АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/88/2017 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач: ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Красно-Талівка Станица-Луганського району Луганської області, громадянина України, освіта середня, не працює, який зареєстрований та проживає заадресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 25 лютого 2016 року ОСОБА_7 ,визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з встановленням йому іспитового строку 3 (три) роки та на підставі ст.76 КК України зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , змінено з тримання під вартою в СІЗО №13 УДПтС України в м.Києві та Київській області на особисте зобов`язання та звільнено його з-під варти в залі судового засідання.

По справі вирішено питання щодо речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду заступник прокурора м.Києва ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м.Києва від 25 лютого 2016 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, апелянт посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд при призначенні покарання не достатньо об`єктивно оцінив особу засудженого ОСОБА_7 і суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення, внаслідок чого призначив невиправдано м`яке покарання із звільненням його від відбування з випробуванням. Оскільки, як вбачається з мотивувальної частини вироку, ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння умисно наніс потерпілому удар в область грудної клітини невстановленим слідством предметом, заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував і визнав, що повністю реалізував злочинний умисел, та зник з місця вчинення злочину. Тому виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

ОСОБА_7 21.12.2015 року приблизно о 21 годині 00 хвилин перебуваючи разом зі ОСОБА_11 в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 вживали алкогольні напої. Під час вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, в результаті якого ОСОБА_7 відчуваючи до ОСОБА_11 раптово виниклу неприязнь, тримаючи в правій руці невстановлений слідством гострий предмет, умисно наніс даним предметом один удар в область грудної клітини ОСОБА_11 , заподіявши останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини з права. З вказаним тілесним ушкодженням ОСОБА_11 лікарями швидкої медичної допомоги було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні № 17, а ОСОБА_7 втік з місця вчинення злочину. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 158/Е від 27.01.2016 року у потерпілого ОСОБА_11 виявлені наступні тілесні ушкодження:

- колото-різана рана в проекції 4 міжребір`я справа по білягрудинній лінії довжиною 1,5 см з рановим, каналом, що відходить від неї, по ходу якого перетинаються підшкірно-жирова клітковина, міжреберні м`язи, пристінкова плевра та ушкоджується права внутрішня грудна артерія; крововилив в праву плевральну порожнину (1600 мл згортків крові та 200 мл рідкої крові)

- проникаюче колото-різане поранення грудей справа, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), згідно п. 2.1.3. й «Правил».

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисним діями вчинив тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, та визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, оскільки учасники судового провадження правильно розуміли зміст цих обставин, і у суду не було сумнівів у добровільності та істинності їх позицій. В зв`язку із цим, суд правомірно розглянув кримінальне провадження в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є правильним, обґрунтованим, і в цій частині ніким по справі не оспорюється. З огляду на доведеність винуватості, вірною є й кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України.
Разом з тим, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання є незаконним та необґрунтованим.
Статтею 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як вбачається зі змісту вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України призначив ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Вважаючи, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, звільнив від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

На думку колегії суддів, висновок суду про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України є необгрутованим і належним чином у вироку не вмотивованим.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
Судом першої інстанції, хоча і зазначено, але фактично не взято до уваги того, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який відповідно до вимог ст.12 КК України, віднесено до категорії тяжких і є умисним.

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, на даний час веде антисоціальний спосіб життя, не зайнятий суспільно-корисною працею.
Вказані обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки обвинуваченого та спростовують висновок суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, в умовах застосування до нього положень ст.ст.75, 76 КК України.

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, із урахуванням тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, не одружений, не працює, має неповнолітню дитину 2007 року народження, має місце реєстрації, однак за ним не проживає, раніше не судимий, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому є щире каяття у вчиненому, обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23.08.2016 року, ОСОБА_7 був оголошений у розшук у зв`язку з неявкою його на виклик до суду апеляційної інстанції, що на думку колегії суддів, свідчить про те, що ОСОБА_7 не бажає стати на шлях виправлення та виконати обов`язки, встановлені ст. 76 КК України, які були покладені судом першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства не можливе, а покарання у виді позбавлення волі, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З огляду на викладене, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку, в решті вирок суду щодо ОСОБА_7 необхідно залишити без зміни.
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 415 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м.Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора м. Києва ОСОБА_12 - задовольнити.
Вирок Святошинського районного суду м.Києва від 25 лютого 2016 року, яким ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України і призначити йому покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з 21.02.2017 року, зарахувати в цей строк- строк перебування під вартою з 23.12.2015 року по 25.02.2016 року.
У відповідності до ч.5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення обвинуваченому ОСОБА_7 зарахувати в строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до вступу вироку в законну силу.
В решті вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_____________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4