АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1233/16-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/191/17 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2017 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах

апеляційного суду Тернопільської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

її представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Заводське Чортківського району Тернопільської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, на утриманні має одну неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Згідно вироку, ОСОБА_7 10 жовтня 2016 року близько 17.00 год., перебуваючи на подвір`ї Тернопільського дошкільного навчального закладу №27 Тернопільської міської ради Тернопільської області, що по вул.Братів Бойчуків,8 у м.Тернополі, на ґрунті особистих неприязних відносин, під час словесного конфлікту із колишньою дружиною ОСОБА_9 , схопив її правою рукою за підборіддя та умисно наніс їй два удари, один за одним, долонею лівої руки по обличчю, чим спричинив їй простий синець правої половини обличчя, що поширюється з виличної на щічну ділянки, із саднами на його тлі, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати цей вирок і закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а також провести дослідження обставин встановлених під час кримінального провадження, оскільки вважає, що вони досліджені судом першої інстанції з істотним порушенням вимог закону. Вважає, що досудове розслідування проведено слідчим, який не мав на те повноважень. Матеріали кримінально провадження після завершення досудового розслідування ОСОБА_7 не були відкриті, право на кваліфіковану правову допомогу йому не роз`яснено, а в ЄРДР взагалі не відображено повідомлення ОСОБА_7 про підозру. Стверджує, що в обвинувальному акті від 31.10.2016 року немає посилання на те, що його підзахисний у чомусь обвинувачується. Незважаючи на заміну прокурором в судовому засіданні обвинувального акту у ньому відсутній опис фактичних обставин справи, постановляюча частина щодо висунення обвинувачення та формулювання обвинувачення, з зазначенням обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Також зазначає, що обираючи ОСОБА_7 міру покарання суд першої інстанції необґрунтовано обрав громадські роботи, при наявності у санкції статті більш м`якого покарання, та відсутності обтяжуючих обставин.

В запереченні на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_9 вважає наведені доводи апеляційної скарги безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому просить залишити вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду та доводи захисника, який підтримав свою апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, обвинуваченого, який просив скасувати вирок, потерпілу, її представника та прокурора, які вважають оскаржений вирок законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження та наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з`ясувала наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що оскаржений вироку повністю відповідає вказаним вимогам закону, а висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено і кваліфікація його дій як умисне легке тілесне ушкодження, є вірними.

Як вбачається з показань обвинуваченого в суді першої інстанції він підтвердив, що між ним і його колишньою дружиною 10 жовтня 2016 року на території дошкільного навчального закладу №27 у м.Тернополі виник словесний конфлікт, але нанесення їй будь-яких ударів заперечував та своєї вини у їх спричиненні не визнав.

Суд у вироку вірно оцінив такі показання обвинуваченого як спрямовані на уникнення відповідальності та навів мотиви на їх спростування.

Так, свій висновок щодо доведеності вини обвинуваченого суд обґрунтував показаннями: потерпілої ОСОБА_9 , що в той день на території дошкільного закладу обвинувачений після того як кричав на неї та ображав, схопив її правою рукою за підборіддя та наніс їй два удари долонею лівої руки по правій щоці, внаслідок чого вона відчувала біль та їй були спричинені тілесні ушкодження; свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які були очевидцями вказаного конфлікту і повністю підтвердили показання потерпілої про її побиття обвинуваченим.

Повідомлені свідками і потерпілою обставини суд вірно оцінив, як такі що доводять вину обвинуваченого, оскільки вони узгоджуються між собою та підтверджуються даними: протоколу одночасного допиту обвинуваченого і потерпілої, в ході якого остання категорично підтвердила свої показання про обставини її побиття обвинуваченим; протоколів слідчих експериментів за участю потерпілої та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , в ході яких кожна з них окремо відтворила обставини побиття потерпілої, в тому числі вказала на час, місце і спосіб нанесення обвинуваченим ударів потерпілій.

Також, показання свідків, потерпілої та результати слідчих дій з ними об`єктивно підтверджуються даними висновку судово-медичної експертизи, згідно якого на правій половині обличчя потерпілої виявлено легкі тілесні ушкодження, а саме простий синець правої половини обличчя, що поширюється з виличної на щічну ділянки із саднами на його тлі, які могли бути утворені за повідомлених потерпілою обставин, а саме в результаті нанесення обвинуваченим ударів руками в обличчя.

Суд першої інстанції належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України.

Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги сторона захисту відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та повноту судового розгляду не заперечує і просить скасувати вирок з підстав істотного порушення вимог кримінального та кримінального процесуального закону, що аналогічні доводам захисника в суді першої інстанції.

Однак, в ході апеляційного розгляду таких підстав для скасування вироку не встановлено, оскільки наведені в апеляційній скарзі захисника посилання на істотні порушення кримінального процесуального законодавства не підтверджуються матеріалами провадження.

Так, суд у вироку з наведенням належних мотивів вірно відхилив доводи сторони захисту в частині того, що досудове розслідування розпочато і проведено неналежним суб`єктом, оскільки згідно матеріалів провадження слідчий ОСОБА_13 був уповноважений на проведення досудового розслідування цього провадження згідно доручення начальника слідчого відділення слідчого відділу Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області, виданого від 10 жовтня 2016 року на підставі п.1 ч.2 ст.39 КПК України.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.3 КПК України керівником органу досудового розслідування є в тому числі і начальник відділення органу внутрішніх справ, а тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними.

Також, не ґрунтуються на матеріалах провадження і доводи апеляційної скарги про невиконання слідчим вимог ст.20 КПК України під час досудового розслідування, в тому числі при наданні обвинуваченому доступу до матеріалів провадження.

Так, визначених ст.ст.49,52 КПК України підстав для залучення захисника слідчим чи судом у даному провадженні не встановлено.

Згідно ст. 20 КПК України слідчий зобов`язаний роз`яснити підозрюваному його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Як вбачається з протоколу від 29 жовтня 2016 року під час досудового розслідування ОСОБА_7 було роз`яснено його право на кваліфіковану правову допомогу, а саме можливість обрання собі захисника або його призначення безоплатно за рахунок держави. При цьому, обвинувачений письмово вказав, що послуг захисника не потребує. Також, він не залучав захисника під час досудового розслідування та підготовчого судового засідання, а договір з адвокатом ОСОБА_8 уклав 26 листопада 2016 року, після призначення судового розгляду.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про порушення права обвинуваченого на захист під час досудового розслідування.

Наведені в апеляційній скарзі твердження ОСОБА_7 , що матеріали провадження йому не були відкриті, а відповідний протокол він підписав за вказівкою слідчого не розуміючи справжнього значення цієї процесуальної дії, колегія суддів вважає надуманими, спрямованими на уникнення відповідальності, оскільки в назві та тексті протоколу від 31 жовтня 2016 року, підписаного обвинуваченим без зауважень, вказано саме про надання йому доступу до матеріалів досудового розслідування і ознайомлення з ними. Як встановлено в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 є повнолітньою особою, має вищу освіту, на диспансерному обліку з приводу психічних чи наркологічних захворювань не перебуває, а тому відсутні підстави вважати, що він не усвідомлює значення своїх дій. З повідомленнями про застосування відносно нього незаконних методів слідства він не звертався.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність змісту обвинувального акту від 31 жовтня 2016 року вимогам закону колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оскаржений вирок ухвалений судом за результатами розгляду обвинувачення, зміненого прокурором 22 грудня 2016 року в порядку ст.338 КПК України.

Крім того, як вбачається зі змісту обвинувального акту від 31 жовтня 2016 року, у ньому наведено фактичні обставини провадження, що підлягали доказуванню згідно ст.91 КПК України, а також правова кваліфікація вчиненого за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, що в сукупності давало стороні захисту можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою і мати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу інкримінованого правопорушення.

На переконання колегії суддів, даючи оцінку наведеним обставинам суд першої інстанції вірно, з урахуванням правового висновку Верховного Суду України у справі №5-328кс16 від 24 листопада 2016 року, відхилив аналогічні доводи захисника.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення в ході досудового розслідування вимог процесуального закону, які перевірені в ході апеляційного розгляду, не можна вважати істотними порушеннями кримінального процесуального закону, оскільки вони не могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Будь-яких об`єктивних даних, які би давали підстави обґрунтовано сумніватися в наведених судом першої інстанції та детально проаналізованих у вироку доказах під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку, як про це просить захисник.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення вимог кримінального закону при призначенні покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив його у виді громадських робіт, обґрунтовано врахувавши відповідно до вимог ст.ст. 50,65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення і відомості про особу обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги про необхідність призначення найбільш м`якого покарання з передбачених санкцією ч.1 ст.125 КК України, тобто штрафу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в ході судового розгляду обставин, які пом`якшують покарання не встановлено. Враховуючи зазначене, а також наявність на його утриманні неповнолітньої дитини і відсутність місця роботи, підстави для застосування передбачених санкцією інкримінованої статті покарань у виді штрафу і виправних робіт відсутні, а тому суд першої інстанції вірно визначив покарання у виді громадський робіт.

Доводи сторони захисту, що ОСОБА_7 має постійне місце роботи не ґрунтуються на матеріалах провадження. Досудовим розслідуванням було встановлено, що ОСОБА_7 тимчасово не працює, про що вказано як в направленому до суду обвинувальному акті, так і в зміненому в ході судового розгляду обвинуваченні. Також, в судовому засіданні 09 грудня 2016 року при встановлені даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 підтвердив суду, що ніде не працює і в ході подальшого судового розгляду будь-яких даних про наявність постійного місця роботи чи іншого джерела доходів не надав.

На переконання колегії суддів призначене обвинуваченому покарання за своїм видом та розміром є законним і справедливим, відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, даним про особу винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2