У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 01 червня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2017 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_3 на рішення прокурора Чернігівської місцевої прокуратури від 06 січня 2017 про відмову в передачі кримінального провадження до прокуратури Одеської області.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 лютого 2017 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті провадження за його скаргою на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2017 року на підставі частини четвертої статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 лютого 2017 року відмовив ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на зазначену ухвалу апеляційного суду від 06 лютого 2017 року, на підставі пункту 2 частини другої статті 428 КПК.

У заяві ОСОБА_3 порушує питання про перегляд Верховним Судом України всіх вищезазначених судових рішень на підставі пункту 3 частини першої статті 445 КПК. Як на підставу для перегляду судових рішень посилається на неврахування судами апеляційної і касаційної інстанцій висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 03 березня 2016 року. Вказує на порушення суддею Деснянського районного суду м. Чернігова вимог КПК при розгляді його скарги на рішення прокурора Чернігівської місцевої прокуратури від 06 січня 2017 року, що, на його думку, залишилось поза увагою як апеляційного, так і касаційного судів. Зазначає про недотримання судами всіх рівнів роз'яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Просить скасувати всі зазначені судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_3 додав до заяви копію постанови Верховного Суду України від 03 березня 2016 року.

Також у своїй заяві ОСОБА_3 посилається на наявність нововиявлених обставин, а саме - отримання ним ухвали Верховного Суду України від 28 березня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення в кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, визначений статтею 445 КПК. Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Положення пункту 3 частини першої статті 445 КПК встановлює, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень, що набрали законної сили, є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень з цієї підстави передбачає перевірку висновку щодо застосування норм права судом касаційної інстанції в оспореному рішенні у зіставленні з правовим висновком про застосування цих же норм у постанові Верховного Суду України.

Відповідно до вимог статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України, зазначаються, зокрема, обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 КПК.

Натомість, ОСОБА_3 не зазначив конкретну норму права, яку б суд касаційної інстанції застосував усупереч висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року. Враховуючи, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, суд позбавлений можливості самостійно зробити висновок, яку саме норму (норми) КПК, за змістом заяви, заявник розцінює як застосовані касаційним судом усупереч висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України.

Як убачається зі змісту постанови № 5-347 кс 15 від 03 березня 2016 року, предметом перегляду Верховного Суду України було застосування судом касаційної інстанції норм права, які містяться в статті 24 і частині четвертій статті 394 КПК у аспекті права «іншої особи» на перегляд судом вищого рівня судового рішення, що стосується її прав, свобод та інтересів, хоча така особа і не брала участь у судовому розгляді (не була учасником судового засідання). При цьому Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб'єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною другою статті 24 цього Кодексу.

Зіставлення висновку в доданій до заяви постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року та висновку в оскаржуваному рішенні суду касаційної інстанції про неможливість перегляду в апеляційному порядку ухвал слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на рішення прокурора про відмову в передачі кримінального провадження до іншої прокуратури, свідчить про те, що висновки Верховного Суду України стосувалися інших норм, передбачених КПК, ніж ті, щодо яких міститься висновок у оскаржуваному рішенні касаційного суду.

Перевірка доводів заявника про допущення порушень кримінального процесуального закону під час судового провадження перебуває поза межами законодавчо визначених повноважень Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, та є недопустимою. Адже вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Крім того, заявник вказує на наявність нововиявлених обставин, не зазначивши жодної з обставин, які б могли бути визнані нововиявленними у розумінні частини другої статті 459 КПК. Рішення Верховного Суду України від 28 березня 2017 року, на яке посилається заявник, було прийнято в межах повноважень, передбачених Главою 33 КПК, на стадії допуску справи до провадження. На цій стадії суддя або колегія суддів не встановлює жодних обставин, які можуть бути предметом перегляду за нововиявленими обставинами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_3 є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 446, 451 КПК, колегія суддів,

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_3 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_4