Номер провадження: 11-сс/785/1760/16
Номер справи місцевого суду: 785/6631/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.12.2016 року м. Одеса
Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Болградського районного суду Одеської області від 18.11.2016 року про відмову в задоволенні клопотання заступника начальника СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , про арешт майна, тимчасово вилученого в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 ,в рамках кримінального провадження№0000651 від 16.11.2016 року,-

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено в клопотання заступника начальника СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , про арешт майна, тимчасово вилученого в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження №0000651 від 16.11.2016 року, а саме - трьох пакетів подрібненої речовини рослинного походження у висушеному стані з різким запахом.

Ухвала мотивована тим, що у накладенні арешту на майно немає необхідності, оскільки слідчим вищевказана речовина рослинного походження вже вилучена, слідчий має змогу винести постанову про визнання її речовим доказом, тобто стосовно неї відсутні ризики її пошкодження, псування, знищення, приховування тощо, оскільки вона не знаходиться в розпорядженні особи, у якої її вилучено.

Прокурор звернувся до апеляційного суду Одеської області із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційною скаргою на дану ухвалу.

Заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді прокурор мотивує тим, що ухвала була постановлена без його виклику в судове засідання, а її копія була надіслана поштою начальнику Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області та була отримана ним 22.11.2016 року.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на вищевказане майно, мотивуючи свою вимогу тим, що у кримінальному провадженні наявні підстави вважати, що вилучене в ході обшуку майно має ознаки предмета кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів. Висновок слідчого судді про відсутність необхідності в накладенні арешту на майно прокурор вважає хибним, посилаючись на вимоги ст.16 КПК України та ч.4 ст.41 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а позбавлення чи обмеження такого права здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним Законом.

Прокурор також подав заяву про розгляд його апеляційної скарги без його участі, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає можливим провести апеляційний розгляд без участі прокурора .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи заяви про поновлення строку та апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

З матеріалів провадження вбачається, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику та участі в судовому засіданні слідчого та прокурора, копія ухвали була направлена поштою на адресу Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, куди надійшла лише 22.11.2016 року, що підтверджується вхідним штампом на супровідному листі (а.с.14). Апеляційну скаргу прокурор направив поштою 25.11.2016 року, тобто в межах встановленого п.3 ч.2 ст.395 КПК України п`ятиденного строку після отримання копії оскаржуваної ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає причини пропуску прокурором строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді поважною та вважає за необхідне поновити йому даний строк.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК Українивстановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Зурахуваннямположень ст.ст. 2, 7 КПК України, прирозглядіклопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчийсуддя повинен з`ясуватиправовупідставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанніслідчого та відповідативимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїхвисновках ЄСПЛ неодноразовонагадував, що перша та найважливішавимогастатті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручанняпублічноївлади в право на мирневолодіннямайноммає бути законним: друге речення п. 1 дозволяєпозбавленнявласностілише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає,щодержавимають право здійснювати контроль за користуванняммайном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальнихпринципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «АмюрпротиФранції», «Колишній король Греції та іншіпротиГреції» та «МаламапротиГреції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Зокрема, слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, зокрема, у клопотанні не вказано: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.
Також з клопотання неможливо зрозуміти, які документи додаються до нього. При цьому з долучених до клопотання матеріалів неможливо встановити, чи підтверджуються передбачені ч.2 ст.173 КПК України обставини, що підлягають обов`язковому з`ясуванню слідчим суддею під час вирішення питання про арешт майна, оскільки такі матеріали неможливо дослідити через погану якість їх ксерокопіювання.
Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.172 КПК України, слідчий суддя розглянув клопотання про арешт майна без виклику та участі осіб, зазначених у даній нормі. Розгляд клопотання без участі прокурора обумовив неможливість надання додаткових матеріалів з метою встановлення обставин, передбачених ч.2 ст.173 КПК України.

За наявних недоліків клопотання та доданих матеріалів слідчий суддя взагалі не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про відсутність необхідності накладення арешту на майно з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним,необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Інших доводів апеляційному суду надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим вважає за необхідне її задовольнити частково, оскаржувану ухвалу - скасувати, а клопотання - повернути начальнику СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:
Клопотання прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Болградського районного суду Одеської області про відмову в задоволенні клопотання заступника начальника СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , про арешт майна, тимчасово вилученого в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження №0000651 від 16.11.2016 року, - скасувати.

Клопотання повернути начальнику СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області та надати 72 (сімдесят дві) години для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4