підтримуючи дії своїх знайомих, матеріали по обвинуваченню яких виділено в самостійне провадження, які полягали у нанесенні множинних ударів потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , підбіг до потерпілого ОСОБА_14 та наніс йому два удари в ділянку обличчя та голови. Після чого підсудний ОСОБА_8 , з метою самоутвердження за рахунок приниження жінки, умисно наніс один удар кулаком в ділянку обличчя потерпілій ОСОБА_16 , від якого потерпіла впала на землю. Тоді інші особи, підтримуючи дії підсудного ОСОБА_8 , наносили потерпілій ОСОБА_16 , яка лежала на землі, множинні удари руками та ногами по різних частинах тіла.
В результаті вказаних дій потерпілому ОСОБА_14 спричинено тілесні ушкодження у виді: синців шкірних покровів орбітальної ділянки лівого ока, чола та нижньої щелепи зліва, лівого передпліччя в середній третині по зовнішній поверхні; набряку м"яких тканин чола зліва, нижньої щелепи зліва, крововиливу та забійної рани слизової оболонки верхньої губи зліва; травматичного зламу ІІ-го зуба на верхній щелепі зліва, які згідно п. 2.3.5 "в" Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Потерпілій ОСОБА_16 також спричинено тілесні ушкодження, потерпілому ОСОБА_15 - фізичний біль.
Також, ОСОБА_8 19 грудня 2007 року близько 21.30 год., керуючи транспортним засобом марки "Мерседес-Бенц-260" реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Леніна в с. Сасово Виноградівського району Закарпатської області, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно, з хуліганських спонукань, різко розвернув автомобіль, перегородивши проїзну частину дороги через смугу руху автомобіля марки "Ауді 80" реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням потерпілого ОСОБА_12 , в результаті чого останній з метою уникнення зіткнення скерував автомобіль з двома пасажирами - потерпілою ОСОБА_13 та свідком ОСОБА_17 в кювет. Своїми діями підсудний ОСОБА_8 припинив нормальний рух транспорту на автодорозі "Дяково-Мукачево" приблизно на 15 хвилин.
В подальшому ОСОБА_8 , продовжуючи свої хуліганські дії на вул. Леніна в с. Сасово Виноградівського району Закарпатської області, перед будинком ОСОБА_12 скерував свій автомобіль так, щоб увімкнене ближнє світло фар відбивалося в автомобілі ОСОБА_12 , та з метою самоутвердження за рахунок приниження сім"ї Сочка в очах сусідів та мешканців села Сасово, знову намагався зрізати траекторію руху автомобіля під керуванням ОСОБА_18 , ображав потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_13 .
Крім того у вироку зазначено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 додатково пред`явлено обвинувачення в тому, що він 29 жовтня 2007 року приблизно о 01.00 год., знаходячись на першому поверсі кафе б/н, що розташоване по вул. Леніна в с. Сасово, Виноградівського району, з метою умисного заподіяння тілесних ушкоджень підійшов до ОСОБА_9 , де на грунті неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_9 два удари кулаком правої руки в ділянку голови, в результаті чого ОСОБА_9 впав на підлогу. Після чого, знаходячись на подвір"ї даного кафе, ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_9 кулаком правої руки один удар в ділянку голови, спричинивши останньому, крім легких тілесних ушкоджень, згідно висновку судово-медичної експертизи № 563 від 18.12.2007 року тілесні ушкодження у вигляді: забою шийно-грудного відділу хребта, що підтверджений об"єктивною неврологічною симптоматикою, які спричинили розлад здоров"я понад 21 день і по цій ознаці згідно п.2.2.1 "в" Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних пошкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р. кваліфікуються як тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості. Такими діями, як вказано в обвинуваченні, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке що спричинило тривалий розлад здоров"я.
В цій частині обвинувачення, суд першої інстанції визнав зайвою кваліфікацію дій ОСОБА_7 щей за ч.1 ст.122 КК України.
Змінюючи кваліфікацію діянь ОСОБА_7 за цим обвинуваченням, суд першої інстанції зазначив про його необгрунтованість в цій частині, посилаючись на відсутність в матеріалах кримінальної справи даних про те, що розлад здоров"я потерпілого ОСОБА_12 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 мав місце понад 3 тижні, і таке не відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості. На думку суду першої інстанції, виявлене у ОСОБА_12 тілесне ушкодження відноситься до менш тяжких за ступенем тяжкості - до легкого тілесного ушкодження, заподіяння якого охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 296 КК України, відтак дії підсудного ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України додатково кваліфіковано безпідставно.
. Крім того, підсудний ОСОБА_8 органом досудового розслідування, як вказано у вироку, обвинувачувався в тому, що він 29 жовтня 2007 року приблизно о 01 год.00 хв. разом з ОСОБА_7 , знаходячись на першому поверсі кафе б/н, що розташоване по вул. Леніна в с. Сасово, Виноградівського району, де грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до присутніх, безпричинно, з хуліганських спонукань, зупинили ОСОБА_9 , якому ОСОБА_8 умисно наніс один удар дерев"яним стільцем в ділянку голови. В цей же час ОСОБА_7 , підтримуючи хуліганські дії ОСОБА_8 , умисно наніс ОСОБА_9 два удари кулаком правої руки в ділянку голови, в результаті чого ОСОБА_9 впав на підлогу. Продовжуючи свої хуліганські дії ОСОБА_7 , знаходячись на подвір"ї даного кафе, з метою самоутвердження за рахунок приниження ОСОБА_9 умисно наніс останньому кулаком правої руки один удар в ділянку голови, в результаті чого ОСОБА_9 впав на землю. В результаті тривалих протиправних хуліганських дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 спричинено згідно висновку судово-медичної експертизи № 563 від 18.12.2007 року легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоровя, у вигляді: синців шкірних покровів виличної та завушної ділянки зліва; крововиливу слизової оболонки нижньої губи по центру та вліво; травматичного вивиху 1-го зуба на нижній щелепі зліва; струсу головного мозку. Згідно обвинувального висновку, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 296 КК України, - хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчинене групою осіб.
Виправдовуючи ОСОБА_8 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції, посилаючись на ст.62 Конституції України, зазначив, що вказане обвинувачення не підтверджено сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, що є підставою для виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 в цій частині обвинувачення.
У зв`язку з цим дії підсудного ОСОБА_7 за ознакою вчинення злочину групою осіб судом першої інстанції перекваліфіковано із ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю. Також із обвинувачення ОСОБА_7 виключено таку ознаку складу злочину, як винятковий цинізм, оскільки, на думку суду першої інстанції, інкриміновані підсудному ОСОБА_7 факти нанесення ударів потерпілому, не дають підстав вважати про наявність в діях підсудного ознак виняткового цинізму .
В апеляційній скарзі захисник підсудного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 просить вирок Виноградівського районного суду від 23.12.2016 року скасувати, провадження у справі за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.296, ч.2 ст.296, ч.2 ст.296 КК України закрити та звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності. В обгрунтування своїх вимог вказує, що вирок суду є незаконним через однобічність та неповноту досудового та судового слідства. Вважає, що місцевим судом безпідставно не застосовано щодо ОСОБА_8 положення ст.49 КК України, а наведені твердження про ухилення ОСОБА_8 від суду, не відповідають дійсності, оскільки останній не вчиняв жодних дій, спрямованих на ухилення від суду, про що свідчить і добровільне з`явлення останнього до суду 10.02.2015 року. Посилаючись на те, що ОСОБА_8 вчинив інкриміновані йому злочини 07.10.2007 року та 19.12.2007 року та з урахуванням п.2 п.3 ст.49 КК України, вважає, що суд нершої інстанції зобов`язаний був звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності. Також вказує, що судом не враховано сімейний стан ОСОБА_8 , наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивну характеристику, сприяння слідству та щире каяття, є особою, що не має судимостей. Також звертає увагу на те, що судом не дано належної оцінки провокативній поведінці потерпілого ОСОБА_9 , який був ініціатором конфлікту що також підтверджується показами свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . У зв`язку з цим вважає, що судом не враховано положення постанови Пленуму ВСУ від 02.07.2004 року №13 , які при кваліфікації дій підсудного або призначенні покарання зобов`язують враховувати поведінку потерпілого та проігноровано доводи захисту про те, що дії ОСОБА_8 щодо ОСОБА_9 були необхідною обороною.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати через неправильне застосування кримінального закону, а кримінальну справу щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 направити на новий судовий розгляд. В обгрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку досудовому слідству у даній справі, відтак незаконно і безпідставно вирішив питання про достатність та повноту зібраних доказів та кваліфікацію дій підсудних. Зазначає також, що висновок суду про те, що хуліганство щодо ОСОБА_9 вчинив ОСОБА_7 одноосібно, не грунтується на матеріалах справи. Крім того вказує про безпідставність висновку суду про те, що нібито з моменту вчинення злочинів ОСОБА_8 не спливли строки даваності притягнення його до відповідальності, у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 з 2014 року знаходився у розшуку, оскільки поза увагою суду залишився той факт, що у 2013 році сплив 5-ти річний строк притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим останній постановою Виноградівського районного суду від 6.11.2013 року був звільнений від кримінальної відповідальності, відтак перебування ОСОБА_8 у розшуку в даному випадку, не має правового значення. Прокурор також вказує, що в порушення вимог ст.335 КПК України (1960 року), в резолютивній частині вироку судом не зазначено про виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України.
В доповненні до апеляційної скарги прокурор вказує на невідповідність висновків суду, викладеним у вироку, фактичним обставинам справи. Зазначає про неврахування судом першої інстанції показів свідків та інших матеріалів справи, їх суперечливу оцінку, у зв`зку з цим безпідставність висновку суду про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 та та невинуватість ОСОБА_8 за епізодом вчинення хуліганських дій щодо ОСОБА_9 29.10.2007 року. Також, на думку прокурор, суд безпідставно обгрунтував висновок про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України відсутністю у потерпілого середньої тяжкості тілесного ушокдження, позаяк останній не знаходився на лікуванні більше 21 дня, натомість проігнорував висновок експерта №563 від 18.02.2007 року, який свідчить про протилежне.
В апеляційній скарзі захисник підсудного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_5 просить вирок Виноградівського районного суду від 23.12.2016 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди, яку зменшити до 15 тис. грн. В обгрунтування своїх вимог вказує, що стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування у розмірі 40 тис грн. є незаконним, необгрунтованим та несправедливим, з огляду на те, що ОСОБА_7 фактично виправданий за ч.1 ст.122 КК України, а встановлені судом обставини вчинення іншого інкримінованого ОСОБА_7 злочину свідчать про те, що саме ОСОБА_9 своїим умисними та протиправними діями спровокував ОСОБА_7 , відтак вважає, що суд першої інстанції при визначення розміру відкшодування шкоди не врахував всі обставини справи та не навів у вироку підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в розмірі 40 тис. грн.
ОСОБА_9 та його представники адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_23 в апеляційній скарзі просять скасувати вирок Виноградівського районного суду від 23.12.2016 року в частині виправдання ОСОБА_8 за ч.2 ст.296 КК України, засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України та незасудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України і вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 та постановити новий, яким визначити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винним у пред`явленому обвинуваченні та призначити покарання з урахуванням суспільної небезпечності винних, а також задовольнити позовні вимоги потерпілого ОСОБА_9 у повному обсязі. Свої вимоги мотивують тим, що вирок суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є незаконним, у звязку з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду наведених у вироку фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням кримінального закону. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно виправдано ОСОБА_8 за ч.2 ст.296 КК України за епізодом обвинувачення від 29.10.2007 року, не дивлячись на визнання останнім вини в цій частині обвинувачення. Крім того вказує, що судом першої інстанції проігноровано подані потерпілим ОСОБА_9 належні та достовірні докази, на підтвердження завдання йому майнової та моральної шкоди, а також понесених ним втрат на правову допомогу. Також зазначає, що судом не взято до уваги підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , здійснення ними погроз відносно потерпілого ОСОБА_9 , з приводу чого у Виноградівському ВП Берегівського ВП ГНП в Закарпатській області знаходиться кримінальне провадження.
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, який в судовому засіданні підтримав апеляцію і просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , їх захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які підтримали подані апеляційні скарги, висловивши заперечення щодо задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_9 та його представників, потерпілого ОСОБА_9 та його представників - адвоката ОСОБА_10 та ОСОБА_23 на підтримання своєї апеляційної скарги, прокурора і заперечення щодо задоволення апеляційних скарг захисників в інтересах підсудних, перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду в судових дебатах, а обвинувачених і в останньому слові, обговоривши доводи викладені в апеляціях, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 в інтересах підсудного ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а апеляційні скарги: прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_24 з її доповненням, захисника ОСОБА_25 в інтересах підсудного ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , його представників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_23 - частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Згідно п.15 розділу ХІ «Перехідних положень» КПК України (2012 року) кримінальні справи, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання ним чинності.
Вирок, який постановлюється іменемУкраїни, є найважливішим актом правосуддя у кримінальних справах і повинен відповідати вимогам статей 321- 339 КПК України (1960 року).

Відповідно до ст.323 КПК України (1960 року), вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на доказах, які були досліджені в судовому засіданні. Ці докази суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`активному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваженні у справі кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст. 334 КПК України (1960 року) мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного по кожному із обвинувачень, з зазначеням мотивів, з яких суд визнає докази обвинувачення та відкидає інші докази.

Як видно висновки суду, викладені у мотивувальній частині вироку про доведеність вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч.2 ст.296 КК України, за викладених в ньому обставин, не повністю ґрунтується на зібраних та оцінених судом доказах.

Також колегія суддів приходить до висновку, що при зазначених у вироку обставин, по епізоду від 29.10.2007 року, суд обгрунтовано прийшов до висновку про зайву кваліфікацію дій підсудного ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України.
Як видно з вироку, в цій частині кваліфікації діянь ОСОБА_7 , судом належно проаналізовані, зокрема, висновок судово-медичної експертизи №563 від 18.12.2007 року, згідно якого 29.10.2007 року, за встановлених в обвинувальному акті обставин, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_12 тілесні ушкодження, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості і підставно визнав його необгрунтованим; висновок повторної експертизи №125 від 03.11.2011 року, згідно якого за вказаних вище обставин ОСОБА_12 отримав легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначної стійкої втрати ним працездатності і визнав його обгрунтованим; копія епікріза №15024, виданого ОСОБА_9 щодо перебування на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Виноградівської районної лікарні в період з 29.10.2007 року до 19.11.2007 року, що становить три тижні.
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено висновок експерта № 563 від 18.02.2007 року щодо характеристики тілесного ушкодження у виді забою шийно-грудного відділу хребта як такого, що спричинило розлад здоров"я понад 21 день, у зв`язку з чим зроблено правильний висновок про відсутінсть підстав стверджувати, що розлад здоров"я потерпілого ОСОБА_12 мав місце понад 3 тижні, а відтак і наявність обгрунтованих, належних і допустимих доказів про те, що тілесне ушкодження ним отримане відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості та взято до уваги висновок експерта № 125 (повторна експертиза) від 03.11.2011 року, оскільки такий містить констатацію віднесення тілесного ушкодження до тілесного ушкодження певного ступеня тяжкості, та висновок як слід кваліфікувати відповідне тілесне ушкодження, якщо воно пов`язане із загальним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції і такий не суперечить положенням Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22.12.2006 № 10 про те, що однією з ознак хуліганства є завдання потерпілій особі тілесних ушкоджень, що являє собою ідеальну сукупність злочинів, коли однією і тією самою дією особа вчиняє два чи більше злочинів, передбачених різними статтями КК.

Таким чином, при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про зайву кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України.

Таким чином, посилання в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого ОСОБА_9 і його представників - ОСОБА_10 та ОСОБА_23 на те, що висновки cуду про невинуватість ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України не відповідають фактичним обставинам справи і суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду в цій частині, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінальної справи.

У відповідності зі ст.367 КПК України (1960 року) однією з підстав для скасування судового рішення є істотне порушення кримінально-процесуального закону.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України (1960 року) істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог КПК України (1960 року), які перешкоджали суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Відповідно до ч.4 ст.334 КПК України (1960 року) мотивувальна частина виправдувального вироку, окрім іншого, повинна містити підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого не допускається.

Як видно, зазначених вимог кримінального-процесуального закону судом першої інстанції при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_7 в частині виправдання за епізодом, що мав місце 29.10.2007 року, повній мірі дотримано не було.

Так, постановляючи вирок в частині виправдання ОСОБА_8 за епізодом обвинувачення за ч.2 ст.296 КК України, що мав місце 29.10.2007 року, суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення, не проаналізував і не дав відповідної оцінки доказам обвинувачення у їх сукупності, у тому числі й тих, які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, не усунув істотні суперечності в показаннях підсудних та потерпілих в ході досудового та судового слідства, не навів у вироку переконливих мотивів, із яких він відкинув докази обвинувачення.
Поза увагою суду залишилося дослідження і правова оцінка всіх письмових доказів обвинувачення, в тому числі протоколів відтворення обстановки та обставин події, очних ставок, та інших. Зазначені докази обвинувачення суд належно не дослідив, не проаналізував і не дав їм відповідної оцінки, та не навів переконливих мотивів, із яких він відкинув докази обвинувачення, зібрані на досудовому слідстві, а поклав в основу вироку докази, зібрані в ході судового слідства, при цьому, зазначивши у вироку про доведеність наявності в діях ОСОБА_8 ознак грубого порушення громадського порядку.

Таким чином, суд поверхньо й однобічно з`ясував обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, у мотивувальній частині виправдувального вироку не виклав результати дослідження, аналізу і оцінки всіх доказів обвинувачення, зібраних на досудовому слідстві, та поданих в судовому засіданні.

За змістом ст..368 КПК України (1960 року) однобічним або неповним визнається дізнання, досудове чи судове слідство в суді першої інстанції тоді, коли залишилися недослідженими такі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, як правильно зазначено в апеляційних скаргах прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , та його представників ОСОБА_10 , ОСОБА_23 , суд допустився неповноти й однобічності судового слідства, необґрунтовано відхилив одні докази і взяв до уваги інші.

Разом з тим, згідно ст. 11-1 КПК України (1960 року) суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених ч.1 ст. 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Відповідно до ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули визначені цією статтею строки.

Відповідно роз`яснень в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України N 12 від 23 грудня 2005 року "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності", звільнення особи від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 11-1 КПК України є обов`язковим.

Відповідно до ст. 248 КПК України за наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7 1, 7 2, 8, 9, 10 і 11 1 цього Кодексу, суддя своєю мотивованою постановою закриває справу

При постановленні вироку щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 цих вимог кримінально-процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.
Як видно з матеріалів кримінальної справи, відповідно до положень ст. 12 КК України, злочини, що ставляться в провину обвинуваченим ОСОБА_8 ч.1, ч.2 ст.296 КК України та ОСОБА_7 за ч.2 ст.296 КК України, є злочинами середньої тяжкості.

Факт участі ОСОБА_8 разом із ОСОБА_7 у вчиненні 29.10.2007 року хуліганських дій і нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_9 підтверджують як потерпілий ОСОБА_9 , так і свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 і ці обставини стверджуються іншими доказами.

Тому, в цій частині дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 мають бути кваліфіковані за ч.2 ст.296 КК України, а виправдання ОСОБА_8 за епізодом, що мав місце 29.10.2007 року, як і перекваліфікація діянь ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України, є не вірними.

Факт вчинення ОСОБА_8 хуліганських дій 07.10.2007 року та 19.12.2007 року підтверджуються показаннями самого підсудного, потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та свідків ОСОБА_26 та інших. В цій частині дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч.1, ч.2 ст.296 КК України.

Згідно із ст.49 КК України у разі вчинення злочину середньої тяжкості, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло 5 років. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначеного у ч.1 ст.49 КК України строку особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий.

Із матеріалів кримінальної справи, зокрема, протоколу судового засідання від 20.12.2016 року вбачається, що в судових дебатах прокурор, захисник підсудного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 , захисник підсудного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 просили закрити кримінальне провадження на підставі ст.49 КК України у зв"язку з закінченням строків давності притягнення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності. Як видно, наполягали на звільненні від кримінальної відповідальності із зазначених вище підстав і підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , підтримуючи такі висновки своїх захисників та прокурора.

Із мотивувальної частини вироку вбачається, що судом першої інстанції вірно встановлено день скоєння злочину ОСОБА_7 - 29 жовтня 2007 року, а ОСОБА_8 , крім того 07.10.2007 року та 19.12.2007 року, що є початковим моментом перебігу строку давності, в тому числі вірно констатовано, що на дату розгляду справи в суді першої інстанції 23 грудня 2016 року, з дня вчинення підсудними ОСОБА_8 та ОСОБА_7 злочинів минуло понад дев`ять років, що свідчить про закінчення строків давності, передбачених ч.1 ст.49 КК України. При цьому судом першої інстанції зазначено, що перебіг строків давності щодо ОСОБА_7 не зупинявся та не переривався.

Не зважаючи на це, та за наявності підстав для закриття щодо ОСОБА_7 кримінальної справи на підставі ст..49 КК України, всупереч вимогам ст..11-1 КПК України та положенням п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» про необхідність наявності згоди особи на закриття справи щодо неї у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання, а не від кримінальної відповідальності.

Крім того, як видно з вироку, суд першої інстанції, посилаючись на постанову Виноградівського районного суду від 06.10.2014 року, якою провадження у справі щодо ОСОБА_8 було зупинено до його розшуку, зазначив про те, що ОСОБА_8 не може бути звільнено від кримінальної відповідальності, оскільки останній ухилявся від суду, а тому у даному випадку мають застосовуватися положення ч. 2 ст. 49 КК України, якими у такому випадку передбачена можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Проте, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних, беззаперечних та достовірних доказів того, що підсудний ОСОБА_8 ухилявся від суду, з огляду на наступне.

Як видно з постанови Виноградівського районного суду від 06.10.2014 року, судовий розгляд кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_27 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 відкладено на 21.10.2014 року у зв`язку з неявкою в судове засідання підсудніх ОСОБА_8 , ОСОБА_30 та ОСОБА_28 . Із мотивувальної частини цієї постанови вбачається, що згідно довідки виконавчого комітету Сасівської сільської ради Виноградівського району №860 від 03.10.2014 року ОСОБА_8 знаходиться за межами країни, на сезонних роботах. При цьому, резолютивна частина зазначеної постанови містить лише вказівку про зупинення провадження у справі відносно ОСОБА_8 до його розшуку, однак будь яких даних про оголошення ОСОБА_8 у розшук така не містить. Як видно, із матеріалів кримунальної справи, не містить таких даних і подальше листування суду з цього питання.

В подальшому, згідно постанови Виноградівського районного суду від 10.02.2015 року у зв`язку з добровільною явкою підсудного ОСОБА_8 до суду провадження щодо нього у кримінальній справі було відновлено.

З погляду застосування ст.49 КК України, під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника .

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Разом з тим на особу, яка скоїла злочин, законодавством не покладається обов`язок самовикриття, а тому, якщо вона до моменту виникнення вказаного обов`язку, в порядку реалізації конституційного права на свободу пересування, змінила місце свого проживання, про юридично значуще ухилення від слідства чи суду говорити не можна.

Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що постановою Виноградівського районного суду від 06.11.2013 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2014 року, провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_8 було закрито на підставі ст..49 КК України за спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідльаності. Цією ж постановою раніше обраний щодо ОСОБА_8 запобіжний захід - підписку про невиїзд, скасовано.

Згідно ухвали ВССУ від 07.08.2014 року постанову Виноградівського районного суду від 06.11.2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2014 року - скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

З урахування викладеного, на думку колегії суддів, на момент виїзду за межі території України ОСОБА_8 , за його поясненням, не знав про свій процесуальний статус у кримінальній справі, яка була закрита, в тому числі обов`язок з`являтись до правоохоронних органів за викликом, в той час як суд першої інстанції не вжив заходів до перевірки встановлення юридично значимих обставин у даній справі та наявності об`єктивних даних, які свідчать чи могли б свідчити, що ОСОБА_8 не був належним чином проінформований про обов`язок знову постати перед судом, що вплинуло на хибні висновки про нібито зупинення перебігу строку давності.

Не підтверджує цей висновок суду першої інстанції і постанова Виноградівського районного суду від 26.01.2015 року, якою ОСОБА_8 нібито оголошено в розшук. Як видно, така винесена в позапроцесуальному порядку, у зв`язку з відсутністю протоколу судового засідання, а згідно довідки секретаря судового засідання, цього дня розгляд справи не відбувся (т.13 а.с.243).

Відповідно до ст.87 КПК України (1960 року) основним засобом фіксації перебігу судового розгляду справи є протокол судового засідання. У ході кожного судового засідання суду першої інстанції, а також при кожній процесуальній дії, вчиненій поза постійним місцем засідання суду першої інстанції, складається протокол.

Як вбачається з матеріалів справи, всупереч вимогам вказаної норми закону, протокол судового засідання від 21.01.2015 року відсутній, що ставить під сумнів легітимність проведеного судом першої інстанції цієї процесуальної дії.

З врахуванням наведеного, жодних дій, які б свідчили про ухилення підсудного ОСОБА_8 від суду, а також будь-яких інших даних, які б перешкоджали звільненню ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності та закриттю кримінальної справи на підставі ст. 49 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Більше того, згідно матеріалів кримінальної справи 5-ти річний строк притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності сплив ще у 2013 році, у зв`язку з чим останній постановою Виноградівського районного суду від 6.11.2013 року був звільнений від кримінальної відповідальності.
Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обгрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Колегія суддів вважає, що встановлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів обвинувачених , які перешкодили суду повно і всебічно розглянути провадження і вплинуло на постановления законного й обґрунтованого судового рішення, а тому вирок, в тому числі у частині виправдання підлягає скасуванню із звільненням ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, а провадження у кримінальній справі щодо них закриттю, з підстав, передбачених ст..49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності

притягнення до кримінальної відповідальності.

Оскільки цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 пред`явлений до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кримінальна справа щодо яких розглянута судом першої інстанції з істотними порушеннями кримінально-процесуального законодавства, вирок в частині вирішення цивільного позову також підлягає скасуванню з роз`ясненням потерпілим права на пред`явлення позову в порядку цивільного судочинства.
З врахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а апеляційні скарги: прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 з її доповненням, захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , його представників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_23 - частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.365, 366 КПК України (1960 року), апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 з її доповненням, захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , його представників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_23 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - скасувати, звільнити від відповідальності ОСОБА_8 за ч.1, ч.2 ст.296 КК України, а ОСОБА_7 за ч.2 ст.296 КК України, провадження у кримінальній справі закрити з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст..49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Роз`яснити потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 право звернення з цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої злочином, в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Судді