Ухвала
іменем україни
06 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: за участю прокурора ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції за участю засудженого ОСОБА_5 кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого за вироком Валківського районного суду Харківської області від 20 березня 2014 року за ч. 2ст. 186КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням,
засуджено за ч. 3 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 190 700 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн моральної.
Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено у відповідності до вимог КПК 1960 року.

За апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, Апеляційний суд Харківської області скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання і постановив свій вирок від 24 грудня 2015 року, яким призначив йому покарання за ч. 3 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років. Постановив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок суду першої інстанції залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

Так, в кінці березня 2009 року ОСОБА_5 у м. Харкові познайомився з ОСОБА_6 , яка йому повідомила, що потребує юридичної допомоги з приводу погашення заборгованості по кредитному договору, укладеному між її сином та Кредитною спілкою «Соколов», відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 й перебуває у її власності виступає у якості предмета забезпечення договору.
В свою чергу ОСОБА_5 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, запевнив ОСОБА_6 у тому, що він допоможе врегулювати питання по кредиту, а тому переконав потерпілу оформити на його ім`я довіреність на право розпорядження її нерухомим майном.

Далі ОСОБА_5 24 квітня 2009 року близько 18.45 год. в приміщенні Кредитної спілки «Соколов» (вул. Стадіонний проїзд, 11, офіс № 224) без відома ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу квартири останньої на суму 431 600 грн. Із отриманої суми грошей обвинувачений оплатив у касу вказаної кредитної спілки 240 900 грн заборгованості по кредиту, а іншою частиною коштів у розмірі 190 700 грн розпорядився на власний розсуд.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, просить постановлені щодо нього судові рішення скасувати і направити справу на новий судовий розгляд. Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_5 стверджує, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його діяння. При цьому, посилається на неповноту досудового та судового слідства. Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи новий вирок, не зважив на те, що він має на утриманні неповнолітнього сина, який хворіє на цукровий діабет, а також батьків похилого віку, які потребують допомоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року під час вирішення питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370372 цього Кодексу. За змістом зазначеної норми закону такими підставами є істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.
Фактичні обставини справи були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року не підлягають, а неповнота судового слідства, на яку посилається засуджений, згідно зі ст. 367 КПК 1960року є підставою для скасування чи зміни відповідних судових рішень тільки в апеляційному порядку.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 323 КПК 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Відповідно до вимог ст. 378 КПК 1960 року вирок апеляційного суду повинен відповідати вимогам, зазначеним у статтях 332-335 цього Кодексу. Крім того, у вироку апеляційного суду зазначається зміст вироку суду першої інстанції, суть апеляції, мотиви прийнятого рішення. Виходячи зі змісту вказаної норми закону, апеляційний суд, постановляючи свій вирок, має викласти у ньому аргументи для підтвердження або спростування доводів апеляції, висновки щодо правильності або неправильності рішень, прийнятих судом першої інстанції, і обґрунтування рішення, прийнятого апеляційним судом.

Цих вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.
Висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого у великих розмірах, є обґрунтованими, їх зроблено на підставі розглянутих і перевірених у ході судового слідства зібраних доказів, оцінених у тому числі з точку зору достатності для прийняття відповідного рішення.

Зокрема, суди дійшли висновку про вчинення ОСОБА_5 указаного діяння насамперед на підставі аналізу показань:

потерпілої ОСОБА_6 , яка у судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_5 , зловживаючи її довірою, вмовив надати йому довіреність на право розпорядження нерухомим майном та здійснив продаж квартири потерпілої, заволодівши частиною грошей;
свідка ОСОБА_7 , котрий в судовому засіданні також стверджував, що обвинувачений, ввівши в оману його бабусю, без її відома уклав договір куплі-продажу квартири останньої;
свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні підтвердила укладення вищевказаного договору з ОСОБА_5 .
Також слід зазначити, що вищевказані показання об`єктивно узгоджуються з іншими показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Крім того, ці показання були оцінені судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, протоколами очних ставок між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , протоколом виїмки від 03 червня 2009 року, протоколом огляду предметів від 10 листопада 2009 року тощо.

Зіставивши наявні в матеріалах кримінальної справи фактичні дані з показаннями свідків щодо обставин подій та з відомостями у зазначених протоколах, суди встановили, що вони узгоджуються між собою та в силу ст. 65 КПК 1960 року є доказами, які без сумніву доводять заволодіння ОСОБА_5 чужого майна шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого у великих розмірах.
Водночас, у результаті перевірки матеріалів справи колегія суддів не виявила даних стосовно того, що під час збирання та процесуального закріплення інших доказів було допущено істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, та даних, які би давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими зібрані у справі докази; не виявила й таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодили чи могли би перешкодити суду повно, всебічно розглянути справу й постановити законний та обґрунтований вирок.
Тому доводи скаржника про незаконність його засудження не знайшли свого підтвердження та спростовуються сукупністю зібраних доказів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 378 КПК 1960 року апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Цих вимог закону апеляційний суд також дотримався.

Так, відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Як убачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, прийшов до висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.

Апеляційний суд виходив із того, що інкриміноване засудженому діяння, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, було вчинене з корисливим мотивом. Крім того, злочин було вчинено відносно особи похилого віку, що визнано судом як обставину, котра обтяжує покарання. Разом із цим, суд узяв до уваги особу засудженого, який хоча й характеризується позитивно за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, однак раніше судимий за злочин проти власності. Також, суд апеляційної інстанції зважив на те, що ОСОБА_5 свою вину не визнав й не відшкодував завдану потерпілій шкоду.

Водночас, апеляційний суд, обираючи вид та розмір заходу примусу, врахував ті дані й обставини, на які засуджений посилається в касаційній скарзі, зокрема те, що він має на утриманні неповнолітнього сина, який хворіє на цукровий діабет.
З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд, належним чином умотивувавши своє рішення, призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції статті кримінального закону.

Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Правових підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Вирок відповідає вимогам ст. 378 КПК 1960 року.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Враховуючи викладене і керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, пунктом 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів
у х в а л и л а:

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2015 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3