АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1014/17 Справа № 185/3983/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000560, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнень, обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що останній 28.02.2016 року, приблизно о 20.00 год. перебував у приміщенні храму релігійної організації «Желание Христа», розташованого на першому поверсі буд. 95 по вул. Репіна в м. Павлограді Дніпропетровської області, де вживав алкогольні напої.

Приблизно о 21.00 год. того ж дня до вказаного приміщення прийшов ОСОБА_9 , який зробив ОСОБА_7 зауваження з приводу перебування останнього в приміщенні храму в стані алкогольного сп`яніння.

Зауваження ОСОБА_9 послугувало виникненню та розвитку словесного конфлікту між ним та ОСОБА_7 , під час якого приблизно о 21.10 год. того ж дня, в тому ж місці, ОСОБА_10 , використовуючи складний ніж, який знаходився при ньому, умисно, з силою, наніс ОСОБА_9 ножем удар в передню поверхню грудної клітини ліворуч, та відразу ж, умисно, з силою, утримуючи ніж в правій руці, наніс другий удар в ліву бічну поверхню грудної клітини, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення на передній поверхні грудної клітини ліворуч, з ушкодженням по ходу раньового каналу шкіри, підшкірно-жирової клітини, який далі проникає в плевральну та черевну порожнину ліворуч без ушкодження внутрішніх органів, яке за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення; непроникаючого колото-різаного поранення на лівій бічній поверхні грудної клітини ліворуч, яке за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 121 КК України за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанціє є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Вказує, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, і є надмірно суворим зважаючи на те, що він примирився з потерпілим, який просив не позбавляти його волі, а прокурор у судовому засіданні просив призначити покарання з відстроченням виконання.

Також зазначає, що суд дав невірну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 , а коли останній у судовому засіданні почав викладати дійсні фактичні обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень, то примусив його відмовитися від подальшого надання показань.

На думку апелянта, суд не взяв до уваги показання ОСОБА_11 , співмешканки потерпілого ОСОБА_9 , яка вказує, що їм телефонувала ОСОБА_12 та просила вигнати обвинуваченого з храму, де він вживав спиртні напої, в той час як сама ОСОБА_12 у своїх показаннях зазначає, що вимкнула телефон і у цей день взагалі ні з ким не спілкувалася.

Залишилося поза увагою суду і те, що потерпілий ОСОБА_9 перебував у стані сп`яніння та навіть не пам`ятає свідка ОСОБА_13 , який рознімав його та обвинуваченого. Це підтверджується і показаннями фельдшера швидкої допомоги, яка вказує на сильне алкогольне сп`яніння потерпілого.

Крім того, обвинувачений в апеляційній скарзі вказує на наявність довідки лікарні про його тілесні ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які на задоволенні апеляційної скарги наполягали з викладених у ній підстав; прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, зокрема: показаннями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_14 , який вказав, за яких обставин та яким чином йому були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_7 ; протоколом огляду місця події від 29.02.2016 р. з фототаблицями до нього, яким зафіксований стан місця вчинення кримінального правопорушення, в тому числі наявність у вказаному місці плям бурого кольору; протоколами від 29.02.2016 р. та від 01.03.2016 р. огляду речей потерпілого ОСОБА_14 , на одязі якого були виявлені сліди крові та порізи; протоколом від 15.03.2016 р. огляду речей ОСОБА_7 ; протоколом від 01.03.2016 р. огляду знаряддя злочину - ножа, добровільно виданого ОСОБА_7 ; протоколом від 17.03.2016 р. пред`явлення речей для впізнання, згідно якому ОСОБА_14 впізнав раніше виданий ОСОБА_7 ніж як предмет, яким останній заподіяв йому тілесні ушкодження; висновком судово-медичної експертизи від 16.03.2016 р. № 81 та додатковими висновками судово-медичних експертиз від 25.03.2016 р. № 88д та від 30.03.2016 р. № 94д, якими встановлений характер, обсяг та ступень тяжкості заподіяних ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, а також спростована версія ОСОБА_15 про випадкове та неумисне їх заподіяння; протоколом від 23.03.2016 р. слідчого експерименту за участю ОСОБА_14 , у межах якого останній показав, за яких обставин йому були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_15 ; висновками судово-імунологічних та судово-трасологічної експертиз, згідно яким сліди крові, виявлені на одязі обвинуваченого та потерпілого, могли належати до крові ОСОБА_14 , а виявлені на одязі останнього порізи могли були заподіяні представленим ножем, що був знаряддям злочину.

Вказані докази та обставини, що ними підтверджуються, були детально проаналізовані судом у вироку та дістали належну оцінку, відповідно до якої ними вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, є доведеною поза розумним сумнівом. Колегія суддів погоджується з правильністю таких висновків, а також з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Доводи обвинуваченого щодо неправильного встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з вищенаведеним.

Крім того, підтримана ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції версія щодо заподіяння ним тілесних ушкоджень ОСОБА_14 неумисно, коли останній під час їх спільного падіння на підлогу випадково напоровся на ніж, який обвинувачений тримав у руці, а під час наступної боротьби між ними на підлозі ОСОБА_7 міг випадково якимось чином нанести потерпілому ще один удар, - відповідає позиції його захисту, висловленій у межах досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції, при цьому суд першої інстанції, детально дослідивши та перевіривши її, ґрунтовно визнав дану версію такою, що не відповідає дійсним обставинам справи зважаючи на те, що згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи від 30.03.2016 р. № 94Д викладений обвинуваченим механізм утворення тілесних ушкоджень суперечить їх дійсній локалізації та характеру (т. 2 а.с. 160).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невірної оцінки судом показань потерпілого ОСОБА_14 та здійснення судом під час судового засідання тиску на останнього з метою відмовитися від показань, які суперечили обвинуваченню, не можуть бути прийняті до уваги як такі, що спростовуються технічним записом судового розгляду в суді першої інстанції.

Так, фактично ОСОБА_14 , будучи допитаним у судовому засіданні, хоча і зазначав, що ОСОБА_7 є його "братом по вірі", якого він вибачив і не має до нього будь-яких претензій, та давав показання з приводу події кримінального правопорушення неохоче, а зрештою відмовився від їх подальшого надання, - втім в цілому обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , викладені в обвинувальному акті, підтвердив та не повідомив про обставини, які б спростували обвинувачення або вплинули на кваліфікацію дій ОСОБА_7 . З технічного запису не вбачається, що суд першої інстанції здійснював будь-який тиск на цього свідка з метою отримання від нього показань певного змісту, а тим більше з метою змусити його відмовитися від давання показань.

Інші доводи апеляційної скарги правильності встановлення судом фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення не спростовують.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині суворості призначеного йому покарання, колегія суддів не може з ними погодитись, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із вироку суду, при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується у реабілітаційному центрі, де наразі мешкає; ставлення до скоєного самого обвинуваченого, який будь-яких заходів до відшкодування заподіяної потерпілому шкоди не вжив та намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи з метою уникнення належної відповідальності, що свідчить про відсутність в нього розкаяння; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; обставину, що обтяжує покарання, якою суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, - і прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення цього обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі відповідно до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, втім з реальним його відбуванням.

Колегія суддів вважає, що вказане покарання за видом та розміром є справедливим, відповідає вимогам закону та принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Посилання апелянта на позицію потерпілого, який не наполягав на його суворому покаранні, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд при призначенні кримінального покарання такою позицією не пов`язаний, а вказана думка потерпілого не спростовує необхідності призначення обвинуваченому покарання з реальним його відбуванням, яка випливає з вищенаведених обставин та положень закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України і не підлягає зміні або скасуванню, а апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, колегією суддів під час апеляційного перегляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 р.) зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення, а саме строк перебування його під вартою з 30 червня 2016 року по 20 червня 2017 року включно, у строк відбування покарання, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4