Ухвала
іменем україни
24 січня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2016 року у кримінальному провадженні № 0003125 щодо
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шимківців Збаразького району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , такого, що не має судимості,
засуджених за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,

в с т а н о в и в:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК кожного до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК кожного із засуджених звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 солідарно на користь потерпілого ОСОБА_11 2510 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Цим же вироком засуджено неповнолітнього ОСОБА_12 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржено.
Апеляційний суд, скасувавши вирок місцевого суду в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , а також в частині призначення покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , 10 березня 2016 року постановив свій. Цим вироком призначено за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі: ОСОБА_8 та ОСОБА_6 із застосуванням ст. 69 КК на строк 2 роки 6 місяців кожному; ОСОБА_7 на строк 4 роки.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 визнано винуватими у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Так, 24 грудня 2014 року приблизно о 22.30 год. біля зупинки громадського транспорту на пр. С. Бандери у м. Тернополі ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , спричинивши ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, заволоділи майном потерпілого на загальну суму 7775 грн.
25 грудня 2014 року приблизно о 22.30 год. біля церкви на вул. Над Ставом, 16 у м. Тернополі ОСОБА_10 спільно з неповнолітнім ОСОБА_12 , спричинивши ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень, заволоділи майном потерпілого на загальну суму 675 грн.
У аналогічних за змістом та доводами касаційних скаргах засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 порушують питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Вважають, що суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував усіх пом`якшуючих покарання обставин, які давали підстави для звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Захисник ОСОБА_9 у касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 звільнивши засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК. Вважає, що апеляційним судом було недостатньо враховано обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття добровільне відшкодування заподіяної шкоди, а також позитивні данні, що характеризують особу засудженого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів та кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційних скаргах не оспорюється.
Що стосується доводів касаційних скарг про порушення щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як убачається з вироку, апеляційний суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, спосіб його вчинення, наслідки у виді матеріальної та моральної шкоди, позицію потерпілого ОСОБА_11 , який оскаржив вирок місцевого суду саме через необґрунтоване звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням, а тому дійшов мотивованого висновку про відсутність підстав для застосування до винних положень ст. 75 КК, з чим погоджується і колегія суддів.
Вирішуючи питання про відповідність виду та розміру призначеного судом першої інстанції покарання, апеляційний суд правильно урахував ті дані, на які є посилання в касаційних скаргах, зокрема визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття засуджених та часткове добровільне відшкодування завданого збитку позитивні характеристики, відсутність судимості.
Водночас, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження ролі кожного із співучасників, кількості епізодів злочинної діяльності, апеляційний суд у відповідності до ч. 2 ст. 66 КК відніс до пом`якшуючих обставин молодий вік Вечеринського та ОСОБА_6 та вчинення злочину вперше і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення цим засудженим більш м`якого покарання, ніж передбачено законом із застосуванням ст. 69 КК.
З огляду на те, що ОСОБА_7 окрім пограбування ОСОБА_11 наступного дня вчинив аналогічний злочин апеляційний суд не встановив підстав, для пом`якшення призначеного йому судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК.
Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Покарання, призначене ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, а ОСОБА_10 на строк 4 роки, відповідає своїй меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Отже, підстав для скасування або зміни вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 за доводами касаційних скарг засуджених та захисника колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Керуючись статтями 376, 433 436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених та захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3