АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/2030/2016 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 122 КК України Доповідач: ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальне провадження № 0008026 щодо обвинуваченого за ч.1 ст. 122 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва,

громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого,

зареєстрованого та проживаючого в

АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього певних обов`язків, з іспитовим строком на 2 роки.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 12.08.2016 приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, який виник внаслідок неприязних відносин з його матір`ю ОСОБА_10 , умисно наніс їй удари кулаками по корпусу тіла, чим спричинив тілесні ушкодження середньої тяжкості, а саме закриту травму грудної клітини: переломи 4,5,6,7,8,9,10,11 ребер зліва зі зміщенням уламків, забій лівої легені (субплевральні гематоми), лівосторонній малий гемоторакс.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Просить дослідити матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

Вказує, що судом не надано належної і достатньої правової оцінки щодо особи обвинуваченого, який наніс численні тілесні ушкодження своїй матері лише з тих підстав, що вона зробила обвинуваченому зауваження. В результаті вказаній дій потерпілій спричинено тривалий розлад здоров`я.

Зазначає, що судом залишено поза увагою особу обвинуваченого, який не працює, неодружений, але має на утриманні малолітню дитину, хоча докази про те, що він приймає участь у її вихованні в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Крім того, вважає, що судом безпідставно визнано обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який проти неї заперечив, потерпілої ОСОБА_10 , яка покладалась на розсуд суду, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122 КК України, як нанесення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я, є правильною.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, то колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення надто м`якого покарання.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, яке має бути необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Як зазначено у вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який не працює, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2008 року народження, на спеціальних обліках не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих обставин, і правильно обрав ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 50, 75 КК України, без достатніх на те підстав, звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, і на це правильно звертає свою увагу прокурор в апеляційній скарзі.

У відповідності до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак, зазначені вимоги закону суд першої інстанції врахував недостатньо і звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих мотивів для прийняття такого рішення.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував фактичні обставини вчинення злочину, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_6 наніс численні тілесні ушкодження своїй матері та їх характер, в результаті яких потерпілій спричинено тривалий розлад здоров`я, його особу, який ніде не працював і не займався будь-якою суспільно-корисною працею, хоча і має неповнолітню дитину, втім, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, докази про те, що він приймає участь у вихованні дитини в матеріалах кримінального провадження відсутні, відношення обвинуваченого до вчиненого та думку потерпілої, колегія суддів вважає, що висновок суду 1-ї інстанції про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням ст. 75 КК України, є очевидно помилковим і свідчить про неправильне застосування кримінального закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 413, 420 КПК України, неправильне застосування кримінального закону, тобто застосування кримінального закону, який не підлягає застосуванню, що призвело до незаконного звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку апеляційним судом на підставі вимог ст. 409 КПК України.

Ухвалюючи новий вирок, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, обставини його вчинення, дані про особу винного, який ніде не працював і не займався будь-якою суспільно-корисною працею, і приходить до висновку, що покарання у виді 2 років позбавлення волі, призначене обвинуваченому судом першої інстанції, але без застосування ст. 75 КК України, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України та за своїм видом і розміром в достатній мірі сприяти його виправленню та попередженню нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 в частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України - скасувати та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

В решті вирок суду залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4