Справа № 149/1605/16-к
Провадження №11-кп/772/276/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Головуючого : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000311 по обвинуваченню
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Уланів Хмільницького району Вінницької області, українця, громадянина України, освіта незакінчена вища, неодруженого, непрацюючого, проживаючого - АДРЕСА_1 , раніше судимого :
- 25.06.2013 року Вінницьким міським судом за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України до 2-х років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Уланів Хмільницького району Вінницької області, громадянина України, освіта незакінчена вища, одруженого, непрацюючого, проживаючого - АДРЕСА_1 , несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,-
за участю сторін кримінального провадження
прокурора : ОСОБА_12
обвинувачених : ОСОБА_10 , ОСОБА_11
захисників : ОСОБА_7 , ОСОБА_8
В с т а н о в и в :
Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу , просив вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особам обвинувачених внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, яким визнати
- ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 року та остаточно призначити покарання у вигляді 12 років позбавлення волі із конфіскацією майна .
- ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та призначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В решті вирок залишити без змін.
Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив вирок суду від 03.11.2016 року скасувати та ухвалити новий вирок , яким ОСОБА_11 у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину , передбаченого ст.187 ч.2 КК України виправдати.
Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, просив вирок суду від 03.11.2016 року скасувати та закрити кримінальне провадження відносно його підзахисного .

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , не погодившись з рішенням суду першої відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 скасувати, справу направити на новий розгляд в той же суд в іншому складі.
Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна.
Відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду від 25.06.2013 року та призначено обвинуваченому ОСОБА_10 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна.
В строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_10 зараховано строк попереднього ув`язнення у вигляді затримання за підозрою у вчиненні злочину та тримання під вартою з 02.05.2016 року до набрання вироком законної сили відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
ОСОБА_11 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна.
В строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_11 зараховано строк попереднього ув`язнення у вигляді затримання за підозрою у вчиненні злочину з 02.05.2016 року по 04.05.2016 року відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано винними та засуджено за вчинення наступного.

02.05.2016 близько 04:30 ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на задньому сидінні автомобіля ВАЗ 2105, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під час руху по вулиці Соборній в селі Уланів Хмільницького району, та ОСОБА_11 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння та знаходився на задньому сидінні даного автомобіля, вступивши між собою в злочинну змову, вчинили розбійний напад на ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за наступних обставин.
Так, ОСОБА_10 з ОСОБА_11 за попередньою змовою, з метою вчинення розбійного нападу, усвідомлюючи, що посягають на чужу власність, не маючи на те ніякого права, з корисливою метою незаконного збагачення майном ОСОБА_13 , який перебував за кермом вищевказаного автомобіля, реалізуючи свій злочинний намір, умисно з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи негативні наслідки своєї поведінки та бажаючи їх настання, впевнившись, що за їх діями не спостерігає ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , який спав на передньому пасажирському сидінні даного автомобіля, після зупинки на їх вимогу автомобіля біля будинку № 113, що розташований по вул. Соборній в с. Уланів Хмільницького району, використовуючи чинник раптовості з метою позбавлення волі потерпілих напали на ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , застосувавши при цьому насильство, яке виразилось у нанесенні останнім ударів руками в область голови та тулуба. Після цього ОСОБА_10 та ОСОБА_15 витягнули із автомобіля ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та почали наносити останнім удари руками та ногами по різним частинам тіла, заволодівши при цьому майном, яке належить ОСОБА_13 , а саме: сумкою чорного кольору в якій зберігались, платіжна картка "ПриватБанку" № НОМЕР_2 , посвідченням водія, виданого на ім`я ОСОБА_13 серії НОМЕР_3 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_16 , трьома металевими ключами з пультом дистанційної автомобільної сигналізації, шкіряним гаманцем коричневого кольору, які не представляють для потерпілого матеріальної цінності, а також грошовими коштами в сумі 359 гривень, 150 доларів США, (згідно курсу НБУ станом на 02.05.2016 вартість одного долару США становить 25,18 гривень), завдавши ОСОБА_13 матеріального збитку на загальну суму 4136 гривень.
Внаслідок застосування фізичного насильства ОСОБА_10 та ОСОБА_11 спричинили ОСОБА_13 окрім інших, тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 73 від 20.05.2016 належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді саден на голові, синців на голові та тулубі, крововиливу в білкову оболонку лівого ока, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 74 від 13.05.2016 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що суд першої інстанції всупереч вимог ст.65 КК України, роз`яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року призначив покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості, при цьому не в повній мірі врахував тих обставин, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ні під час досудового розслідування , ні в судовому засіданні не розкаялись, винними себе не визнали, при цьому стверджували, що інкриміноване кримінальне правопорушення вони не вчиняли, оскільки лише побилися з потерпілими, а сумку знайшов ОСОБА_11 на дорозі після бійки.

На думку прокурора , вказане свідчить про бажання обвинувачених уникнути у такий спосіб кримінальної відповідальності за вчинення даного кримінального правопорушення

Неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність ст.ст. 50, 65 КК України призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_10 та ОСОБА_11 судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості, що є підставою відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 409, ст. 413, 414 КПК України для скасування вироку .

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 мотивовано тим, що висновки суду , викладені у вироку не відпоідають фактичним обставинам кримінального провадження у зв`язку з чим судом неправильного застосований закон України про кримінальну відповідальність .
Кваліфікуючи дії обвинувачених як розбійний напад , суд не врахував , що корисливий мотив при вчиненні нападу в діях ОСОБА_17 не прослідковується і жодним доказом не підтверджується, а встановлення судом факту заволодіння ОСОБА_11 сумкою ОСОБА_13 , не є достатнім та беззаперечним доказом вчинення розбійного нападу. Встановлення такого факту є лише наслідком дії ОСОБА_11 , які могли бути вчинені з будь- яких мотивів. Що перебуває за межами об`єктивної сторони розбою.
Одночасність та узгодженість дій ОСОБА_17 при побитті ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , не свідчить про будь- який зговір про вчинення нападу з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_13 .
Мотивом дій ОСОБА_17 є особисті неприязні стосунки, що склалися у зв`язку з їх побиттям. Заволодіння ОСОБА_11 сумкою ОСОБА_13 відбулось таємно, після заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , що не спростовується матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, неправильне встановлення мотиву злочину, недоведеність умислу ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на вчинення розбійного нападу та безпідставна оцінка факту заволодіння сумкою ОСОБА_13 , як ознаки об`єктивної сторони складу розбою, призвело до неправильної кваліфікації дій обвинувачених .
Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 мотивовано тим, що встановленим обставинам, суд дав невірну оцінку та прийшов до хибного висновку про наявність у діях обвинувачених корисливого умислу, оскільки тілесні ушкодження, нанесені обвинуваченими потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були спричинені на ґрунті неприязних відносин внаслідок виниклого конфлікту. Обвинувачений ОСОБА_10 сумку - барсетку потерпілого не бачив та не брав її, з місця події пішов сам додому.
В порушення норм процесуального закону та заперечень захисту суд долучив до матеріалів справи копію вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 року.
Також, суд визнав допустимим доказом протокол огляду місця події домогосподарства АДРЕСА_1 , та похідні від нього докази , хоча огляд житла братів ОСОБА_17 проведено слідчим із порушенням вимог ст.ст.13, 233 КПК України. На момент огляду обидва брати знаходились за місцем свого проживання, ОСОБА_11 знаходився безпосередньо у приміщені , в якому слідчий проводив огляд.
Крім того, судом не взято до уваги, що слідчим в порушення ст.223 КПК України проведена слідча дія, а саме огляд помешкання братів ОСОБА_17 у відсутність понятих.
Враховуючи відсутність корисливого мотиву дій обвинувачених у його підзахисного ОСОБА_10 відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст. 187 КК України, тому відповідно до ст. 284 КПК України, кримінальне провадження має бути закрито.
Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь- які докази які б стверджували , що між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 взагалі існувала будь яка домовленість вчинити розбійний напад на потерпілих та заволодіти майном потерпілого ОСОБА_13 . Потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не чули щоб ОСОБА_17 домовлялись між собою про вчинення відносно них розбійного нападу.
Визначаючи винними братів ОСОБА_17 в скоєнні кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст.187 КК України не встановлено хто саме виявився ініціатором вчинення розбійного нападу, яка роль відводилась кожному із обвинувачених, не встановлено за яких умов потерпілий ОСОБА_13 опинився без верхнього одягу, хто саме із обвинувачених відбирав сумку із речами у потерпілого ОСОБА_13 та чи дійсно мали місце такі події. Суд не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які підтвердили, що між ОСОБА_22 та обвинуваченими в той вечір дійсно відбувся конфлікт, внаслідок чого відбулася бійка між потерпілими та обвинуваченими.
Крім того, судом не взято до уваги та не перевірено факт неодноразових судимостей потерпілого ОСОБА_13 , як можливу підставу для зміни своїх показів під час досудового слідства та судового розгляду справи.
Також, судом взагалі не надано належної уваги грубому порушенню працівниками поліції порядку проведення огляду помешкання за адресою буд. АДРЕСА_1 , висновки суду щодо попередньої змови є надуманими .
Заслухавши прокурора ОСОБА_12 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників, вважає, що судом зроблено обґрунтований та вмотивований висновок щодо доведеності вини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч2 ст.187 КК України, захисника ОСОБА_8 , який просив задоволити апеляційну скаргу, вважає, що вина ОСОБА_11 за ст.187 ч.2 КК України недоведена, заперечував проти апеляційної скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , який просив повернути кримінальне провадження на новий судовий розгляд, вважає, що докази винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_11 відсутні, заперечував проти апеляційної скарги прокурора, обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, просили задоволити апеляційні скарги захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційних скарг прокурора, захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року № 10 розбій як злочин проти власності ( ст. 187 КК ) - це напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний із насильством , небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом за статтею 187 КК України слід розуміти умисні дії , спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства , зазначеного в частині першій цієї статті.

Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства , незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.187 К України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України ґрунтуються на всебічному , повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Судом оцінено кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Судом прийнято до уваги показання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 К України, не визнали.

Проаналізувавши та оцінивши докази по справі в сукупності, доводи обвинувачених суд відхилив та розцінив як їх намагання уникнути відповідальності.

Доводи в апеляційних скаргах, щодо відсутності мотиву та умислу на вчинення розбійного нападу, наявності конфлікту між ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду.

З матеріалів кримінального провадження убачається , що , вирішуючи питання щодо наявності мотиву та умислу на вчинення розбійного нападу, суд першої інстанції перевірив та дослідив ряд доказів в сукупності.

Так, потерпілий ОСОБА_13 пояснював під час судового розгляду, що коли вони доїхали до с. Уланів, брати ОСОБА_17 , які сиділи на задньому сидінні автомобіля ВАЗ 2105, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під його керуванням, попросили зменшити швидкість. Коли він зменшив швидкість, то ззаду в голову йому нанесли удар, а в подальшому ще ряд ударів, від яких він втратив свідомість.

Також ОСОБА_13 пояснював, що у нього було викрадено сумку барсетку чорного кольору, яка була у нього через плече під курткою, в якій знаходились документи на автомобіль, банківські картки, посвідчення водія, біля 300 гривень, 150 доларів США
Потерпілий ОСОБА_14 пояснював в суді першої інстанції, що коли вони їхали з с. Сальниця він спав на передньому сидінні автомобіля під керуванням ОСОБА_13 , ззаду сиділи брати ОСОБА_17 .

Його вдарили по голові , від чого він втратив свідомість, також йому було нанесено ще ряд ударів.

При цьому потерпілий пояснював, що барсетка у ОСОБА_13 була на ремені через плече під курткою, після нападу зникла.

Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 підтвердили факт розбійного нападу на ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.05.2016 року, про прийняття слідчим Хмільницького ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_23 заяви громадянина ОСОБА_13 вбачається, що 02.05.2016 року, близько 04:30 години, ОСОБА_11 , за попередньою змовою із ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння чужим майном, біля будинку № 113 по вулиці Соборна в с. Уланів, вчинили на нього напад, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа та численних забоїв голови, рук, тулуба, в результаті чого заволоділи його майном: сумкою чорного кольору, грошовими коштами в сумі 359 гривень, двома платіжними картами Приватбанку, посвідченням водія виданим на його ім`я (а.с. 200, т. 1),

з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.05.2016 року, про прийняття слідчим Хмільницького ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_23 заяви громадянина ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_10 02.05.2016 року, близько 04:30 години, за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння чужим майном, біля будинку № 113 по вулиці Соборна в с. Уланів, вчинили напад на ОСОБА_13 , спричинивши йому тілесні ушкодження, в ході чого заволоділи майном ОСОБА_13 , такими як грошовими коштами, кредитними картками, шкіряним гаманцем (а.с. 199, т.1),

з протоколу огляду місця події та таблиці ілюстрацій від 02.05.2016 року відрізку дороги в селі Уланів в напрямку села Уланів до села Сальниця вулиці Соборна біля будинку № 113. На відстані 8 метрів від вказаного будинковолодіння паралельно від нього в напрямку села Уланів розташований автомобіль ВАЗ-2107, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . На лівому задньому крилі та багажнику наявні плями речовини бурого кольору. Біля лівого заднього колеса автомобіля наявні плями РБК. На відстані 10 метрів від автомобіля в напрямку села Уланів на асфальтовому покриття наявні сліди (плями) РБК. Під час огляду виявлено окуляри темного кольору (а.с.118-122, т.1);

Суд , встановлюючи обставини вчинення кримінального правопорушення, врахував , що барсетка була у потерпілого ОСОБА_13 під курткою на ремені через плече та пояснення потерпілих, які є послідовними, що після нанесення тілесних ушкоджень барсетки не було, інші докази .
Аналіз встановлених обставин, сукупності доказів, які узгоджуються між собою спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_10 , що барсетку, належну потерпілому він знайшов.
Крім того, ОСОБА_11 не пояснив для чого він барсетку приніс додому, де її в подальшому знайшли та вилучили працівники поліції, проти чого останній не заперечував.
Не знайшли підтвердження під час судового розгляду твердження щодо наявності конфлікту між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 .
Натомість встановлено, що ОСОБА_13 запропонував ОСОБА_11 та ОСОБА_10 їхати в його автомобілі з метою запобігти загостренню конфлікту між обвинуваченими та ОСОБА_22 , що підтвердили свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_19 та інші .
Під час судового розгляду потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 наполягали , що між ними та обвинуваченими конфлікту не було.
Таким чином, поведінка обвинувачених, їхні дії, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим, вказують на наявність мотиву та умислу на заволодіння майном потерпілих.
Також суд першої інстанції дав оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_11 , що вони з братом боялися ОСОБА_13 , який раніше судимий та дійшов висновку, що вони надумані, оскільки такі покази ОСОБА_11 надав суду лише після того, як захисники повідомили про судимості ОСОБА_13 , то спростовує доводи в цій частині в апеляційних скаргах.
Твердження захисту , що потерпілі змінювали покази, тому їх слід критично оцінювати спростовуються поясненнями зокрема потерпілого ОСОБА_13 , що змінював він покази, оскільки обвинувачений ОСОБА_24 , який перебував під вартою телефонував йому та погрожував, а ОСОБА_11 здійснював психологічний тиск, показами ОСОБА_14 , який в суді першої інстанції пояснював, що перед судовим засіданням захисник, який захищає ОСОБА_11 просив дати показання, що між ним і ОСОБА_13 та братами ОСОБА_17 виник конфлікт і бійка, хоча в дійсності цього не було.

Судом першої інстанції на підставі досліджених доказів встановлено, що насильство по відношенню до потерпілих було реальним і небезпечним для життя та здоров`я особи, оскільки розбійний напад було вчинено несподівано на ОСОБА_13 , який керував автомобілем, та на ОСОБА_14 , який спав, сидячи на передньому сидінні, удари наносились потерпілим спочатку по голові, а також по іншим частинам тіла .
Дані обставини встановлені під час допиту потерпілих, показання яких узгоджуються між собою та висновками судово- медичних експертиз за № 74 від 13.05.2016 року та відповідно за № 73 від 20.05.2016 року , згідно яких у ОСОБА_14 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді саден на голові, синців на голові та тулубі, крововиливу в білкову оболонку лівого ока, які виникли від дії твердого тупого предмета та відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.131, т.1); у ОСОБА_13 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді перелому кісток носа, який належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинив короткочасний розлад здоров`я. Також у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців на голові (зокрема в проекції потиличної кістки в верхній частині голови), тулубі, правій стопі, саден на голові, тулубі, обох верхніх та нижніх кінцівках, крововиливу в білкову оболонку правого ока, які належать до легких тілесних ушкоджень. Всі вище вказані тілесні ушкодження виникли від дії твердого тупого предмета (а.с.132-134, т.1).

Зазначене свідчить про те, що насильство по відношенню до потерпілих було реальним , інтенсивним і небезпечним для життя та здоров`я . Суд першої інстанції вірно розцінив дії обвинувачених , як вчинення розбою, оскільки під час судового розгляду чітко встановлено, що наявність будь- якого конфлікту між потерпілими та обвинуваченими не було, а мав місце напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого .

Дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 були спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом здійснення фізичного насильства.

Доводи у апеляційних скаргах щодо недоведеності вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою спростовуються фактичними обставинами встановленими судом.

Так, дослідивши докази, суд встановив, що учасники вчинення кримінального правопорушення діяли узгоджено, зі спільним умислом, кожен з них виконував діяння, що утворюють об`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України .

Встановлено, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 раптово, одночасно почали наносити удари по голові потерпілим, ОСОБА_10 ОСОБА_13 , ОСОБА_11 ОСОБА_14 , а в послідуючому завдавали удари цілеспрямовано в голову та по інших частинах тіла, недаючи їм можливості отямитися та зрозуміти, що відбувається, що свідчить про узгодженість дій та спільний умисел щодо нападу та застосування фізичного насильства.

Судом першої інстанції дана вірна кваліфікація діям обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст. 187 КК України , як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 2 ст.187 КК України, як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Однак, при цьому слід звернути увагу , що судом прийнято до уваги недопустимий доказ.

Відповідно ч.1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь які інші докази, здобуті завдяки інформації , отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

В матеріалах кримінального провадження наявний протокол огляду місця події від 02.05.2016 року домогосподарства АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.2 ст. 237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
В порушення вимог ч.2 ст. 237, ст. 236 КПК України огляд домоволодіння був проведений за відсутності ухвали слідчого судді.
За таких обставин, відповідно до п.1 ч.2 ст.87 КПК України протокол огляду будинку АДРЕСА_1 є недопустимим доказом.
Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визначається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст.65 КК України, керуючись роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання», від 24.10.2003 року № 7, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше судимий, позитивно характеризується , його молодий вік, відсутність обставин, що відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, наявність обставини, що відповідно ст.67 КК України обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також рецидив злочину ; особу обвинуваченого ОСОБА_11 , що він є молодою людиною та позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, наявність обставини, що відповідно ст.67 КК України обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
На думку суду апеляційної інстанції , враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких, його наслідки, особу обвинувачених , відсутність обставин, що відповідно ст.66 пом`якшують покарання, наявність обставин, що відповідно ст.67 КК України обтяжують покарання, покарання визначене судом першої інстанції відповідає ступеню тяжкості злочину та особам обвинувачених, є достатнім та необхідним для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо доцільності призначення більш суворого покарання є безпідставними .

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції
П о с т а н о в и в:
В задоволенні апеляційних скарг прокурора, захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 відмовити.
Вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року щодо ОСОБА_10 за ч.2 ст.187 КК України, ОСОБА_11 за ч.2 ст.187 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим , який утримується під вартою в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .

Згідно з оригіналом:

Суддя: