Номер провадження: 11-кп/785/1431/16
Номер справи місцевого суду: 520/9689/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.12.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2016 року по кримінальному провадженню №0005818, яким

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Одесі, українець, громадянин України, має середню освіту, не одружений, працює водієм ПП «Фаріна», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України визнаний таким, що не має судимості,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Київського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Задоволений цивільний позов прокуратури Одеської області в інтересах держави КУ «Міська клінічна лікарня №11» до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_9 в сумі 11037 грн. 62 коп. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 за її заявою залишений без розгляду. Вирішено питання стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження за наступних обставин.

Так, 05 листопада 2015 року близько 09 години 40 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді водія вантажного автомобіля в ПП «Богур», з перевезення хлібобулочних виробів, працюючи на технічно справному вантажному автомобілі «JAC HFC1020K» р/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , у денний час доби та в умовах необмеженої видимості здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю проспекту М.Жукова в Київському районі м.Одеси, на якій організовано двосторонній рух, двохрядний в напрямку вул.Левітана, напрямки якого розділені розділювальною смугою у вигляді газону, з боку проспекту Ак.Глушко в напрямку вул.Левітана.

Наближаючись до розташованого справа будинку №85 по проспекту М.Жукова та до нерегульованого пішохідного переходу обрав швидкісний режим без врахування дорожньої обстановки, був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну.

При під`їзді до пішохідного переходу, перед яким у правій смузі попутного напрямку руху зупинився транспортний засіб, вчасно заходи до зниження швидкості й зупинки автомобіля, яким він керував, не прийняв, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких можуть бути створені перешкоди або небезпека для руху, діючи самовпевнено, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де передньою частиною автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину з права на ліво по ходу руху автомобіля по пішохідному переходу.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1309 від 16 червня 2016 року проведеної КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Відповідно до висновку №3425 від 18 липня 2016 року судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин наїзду автомобіля «JAC HFC1020K» р/н НОМЕР_1 на пішохода, встановлено що, в умовах події належні дії водія автомобіля «JAC HFC1020K» державний № НОМЕР_1 регламентувалися вимогами п. 18.4 ПДР, відповідно до якого, йому необхідно було забезпечити контроль над дорожньою обстановкою, щоб мати можливість запобігти наїзду на пішохода, яка переміщалася по пішохідному переходу.

Належним виконанням вимог п.18.4 ПДР водій автомобіля «JAC HFC1020K» гарантовано мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, яка переміщалася по пішохідному переходу.

Не погодившись з вироком суду прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій він, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, ступінь доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просить вирок суду змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. За результатами апеляційного розгляду просить призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки та покласти обов`язки, передбачені п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через його надмірну суворість і унеможливлює стягнення з винної особи як судових витрат так і завданої шкоди за цивільним позовом. Вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що обвинувачений ОСОБА_7 добровільно відшкодував шкоду, завдану потерплій внаслідок вчинення злочину та на протязі всього часу досудового розслідування визнавав свою вину в повному обсязі та активно сприяв розкриттю злочину.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі також не оскаржує фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікацію своїх дій та просить вирок суду стосовно нього змінити, призначивши йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Вказує, що судом не були враховані всі пом`якшуючі покарання обставини такі як: визнання обвинуваченим своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій стороні. Крім того, зазначає, що інкримінований злочин він вчинив через необережність, одразу після дорожньо-транспортної пригоди намагався надати першу медичну допомогу потерпілій, викликав швидку допомогу.

Від потерпілої ОСОБА_9 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких вона просила залишити вирок суду стосовно ОСОБА_7 без змін. На думку потерпілої вирок суду є зваженим та справедливим, а призначене ОСОБА_7 покарання достатнім та необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася. Засобами телефонного зв`язку повідомила про те, що в подальшому не бажає приймати участь в розгляді даного кримінального провадження.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора який підтримав свою апеляційну скаргу та частково підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та залишили вирішення питання щодо апеляційної скарги прокурора на розсуд суду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом потерпілої ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , дослідженням висновків експертиз та доказів, які характеризують особу обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих, обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а дії його правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за відсутністю обставин, які обтяжують покарання, правомірно врахував пом`якшуючу покарання обставину, передбачену ст.66 КК України, а саме його щире каяття. Дійсно на всіх стадіях досудового розслідування, судового розгляду, та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 повністю визнавав свою вину та надавав правдиві покази, щодо обставин вчиненого ним злочину, а також в повному обсязі визнав позовні вимоги прокуратури про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої.

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що призначаючи ОСОБА_7 реальне покарання у виді позбавлення волі суд першої інстанції не надав належної оцінки обставині, що пом`якшує покарання обвинуваченому, а саме добровільне відшкодування з ОСОБА_7 матеріальних витрат на лікування потерпілої.

Крім того, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 , хоча раніше і притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, останній раз в 1998 році, проте його судимості на теперішній час погашені у встановленому законом порядку. А враховуючи тривалий час, який минув з моменту вчинення ним останнього умисного злочину, наявність постійного місця роботи, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 довів, що перевиховався та став на шлях виправлення.

Таким чином апеляційний суд враховує у якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 його щире каяття, відшкодування витрат на лікування потерпілої, те, що відповідно до ст.89 КК України ОСОБА_7 вважається особою, що не має судимостей.

Крім того, апеляційний суд враховує те, що інкримінований злочин ОСОБА_7 вчинив через необережність, за кермом перебував у тверезому стані, безпосередньо після вчинення злочину намагався надати допомогу потерпілій та викликав швидку медичну допомогу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 реальне покарання у виді 3 років позбавлення волі за вчинення злочину, що йому інкримінується, та за обставин, встановлених судом першої інстанції, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, є занадто суворим і через це явно несправедливим.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок суду.

Згідно положень п.1 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Апеляційний суд за наявності вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, з урахуванням особи ОСОБА_7 вважає за можливе звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням та покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що на думку апеляційного суду буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як ним так і іншими особами.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність підстав для застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначити обвинуваченому додаткову міру покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_7 допустив грубе порушення правил дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків, які виразилися у завданні тяжких тілесних ушкоджень потерпілій.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує вищезазначені пом`якшуючі обставини, наведені в мотивувальній частині ухвали, а також ту обставину, що на теперішній час керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходу для ОСОБА_7 і вважає необхідним та достатнім призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у мінімальному його розмірі, визначеному законом про кримінальну відповідальність для такого виду покарань у виді 1 року.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Одеси від 20 вересня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язок, передбачений п.3 ч.1 ст.76 КК України повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4