Справа № 282/443/17
Провадження № 1-м/282/2/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2017 рокусмт.Любар

Любарський районний суд Житомирської області області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любар клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно

ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Юрівка Любарського району Житомирської області, громадянку України, з вищою освітою, одруженої, не працюючої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , судимої 16 березня 2016 року Октябрьським районним судом міста Липецька за ст.ст.30 ч.3, 228-1 ч.5 КК Російської Федерації з застосуванням ст.64 КК Російської Федерації до восьми років позбавлення волі у виправній колонії загального режиму,

В С Т А Н О В И В:
Вироком Октябрьського районного суду міста Липецька від 16 березня 2016 року ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст.ст. 30 ч.3, 228-1 ч.5 КК Російської Федерації, за ознаками замаху на незакінчений збут наркотичних засобів в особливо великому розмірі та призначено покарання з застосуванням ст.64 КК Російської Федерації у виді восьми років позбавлення волі у виправній колонії загального режиму.

Міністерство юстиції України звернулося до Любарського районного суду Житомирської області із клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, в якому просить визначити норми (статті, частини статей) Кримінального Кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнана винною вказаним вище вироком суду Російської Федерації, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженою ОСОБА_4 на підставі цього вироку.

В судове засідання представник Міністерства юстиції України не прибув, надав заяву про розгляд вказаного клопотання у його відсутність.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання Міністерства юстиції України, посилаючись на наявність всіх правових підстав для його задоволення. Просив привести вирок суду іноземної держави відносно громадянки України ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України та визначити норми Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнана винною вироком Октябрьського районного суду міста Липецька від 16 березня 2016 року, а саме: за ст.ст.15 ч.2, 307 ч.3 КК України з застосуванням ст.69 КК України, із врахуванням вимог ст.68 ч.3 КК України не призначаючи конфіскацію майна, оскільки таке додаткове покарання вироком іноземного суду не призначалося.

Відповідно до положень ч.1 ст.610 КПК України, неявка представника Міністерства юстиції України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного.

Згідно вироку Октябрьського районного суду міста Липецька від 16 березня 2016 року та доданих до нього довідок установи виконання покарань, громадянка України ОСОБА_4 засуджена за ст.ст.30 ч.3, 228-1 ч.5 КК РФ з застосуванням ст.64 КК РФ до 8 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму. Відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія №5 УФСВП Росії по Чуваській Республіці - Чувашії». Початок строку 27.03.2015 року, кінець строку 26.03.2023 року.

Відповідно до розпорядження Октябрьського районного суду міста Липецька вирок даного суду від 16 березня 2016 року відносно ОСОБА_4 набрав чинності 24 травня 2016 року.

Відповідно до ст.610 ч.1 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції.

Остання відома адреса ОСОБА_4 в Україні АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.9 ч.1 п.b Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової та адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст.11 Конвенції, яка передбачає у разі заміни вироку застосувати процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є громадянкою України, вирок суду Російської Федерації, яким вона засуджена, набрав чинності, строк покарання який має відбувати засуджена більше шести місяців, надано згоду на передачу засудженої в Україну для подальшого відбування покарання, кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством України, суд вбачає підстави для приведення вироку у відповідність із законодавством України.

Відповідно до ст.11 Конвенції, при застосуванні процедури заміни вироку, суд замінює кваліфікацію дій засудженого відповідно до Кримінального кодексу України та визначає покарання.

Відповідно до ст.610 ч.4 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім випадків:

- якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

- якщо строк покарання призначений вироком суду іноземної держави, є меншим ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті КК України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Таким чином, за своїм характером покарання не повинно посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинні вважатися обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину.

Визначаючи строк позбавлення волі, суд приймає до уваги наступне:

Санкція ст.30 ч.3 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачає відповідальність за вчинення замаху на злочин, що визнається умисними діями (бездіяльністю) особи, безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця по незалежним від даної особи обставинам.

Відповідно до діючого Кримінального кодексу України замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі - передбачене ч.2 ст.15 Кримінального кодексу України.

Частина 5 ст.228-1 КК Російської Федерації передбачає відповідальність за діяння, передбачені частинами першою, другою, третьою або четвертою даної статті, вчинене в особливо великому розмірі, за що передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років позбавлення волі з позбавленням права займати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двадцяти років чи без такого та зі штрафом в розмірі до одного мільйона рублів чи в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до п`яти років або без такого або довічним позбавленням волі.

Відповідно до діючого Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою, а також якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги в особливо великих розмірах, або вчинені із залученням малолітнього або щодо малолітнього передбачене ч.3 ст. 307 КК України. Санкція за цей злочин передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Частина перша статті 64 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачає, що за наявності виключних обставин, пов`язаних з метою і мотивами злочину, роллю винного, його поведінкою під час і після вчинення злочину, та інших обставин, які істотно зменшують ступінь суспільної небезпеки злочину, а також при активному сприянні співучасника злочину вчиненого групою осіб, розкриттю цього злочину, покарання може бути призначено нижче нижчої межі, передбаченої відповідною статтею Особливої частини даного кодексу, або суд може призначити більш м`який вид покарання ніж передбачене цією статтею, або не призначати додатковий вид покарання передбачений як обов`язковий.

Частина друга статті 64 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачає виключними можуть бути визнані як окремі пом`якшуючі обставини, так і сукупність таких обставин.

Відповідно до діючого Кримінального кодексу України частини першої статті 69 за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до діючого Кримінального кодексу України частини другої статті 69 на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На час вчинення злочину ОСОБА_4 санкцією ч.3 ст.307 КК України передбачений строк покарання у виді позбавлення волі строком від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

Відповідно до частини третьої статті 68 діючого Кримінального кодексу України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, оскільки таке додаткове покарання вироком іноземної держави не призначалось.

Водночас, враховуючи положення п.2 ч.4 ст.610 КПК України, засудженій ОСОБА_4 за ч.2 ст.15, ч.3 ст.307 КК України із застосуванням статті 69 КК України слід визначити покарання у виді восьми років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Також, відповідно до положень ч.1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, суд не визначає виду кримінально-виконавчої установи, в якій належить відбувати покарання засудженій, оскільки діючим законодавством України, не передбачено визначення виду такої установи саме судом.

З урахуванням викладеного, суд вважає клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Октябрьського районного суду міста Липецька від 16 березня 2016 року за ст.ст.30 ч.3, 228-1 ч.5 КК Російської Федерації відносно ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.9-12 Конвенції «Про передачу засуджених осіб», ст.ст.602, 610 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави відносно ОСОБА_4 у відповідність з законодавством України - задовольнити.

Визначити ч.2 ст.15, ч.3 ст.307 КК України - нормою Кримінального кодексу України із застосуванням норм ст. 69 Кримінального Кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнано винною вироком Октябрського районного суду м. Липецька Російської Федерації від 16.03.2016 року за ст.ст.30 ч.3, 228-1 ч.5 КК Російської Федерації з застосуванням ст.64 КК Російської Федерації.

Визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженою ОСОБА_4 на підставі вироку Октябрського районного суду м. Липецька Російської Федерації від 16.03.2016 року з урахуванням Апеляційної ухвали Судової колегії по кримінальним справам Липецького обласного суду Російської Федерації від 24 травня 2016 року 8 (вісім) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з 16 березня 2016 року. Зарахувати у строк відбування покарання строк перебування під вартою ОСОБА_4 з дня її фактичного затримання з 27.03.2015 року по 15.03.2016 року.

Запобіжний захід засудженій ОСОБА_4 залишити без змін тримання під вартою.

Копію ухвали суду направити Міністерству юстиції України для повідомлення Міністерству юстиції Російської Федерації та організації прийняття засудженої в Україну.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Житомирської області через Любарський районний суд протягом семи діб органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором.

Суддя ОСОБА_1