Ухвала 14 березня 2017 року м. Київ Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши клопотання першого заступника прокурора Миколаївської області про визначення підсудності справи з перегляду, відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 (далі Закону), вироку військового трибуналу військ МВС Миколаївської області від 5 листопада 1947 року щодо ОСОБА_4 , зміненого ухвалою військового трибуналу Одеського військового округу від 6 листопада 1956 року,
ВСТАНОВИВ:
У клопотанні йдеться про наступне.

За зверненням ОСОБА_5 про реабілітацію його батька ОСОБА_4 прокуратурою Миколаївської області вивчено матеріали архівної справи № 12093 і встановлено, що вироком військового трибуналу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.11.1947 останнього засуджено за ст. 54-1 «а» КК УРСР до каторжних робіт строком на 15 років з поразкою в правах строком на 5 років та конфіскацією майна.

Згідно вироку ОСОБА_4 , проживаючи на тимчасово окупованій німецькими загарбниками території в м. Миколаєві, в кінці 1941 року добровільно вступив на службу в поліцію поліцаєм, прийняв присягу на вірність служби фашистській Германії, зі зброєю в руках встановлював німецькі порядки, ніс службу з охорони яхт-клубу, кінотеатрів та електростанції, а у 1942-1943 роках охороняв, конвоював й бив Радянських військовополонених та систематично знущався над ними.

Ухвалою військового трибуналу Одеського військового округу від 06.11.1956 за поданням військового прокурора Одеського військового округу вказаний вирок змінений: виключено рішення про застосування до ОСОБА_4 санкції ст. 2 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 19.04.1943 та за сукупністю скоєних злочинів на підставі ст. 54-1 «а» КК УРСР визначено засудженому покарання у виді позбавлення волі в ВТТ строком на 10 років, а в решті вирок залишено без зміни.

На підставі ст. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 17.09.1955 «Про амністію радянських громадян, які співпрацювали з окупантами в період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років» ОСОБА_4 звільнено з місць позбавлення волі, а на підставі ст. 6 того ж Указу та ст. 6 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 27.03.1953 «Про амністію» з нього знята поразка в правах та визнано таким, що не має судимості.

Матеріали архівної кримінальної справи № 12093 прокуратурою Миколаївської області вивчено спільно з УСБ України в Миколаївської області за результатом чого 26.01.2017 складено затверджений прокурором Миколаївської області висновок, яким визнано обґрунтованим засудження ОСОБА_4 за ст. 54-1 «а» КК УРСР.

Прокуратурою області в порядку, передбаченому ст. 7 Закону, вказані висновок та справу було направлено до апеляційного суду Миколаївської області, голова якого листом від 24.02.2017 повернув ці документи як такі, що підлягають розгляду відповідним судом Одеської області за територіальною підсудністю, яка визначається за місцем винесення останнього судового рішення.

За таких обставин прокурор звернувся до ВССУ з клопотанням про визначення, відповідно до положень ст. 7 Закону, підсудності вказаної справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи, наведені у клопотанні прокурора, колегія суддів визнає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визначення підсудності будь-яких справ чи кримінальних проваджень, зокрема й справ з перегляду судових рішень, відповідно до Закону, не належить до компетенції ВССУ.
За наявності відповідних підстав ВССУ в порядку, передбаченому ст. 34 КПК України, вирішує питання тільки про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого.
З клопотання прокурора про визначення підсудності вбачається, що справа щодо ОСОБА_4 з висновком про наявність підстав для визнання останнього таким, що згідно з ст. 2 Закону не підлягає реабілітації, не знаходиться в провадженні жодного суду України.
За таких обставин відсутні підстави для вирішення питання про передачу справи з одного суду до іншого у відповідності до ст. 34 КПК України.
У відповідності до ст. 7 Закону, посилання на яку міститься у клопотанні прокурора, на стадії вирішення питання про направлення вищезазначеної справи на розгляд до відповідного суду саме прокурор наділений компетенцією визначення її підсудності, після чого він же надсилає справу до відповідного суду за місцем винесення останнього судового рішення.
Тільки після цього і за наявності підстав, передбачених ст. 34 КПК України та у передбаченому цією ж статтею порядку, Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ може бути вирішено питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого.
При цьому повернення прокурору вказаних матеріалів, які надійшли до суду на розгляд, без ухвалення процесуального рішення, як в даній справі зробив голова апеляційного суду Миколаївської області, не передбачено діючим кримінальним процесуальним законом.
Отже, клопотання прокурора не підлягає задоволенню через його необґрунтованість.
Керуючись статтями 32, 34 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити першому заступнику прокурора Миколаївської області у визначенні підсудності справи з висновком прокурора про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що згідно до ст. 2 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 не підлягає реабілітації.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7