Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
22 березня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року у кримінальному провадженні №0001120 про обвинувачення ОСОБА_5 ,
який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Рівному, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
ОСОБА_5 визнаний винним і засуджений за те, що 21 лютого 2016 року близько 15.30 год., перебуваючи на території футбольного поля палацу культури «Хімік», яке знаходиться по вул. Кн. Острозького, 1, в м.Рівне, на ґрунті особистих неприязних відносин, внаслідок словесного конфлікту, який виник під час футбольного матчу, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар кулаком правої руки в ділянку правої брови потерпілому ОСОБА_7 . В результаті цього спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани зовнішньої ділянки правої брови, параорбітальної гематоми справа, які за висновком судово-медичної експертизи №191 від 11 березня 2016 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я.
Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
В обґрунтування цього зазначав, що в процесі судового розгляду не було
_________________________________________________________________________________________________________
Справа № 11кп/787/109/2017 Головуючий в 1-ї інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч.2 ст.125 КК України Доповідач - ОСОБА_1 здобуто безспірних доказів його винуватості, судовий розгляд був неповним, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом допущено істотне порушення кримінального процесуального закону та порушено його право на захист.
Також послався на те, що зазначені тілесні ушкодження він заподіяв потерпілому у стані необхідної оборони, межі якої не перевищив.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_5 , який просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав викладених у ній, думку прокурора Бернадської ОСОБА_9 і потерпілого ОСОБА_7 , які просили вирок залишити без змін, допитавши заявлених обвинуваченим свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів провадження, винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за викладених у вироку обставин, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зокрема з показань потерпілого ОСОБА_7 вбачається, що 21 лютого 2016 року на території запасного футбольного поля ПК «Хімік», що знаходиться на вул. Князя Острозького в м. Рівне, він обслуговував футбольний матч між командами ФК «Тудорів» та ФК «Олександрія». Під кінець першого тайму, близько 15 год. 20 хв., він, згідно правил гри, вилучив двох гравців футбольної команди ФК «Тудорів», один з яких був ОСОБА_5 . Внаслідок цього рішення між гравцями команд на полі виникла штовханина, під час якої ОСОБА_5 декілька разів намагався його вдарити. Після вилучення та довгих суперечок, ОСОБА_5 покинув поле та став поруч з боковою лінією в центрі поля. Проте через декілька хвилин, коли в грі виникла пауза, ОСОБА_5 вийшов на поле та підійшовши до нього, наніс йому удар кулаком правої руки в ділянку правої брови, що спричинило кровотечу та зупинку футбольного поєдинку. Після надання йому медичної допомоги, він звернувся в травмпункт на вул. Мірющенка, про що було зроблено запис відповідного змісту в медичну картку.
У ході апеляційного розгляду, на спростування доводів апеляції потерпілий надав медичну картку для ознайомлення (світлокопія запису від 21.02.2016 р. з медичної картки долучена до матеріалів даного провадження).
Вказані пояснення потерпілий ОСОБА_7 підтвердив 25.03.2016 р. при проведенні слідчого експерименту, під час якого показав як саме та куди він отримав від обвинуваченого удар (а.к.п.23-27). Що стосується доводів апелянта про невідповідність протоколу, яким зафіксовано цей слідчий експеримент, внаслідок відсутності відомостей про ім?я, по батькові, дати народження та місця проживання статиста ОСОБА_13 , то на думку колегії суддів, вказані недоліки не є істотним порушенням вимог ст.104 КПК. Оскільки метою проведення вказаного експерименту була перевірка взаємного розміщення потерпілого та обвинуваченого перед нанесенням удару й отримання удару потерпілим, то апеляційні доводи щодо невідповідності вимог ст.240 КПК, внаслідок його проведення не на території футбольного поля, колегія суддів визнає позбавленими підстав, поза як у даному випадку місце проведення жодним чином не впливає на результати експерименту.

Показання потерпілого не містять розбіжностей, послідовні і підтверджені даними висновку судово-медичної експертизи. Так, згідно висновку судово-медичного експерта за №191 від 11.03.2016 р., при огляді ОСОБА_7 в обласному бюро судово-медичної експертизи виявлені та згідно наданих медичних документів лікарями відмічені тілесні ушкодження: забійна рана - зовнішньої ділянки правої брови, параорбітальна гематома справа. Вказані тілесні ушкодження виникли не менше як від однієї травматичної дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, по терміну спричинення не суперечать строку, вказаному в постанові, а саме 21.02.2016 р. і оцінюються в сукупності як за єдиним механізмом виникнення та, згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (далі Правил), затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.95 р. № 6, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я.
Апеляційні доводи щодо невідповідності цього висновку вимогам ст.ст.101, 102 КПК колегія суддів визнає позбавленими підстав. Так, з висновку експертизи вбачається, що експерту було надано постанову про призначення цієї експертизи і медичну карту амбулаторного хворого, а потерпілий ОСОБА_7 у відповідності до Правил, був оглянутий в бюро наступного дня після інциденту. Не заслуговують на увагу і доводи про порушення права на захист внаслідок ненадання для ознайомлення медичних документів, які було надано експерту, оскільки, як передбачено п.4.1. Правил, судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. У ході апеляційного розгляду потерпілим надано суду медичну карту амбулаторного хворого, світлокопія з якої долучена до матеріалів кримінального провадження. Співставленням дослідної частини висновку експерта і медичної карти встановлено ідентичність інформації, зафіксованої у вказаних документах.
З вироку вбачається, що судом першої інстанції, в сукупності з іншими доказами дано оцінку висновку експерта і його визнано належним та допустимим доказом.
Не суперечать поясненням потерпілого і показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 - очевидців події, які в бригаді арбітрів матчу виконували свої обов?язки під час гри. Кожну з вказаних осіб було приведено до присяги свідка та попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову свідка від давання показань. Жоден з цих свідків не підтвердив показань обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він захищався від суспільно небезпечного посягання потерпілого.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.94 КПК за своїм внутрішнім переконанням, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв?язку.

Як встановлено ст. 84 КПК - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст.85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. У свою чергу, як передбачено ст.86 КПК, визнається допустимим доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Виходячи з обставин, зазначених вище, колегія суддів вважає позбавленими підстав доводи обвинуваченого щодо неналежності та недопустимості ряду таких доказів, як показання потерпілого, свідків та висновку судово-медичної експертизи.

Що стосується доводів захисту про перебування у стані необхідної оборони, то вони позбавлені підстав виходячи з наступного.

Згідно роз?яснень, які дав Пленум Верховного Суду України у пунктах 2 і 5 та постанови № 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Зважаючи на те, що місцем події є футбольне поле, чисельність гравців футбольних команд та інших присутніх осіб, то доводи обвинуваченого щодо реальності небезпеки отримання від ОСОБА_7 удару рукою, як небезпечного посягання, позбавлені підстав.

Стаття 36 КК передбачає право на захист не від будь-якого протиправного злочину, а лише від суспільно небезпечного посягання. Доказів, які б свідчили, що потерпілий вчинив суспільно небезпечне діяння щодо ОСОБА_5 , у зв?язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони, матеріали провадження не містять. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 під час нанесення тілесного ушкодження потерпілому не перебував у стані необхідної оборони.

Допитані під час апеляційного розгляду свідки захисту ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не підтвердили доводів обвинуваченого про перебування його у стані необхідної оборони.
Показання свідків не суперечать даним постанови про закриття кримінального провадження від 12.11.2016 р., з якої вбачається, що це провадження було проведено на підставі повідомлення ОСОБА_5 про отримання ним тілесного ушкодження від ОСОБА_7 . ОСОБА_5 за наданням медичної допомоги не звертався і документів, які посвідчують дані про отримання ним тілесних ушкодежнь не надав. Під час апеляційного розгляду обвинувачений підтвердив вказані обставини.

З вироку вбачається, що, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, у відповідності ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та відсутність обставин, які пом?якшують чи обтяжують покарання. Призначаючи мінімальний штраф, суд першої інстанції умотивовував своє рішення наявністю вказаних обставин.

Відтак колегія суддів вважає, що підстав для зміни чи скасування вироку, не вбачається, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України , залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3