Номер провадження: 11-кп/785/475/17
Номер справи місцевого суду: 500/5929/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.04.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2016 року у кримінальному провадженні №0002826 від 17.09.2016 року, яким:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Матроска, Ізмаїльського району, Одеської області, громадянина України, маючого середню освіту, неодруженого, не працюючий, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , та до взяття під варту проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніш судимого:
-17 квітня 1998 року Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст. 229-6 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 46-1 КК України, з відстрочкою на 2 роки та сплатою штрафу в розмірі 170 грн.;
-14 вересня 1999 року Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст.ст. 229-6 ч. 2, 43 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; 03 квітня 2002 року Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст.ст. 309 ч. 2, 71 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі;
-17 травня 2005 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ст.ст. 307 ч. 2, 311 ч. 1, 70 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки;
-27 квітня 2006 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ст.ст. 185 ч. 1, 185 ч. 3, 263 ч. 1, 70, 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 12 травня 2011 року за відбуттям строку покарання,
визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією усього його майна. Строк відбуття покарання обчислюється з 19 вересня 2016 року. В силу ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 19 вересня 2016 року по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі. Доля речових доказів вирішена у відповідності до положень ст.100 КПК України, -

встановив:
оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що, він, 17 вересня 2016 року, близько 17 год., умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , проник у будинок, який розташований по АДРЕСА_3 , де таємно викрав майно потерпілого: сковорідку алюмінієву, вартістю 120 грн.; сковорідку чавунну, вартістю 150 грн.; клітчату сумку, вартістю 30 грн., спричинивши йому матеріальну шкоду на загальну суму 350 грн. Під час скоєння злочину ОСОБА_8 був замічений на місці злочину потерпілим ОСОБА_9 , який намагався перешкодити його виходу з дому та хотів викликати правоохоронні органи, на що ОСОБА_8 , бажаючи довести свій злочинний намір до кінця, біля дверей будинку, наніс ОСОБА_9 2 удари ножом в область тулубу та 1 удар ножом в область правого стегна ОСОБА_9 , тим самим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, після чого з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, яку уточнив під час судового засідання, просив вирок суду, змінити шляхом перекваліфікації його дій з ч.4 ст.187 на ч.3 ст.185 КК України, посилаючись на те, що умислу на вчинення розбійного нападу у нього не було, оскільки майно потерпілого він виклав таємно, а тільки після того, як він був помічений потерпілим, він з метою завадити опору потерпілого, наніс йому удари ножом.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого на ч.3 ст.185 КК України та призначити йому більш м`яке покарання; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок районного суду на відповідність його вимогам закону, апеляційний суд прийшов до висновку про його законність та обґрунтованість.

Порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, з проникненням у житло, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженим районним судом доказами.
Належність, достовірність та допустимість доказів, які викладені у вироку суду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник не оскаржують.
Дослідженні районним судом докази, зазначені у вироку в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого в сукупності з показаннями обвинуваченого під час судового розгляду в районному та апеляційному судах, беззаперечно вказують на те, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 вірно кваліфіковані судом за ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження та з проникненням у житло.
Так, допитаний апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_8 , фактично визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України. При цьому обвинувачений пояснив, що він вирішив вчинити крадіжку з будинку потерпілого ОСОБА_9 . Проникнувши до будинку потерпілого, він взяв майно та намагався покинути будинок, але був викритий потерпілим, який намагався його зупинити та викликати правоохоронні органи, виривав з його рук сумку з викраденим майном. Бажаючи втекти з місця скоєння злочину, він наніс потерпілому 2 удари в область тулубу та 1 удар ножом в праве стегно потерпілого, після чого останній закінчив чинити опір, а він забравши сумку з викраденим майном, з місця злочину зник.
Мотивуючи рішення щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 районний суд обґрунтовано послався у вироку на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п.4 Постанови №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно яким крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли вина особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а у разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування залежно від характеру насильства чи погрози як грабіж чи розбій.

За таких умов доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про невірну кваліфікацію його дії за ч.4 ст.187 КК України, є безпідставними.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Суд врахував тяжкість скоєного, суспільну небезпеку і характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та данні, які характеризують обвинуваченого, його соціальний статус, сімейний стан.
Обставин, які у відповідності до положень ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого та обставини, які, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують його відповідальність, районним судом встановлені не були.

Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, прийшов до висновку про не можливість застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. 69 КК України та встановивши, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без його ізоляції від суспільства, призначив йому покарання передбачене санкцією ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років.

З огляду на зазначене, доводи обвинуваченого, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції були враховані в повній мірі. При цьому, районний суд врахував всі обставини справи та призначив покарання ближче до мінімальної межі санкції ч.4 ст. 187 КК України.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та служити підставою для зміни вироку, оскільки, з урахуванням обставин наведених у вироку, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст. 50 КК України.

Разом з цим, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції в резолютивній частині вироку помилково зробив посилання на місце відбування покарання обвинуваченим.
У відповідності з п. 2 .ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визначення особи виною у резолютивній частині вироку зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом; початок строку відбування покарання; рішення про застосування примусового лікування чи примусових заходів медичного характеру щодо обмежено осудного обвинуваченого у разі їх застосування; рішення про призначення неповнолітньому громадського вихователя; рішення про цивільний позов; рішення про інші майнові стягнення і підстави цих рішень; рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації; рішення про відшкодування процесуальних витрат; рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження; рішення про залік досудового тримання під вартою; строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що в ньому, всупереч положенням ст. 374 КПК України, в результативній частині зазначено місце відбування покарання, а саме - відбування покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні, з виключенням з резолютивної частини вироку посилання на місце відбування покарання.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За таких обставин, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, вирок суду зміні, з виключенням з резолютивної частини вироку посилання суду на місце відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2016 року у кримінальному провадженні №0002826 від 17.09.2016 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засудженого за ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією усього його майна змінити.
Виключити з резол ютивної частини вироку посилання на місце відбування покарання, а саме відбування покарання ОСОБА_8 у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4