АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/492/17 Справа № 204/6093/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарях: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинувачених: ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

Їх захисників: ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження внесеного до ЄРДР №0002114 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Новопавлівка, Межівського району, Дніпропетровської області, громадянина України, без постійного місця реєстрації та проживання

обвинуваченого за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с. Великомихайлівка, Покровського району, Дніпропетровської області, без постійного місця реєстрації та проживання

обвинуваченого за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

встановила:

Вироком засуджено і визнано винними ОСОБА_13 і ОСОБА_14 за те, що вони діючи за попередньою змовою 25 липня 2016 року приблизно о 15 год. перелізли через бетонний паркан, який огороджував територію складських приміщень та інших нерухомих об`єктів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , де в період часу з 15 до 18 год. 30 хвил., таємно викрали майно, яке належить потерпілому ОСОБА_15 , а саме: металевий лист, металеву конструкцію, які не представляли для потерпілого матеріальної цінності, стійки від паркану у кількості 6 штук, вартість якої становить 200 грн. 65 коп., а всього на загальну суму 1203 грн. 30 коп., однак з причин, що не залежали від їх волі, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не встигли розпорядитися двома стійками від паркану, оскільки були помічені на місці події свідком ОСОБА_16 .

Вказаним вироком ОСОБА_9 засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання приєднано частину не відбутого покарання призначеного вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року та остаточно до відбуття призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано частину не відбутого покарання призначеного вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року та остаточно до відбуття призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

З обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ухвалено солідарно стягнути витрати на проведення експертного дослідження в сумі - 165 грн.

Визначена доля речових доказів відповідно вимогам закону

Прокурор не згоден з вироком. В апеляційній скарзі просить його в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання приєднати частину не відбутого покарання призначеного вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року та остаточно до відбуття призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Обвинуваченого ОСОБА_9 визнати винним та засудити за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк З роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати частину не відбутого покарання призначеного вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року та остаточно до відбуття призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В апеляції прокурор не оспорюючи доведеності вини у скоєному та правильність кваліфікації дій обвинувачених, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особам обвинувачених. Вважає, що судом при призначенні покарання не враховано, що обвинувачені вчинили новий злочин в період іспитового строку, на шлях виправлення не стали, офіційно не працевлаштовані, міцних соціальних зв`язків не мають, щиросердечно в скоєному не розкаялись, у зв`язку з чим вважає, що суд необґрунтовано призначив останнім надмірно м`яку міру покарання. Також посилається на те, що у вироку всупереч вимогам ст. 374 КПК не вказано показання свідка ОСОБА_17 .

Обвинувачений ОСОБА_9 також не згоден з вироком. В скарзі просить його скасувати. В обґрунтування своїх доводів посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на відсутність доказів про вчинення ним інкримінованого злочину, оскільки свідкі та потерпілий, на місці події його не бачили. Вказує, що під час досудового розслідування до нього застосовувались недозволені методи слідства.

Під час апеляційного розгляду обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 . Просили її задовольнити. Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 заявили про застосування щодо них працівниками поліції незаконних методів досудового розслідування.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора. Просила її задовольнити. Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

В судових дебатах учасники підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що вони не можуть підлягати задоволенню з наступних підстав.

Колегія у відповідності до ч. 1 ст. 401 КК України переглядає судове рішення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на неповноту і необ*єктивність судового розгляду, на невідповідність висновків суду про його винність у вчиненні інкримінованого йому злочина фактичним обставинам справи, є безпідставними.

Матеріалами справи встановлено, що судовий розгляд по ній проведено з дотриманням процесуального закону, а висновки суду про винність ОСОБА_14 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, за який їх засуджено, підтверджено розглянутими в судовому засіданні доказами.

В обгрунтування свого висновку про винність ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , суд насамперед послався на покази потерпілого ОСОБА_15 .

Суть його показів зводиться до того, що 25 липня 2016 року його приятель ОСОБА_16 повідомив, що з території бази, власником якої той являється, двоє невідомих викрадають труби. Разом наздогнали вказаних осіб і ті розказали, яким способом перекинули труби й інше майно через паркан. Крім того, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_14 та ОСОБА_13 як осіб, які 25 липня 2016 року викрали у нього майно.

Як свідчить проведений судом аналіз, ці показання потерпілого ОСОБА_15 відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, місця, мотиву, способу викрадення чужого майна, наслідків таких дій та інших фактичних обставини злочину, які складають елементи кримінально-караного діяння, і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Узгоджені з показаннями потерпілого ОСОБА_15 дані містяться крім того:

-в показах свідка ОСОБА_16 про те, як в день події став очевидцем того, як ОСОБА_13 передавав через паркан, а ОСОБА_14 приймав труби, про що повідомив охоронця, коли знайшли останніх, побачили як ті повертались з пункту прийому металобрухту;

-в аналогічних показах свідка ОСОБА_18 ;

-в протоколі огляду місця події від 25 липня 2016 року про виявлення за сторожевим приміщенням дві металеві опори (а.п. 7);

-в протоколі огляду пункту прийому металобрухту в гаражному приміщенні, де ОСОБА_19 *янов видам співпрацівникам поліції чотири металеві опори здані йому ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (а.п. 9);

-в протоколах впізнання ОСОБА_20 обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які 25 липня 2016 року здали йому в пункті прийому металобрухту металевий лист, раму, стійки (а.п. 31-35; 37-41);

- у висновках товарознавчого дослідження про те, що ринкова вартість викраденої стійки складає 200 грн. 55 коп.; вартість шести стійок складає 1203 грн. 30 коп. (а.с. 94-98);

-в інших доказах докладно проаналізованих і оцінених у вироку.

Наведеними у вироку даними спростовані твердження обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника про відсутність у справі доказів винності останнього у вчиненні інкримінованого йому злочина та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_14 та ОСОБА_13 стверджували про застосування щодо них співпрацівниками поліції недозволених методів, в резузльтаті були порушені їх права та свободи. ОСОБА_14 , крім того, стверджував, що під час його затримання був позбавлен права на присутність захисника.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з моменту їх затримання було роз*яснено процесуальні права, в тому числі і право на захист, яке реально було забезпечено з врахуванням бажання про його реалізацію на відповідній стадії. Тому доводи ОСОБА_14 про порушення права на захист є безпідставними.

Безпідставними є твердження ОСОБА_14 та ОСОБА_13 про застосування щодо них співпрацівниками поліції недозволених методів.

Як свідчить проведена органом прокуратури перевірка, вказані доводи не знайшли свого підтвердження, про що 26 травня 2017 року було винесено постанову про закриття щодо працівників Чечелівського ВП Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області провадження на підставі ст. 247 ч. 1 п. 2 КПК за відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ст. 365 ч. 1 КК (а.с. 119-121).

Крім ттого, колегією звертається увага на те, що викривальні покази ОСОБА_14 та ОСОБА_13 органу слідства та суду першої не давали, тому посилання обвинувачених на вказаний тиск не заслуговує на увагу.

Давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності, та належним чином їх оцінивши, суд обгрунтовано визнав ОСОБА_14 винним у вчиненні зазначеного у вироку злочину, за який його засуджено, а дії останнього вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Істотні порушення вимог процесуального закону, які б потягли за собою скасування вироку, у справі не встановлено.

Обговорюючи доводи прокурора про м*якість призначеного обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_9 виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відноситься до категорії тяжкого, дані про особу останнього, який раніше судимий, з 2011 року знаходився на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «психічні та поведінкові розлади в результаті вживання летючих розчинників, синдром залежності», знятий з обліку у зв`язку з виїздом з міста, з 2002 року перебував на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «органічний розлад особистості та поведінки внаслідок епілепсії», знятий з обліку у зв`язку з відбуванням покарання в місцях позбавлення волі, за місцем навчання характеризувався негативно.

Тому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення та попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 нових злочинів неможливе без його ізоляції від суспільства, із застосуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, тобто до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року, а саме не відбуту частину покарання у виді 6 місяців позбавлення волі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого , який раніше судимий, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 2009 року з діагнозом «психічні розлади та поведінкові розлади в результаті вживання алкоголю зі шкідливими наслідками», знятий з обліку у 2014 році, з 2011 року перебував на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість», у 2015 році знятий з обліку по виїзду з міста, за місцем навчання характеризувався негативно.

При такій сукупності даних колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення та попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 нових злочинів неможливе без його ізоляції від суспільства, із застосуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, тобто до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати покарання за вироком Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року, а саме не відбуту частину покарання у виді 6 місяців позбавлення волі.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 6567 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , та для запобігання вчиненню ними нових злочинів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора про те, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є занадто м`яким необґрунтовані.

Доводи прокурора на відсутність у вироку посилання суду на покази свідка ОСОБА_16 безпідставня, оскільки суд навів їх в мотивувальній частині вироку і послався як на один із доказів, який викриває винність обвинувачених.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого ОСОБА_9 . Тому вирок вважає за можливе залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляції прокурора і обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України термін попереднього ув`язнення щодо ОСОБА_9 з 03 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року включно, зарахувати у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України термін попереднього ув`язнення щодо ОСОБА_8 з 03 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року включно, зарахувати у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4