Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/41/17 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.03.2017 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0001932 від 15.02.2016 року за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному проваджені та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2016 року.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Молодіжне Долинського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого двох малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , судимого 20.05.2016 року Інгулецьким районним судом м. Кривий Ріг за ч.2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнений від покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

визнано винуватим, засуджено та призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань ОСОБА_8 призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за дійсним вироком та вироком Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 року ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 р., за яким ОСОБА_8 був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, та згідно ст. 75 КК України звільнений від покарання з іспитовим строком на 2 роки виконувати самостійно.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислюється з 16 лютого 2016 року в порядку передбаченому ст. 72 ч. 5 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду у розмірі 7173 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати по провадженню у зв`язку з проведенням судово-товарознавчих експертиз у сумі 703 грн. 68 коп.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка) та відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому повторно.

Так, ОСОБА_8 в період часу з 22 год. 01.01.2016 року до 10 год. 02.01.2016 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно та цілеспрямовано, перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, таємно викрав належну ОСОБА_9 золоту каблучку вартістю 1710 грн. 75 коп. З місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд.

Крім цього, ОСОБА_8 13.02.2016 року приблизно о 24 год., перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_3 , керуючись виниклим умислом на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, діючи умисно та цілеспрямовано, погрожуючи фізичною розправою потерпілій ОСОБА_9 , забрав у неї мобільний телефон "Нокіа С2-06" вартістю 369 грн., в якому знаходилась сім карта мобільного оператора «МТС», яка матеріальної цінності для потерпілої не представляє, та в подальшому шляхом ривку, відкрито викрав з шиї ОСОБА_9 золотий ланцюжок вартістю 5092 грн. 70 коп. З місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду першої інстанції скасували у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України та призначити покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі. За ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим 6 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України вказаний вирок та вирок Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 року виконуються самостійно. Посилаючись на те, що судом не правильно застосовано норму закону при призначенні покарання ОСОБА_8 . Судом безпідставно вказано, що на підставі п.4 ст.70 КК України, вказаний вирок та вирок Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 року, стосовно ОСОБА_8 , підлягають за сукупністю злочинів частковому складанню покарань. Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно ч.4 ст.70 КК України якщо за попереднім вироком особу засуджено із застосуванням статей 75,76 КК України, а за знову постановленим до покарання, яке належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. Однак судом не враховано вказану норму закону та безпідставно застосовано часткове складання покарань за даним вироком та вироком Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг. В даному випадку суд повинен застосувати ч.4 ст.70 КК України та призначити покарання за сукупністю злочинів даний вирок та вирок Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 виконуються окремо. Також, судом при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не взято до уваги те, що ОСОБА_8 хоч і вважається таким, що раніше не судимий, однак відносного нього вступив в законну силу обвинувальний вирок суду. Обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 відповідно до ст.66 КК України відсутні. Не враховано судом, що ОСОБА_8 , не працює, тобто не має постійного доходу на проживання, що свідчить про те, що в подальшому вчинятиме аналогічні злочини. Судом не враховано, що обвинувачений вчинив ряд кримінальних правопорушень проти власності, що становлять одну із найпоширеніших і найнебезпечніших груп злочинних діянь, оскільки вони посягають на одне із найбільших цінних соціальних благ - право власності. Також, суд не звернув уваги, що згідно Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» у справах про злочини проти власності суди зобов`язані як установлювати вину підсудних і призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати передбачені законом заходи для реалізації прав потерпілих на відшкодування заподіяної шкоди. Обвинуваченим, не відшкодовано повністю завданні злочином матеріальні збитки потерпілим.

В доповненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив звернути увагу на грубі порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження та заслухати пояснення свідків, які підтвердять його невинуватість і, зокрема, свідка ОСОБА_10 та водія таксі яких суд не викликав для допиту. Вказав, що інкриміновані йому кримінальні правопорушення не скоював. Потерпіла була його співмешканко. Він у неї речі не викрадав. Крім того, вказав, що має на утриманні двох малолітніх дітей, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Є єдиним годувальником своєї родини. Зазначив, що суду не були надані докази викрадення речей, яких не існувало взагалі. Вважає, що потерпіла обмовила його за його подружню зраду. Потерпіла ОСОБА_9 в ході досудового та судового розгляду надавала показання, які містять протиріччя. Крім того, судом не взято до уваги дружні відносини між потерпілою та слідчим ОСОБА_13 .

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в об`ємі дослідження матеріалів які характеризують особу обвинуваченого, заслухавши доповідача, прокурора який підтримав подану апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_8 який просив задовольнити його апеляційну скаргу та у задоволенні апеляції прокурора відмовити, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з таких підстав.
Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції вину не визнав та показав, що на початку 2016 року спільно мешкав з ОСОБА_14 в АДРЕСА_2 . Приблизно в лютому 2016 року ОСОБА_15 запропонувала йому закласти її золотий ланцюжок в ломбард, що він і зробив вночі в один з днів лютого 2016 року. Заклавши цей ланцюжок в ломбард на свій паспорт та повернув отримані в ломбарді гроші ОСОБА_16 , через деякий час ОСОБА_15 подала до поліції заяву про те, що він начебто викрав її золоту каблучку, а також пограбував її, відібравши у неї золотий ланцюжок та мобільний телефон, хоча він ні крадіжки, ні грабежу відносно ОСОБА_9 не скоював. Цивільний позов потерпілої не визнав.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_8 його вина у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, і на це правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, повністю доведена наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, які зібрані у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оціненими судом першої інстанції і, зокрема:

-показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції показала, що спільно мешкала з ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_2 в період з 16.11.2015 року по 13.02.2016 року, при цьому ОСОБА_18 ніде не працював, не мав будь-яких доходів та мешкав за рахунок її коштів, коли на початку січня 2016 року вона з`ясувала, що з її будинку було викрадена золота каблучка, хоча доступу сторонніх осіб в її житло не було, при цьому ОСОБА_18 повідомив, що йому з цього приводу нічого не відомо, а ввечері 13.02.2016 року ОСОБА_18 , знаходячись у її житлі за вказаною адресою, почав вимагати від неї гроші, та коли вона йому відмовила, він почав погрожувати їй насильством та розправою, хапав за руки, після чого відкрито викрав її мобільний телефон Нокіа та відкрито викрав, зірвавши з її шиї золотий ланцюжок, після чого втік з будинку, шкода їй не відшкодована.

Крім того, вина обвинуваченого, і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, підтверджується дослідженими в ході судового розгляду судом першої інстанції іншими доказами, зібраними по справі і, зокрема:

-заявою ОСОБА_9 від 15.02.2016 року про крадіжку 02.01.2016 року ОСОБА_17 з її житла за адресою: АДРЕСА_2 золотої каблучки (т. 1, а. с. 4);

-заявою ОСОБА_9 від 15.02.2016 року про відкрите викрадення з погрозою застосування насильства 13.02.2016 року ОСОБА_17 з її житла за адресою: АДРЕСА_2 золотого ланцюжка та мобільного телефону Нокіа (т. 1, а. с. 14);

-інформацією ломбарду «Гроші тут» від 17.02.2016 року, згідно якої 13.02.2016 року у м. Кіровоград ОСОБА_8 було закладено розірваний золотий ланцюжок (т. 1, а. с. 38);

-висновком судово-товарознавчої експертизи № 96 від 10.03.2016 року про вартість золотої каблучки (т. 1, а. с. 86-88);

-висновком судово-товарознавчої експертизи № 97 від 11.03.2016 року про вартість золотого ланцюжка та мобільного телефону "Нокіа С2-06" (т. 1, а. С. 94-98);

-протоколом від 21.03.2016 року проведення слідчого експерименту, згідно якого потерпіла ОСОБА_9 показала та пояснила про обставини відкритого викрадення ОСОБА_17 13.02.2016 року у її житлі м. Кіровоград мобільного телефону та золотого ланцюжка (т. 1, а. с. 108-112).

Оцінюючи викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 за що його засуджено, колегія судів доходить висновку, що дані висновки ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у повному обсязі, є належними і допустимими, взаємоузгодженими між собою та відповідають дійсним встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч.1 ст.185, ч.2 ст. 186 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) та відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжких, особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин та обґрунтовано призначив останньому покарання у виді позбавлення волі у розмірі, яке на переконання колегії суддів буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, що буде відповідати меті покарання, визначеної у ст. 50 КК України. А також на переконання колегії суддів правильно вирішив заявлений цивільний позов потерпілої стягнувши з обвинуваченого на її користь завдану майнову шкоду в розмірі 7173 грн.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , викладені в апеляції стосовно безпідставного визнання його винним судом першої інстанції у вчиненні кримінальних правопорушень за які його засуджено, оскільки його винуватість не підтверджується зібраними доказами по кримінальному провадженню та того, що потерпіла ОСОБА_9 надавала показання в яких є протиріччя, так як зводить з ним рахунки з ревнощів, оскільки він з нею раніше проживав є необґрунтованими та безпідставними та повністю спростовуються показаннями потерпілої наданими у судовому засіданні суду першої інстанції та її показаннями наданими від час слідчого експерименту за її участю, які на переконання колегії суддів є об`єктивними, послідовними та достовірними, оскільки повністю узгоджуються із вищевказаними зібраними по кримінальному провадженню доказами, які є належними і допустимими, повністю узгоджуються між собою, та відповідають дійсним встановленим у судовому засіданні обставинами провадження. Підстави у колегії судів вважати, що потерпіла оговорює або надає необ`єктивні та недостовірні показання відсутні.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження допущено порушення вимог кримінального процесуального закону і, зокрема, не було допитано свідків ОСОБА_19 та водія таксі, які могли надати пояснення щодо його невинуватості є необґрунтованими та безпідставними. Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_19 не була безпосереднім свідком дій у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 . Вказане підтвердив у судовому засіданні апеляційної інстанції сам обвинувачений ОСОБА_8 . Більше того, у судовому засіданні апеляційної інстанції на запитання суду які дані може повідомити ОСОБА_20 які стосуються обставин провадження та які підтверджують його невинуватість обвинувачений ОСОБА_21 пояснити цього не міг та чіткого пояснення що може вказати ОСОБА_20 по справі не вказав.

Крім того, як вбачається із матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції було задоволено клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_20 та вжито всіх можливих заходів для її виклику у неодноразово призначені судові засідання. Проте, остання у призначені судові засідання не з`явилася, поштові повідомлення із врученням поверталися до суду за не запитом або по закінченню терміну зберігання. (Т.2 а.с.124, 130).

Крім того, також при цьому колегія суддів бере до уваги те, що суд першої інстанції був позбавлений можливості викликати та допитати в якості свідка водія таксі, оскільки обвинувачений взагалі не надав суду анкетні дані вказаного водія (Ф.І.П., адреса проживання та роботи), що позбавило можливості суд першої інстанції викликати та допитати вказану особу у судовому засіданні. Крім того не міг останній їх вказати і у суді апеляційної інстанції.

При таких обставинах, колегія суддів розцінює вказані доводи обвинуваченого як намагання безпідставно затягнути розгляд кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що потерпіла ОСОБА_22 та слідчий ОСОБА_23 перебували у дружніх відносинах є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у матеріалах провадження відсутні будь-які дані з цього приводу.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження не об`єктивно та упереджено є безпідставними. На переконання колегії суддів суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження із дотриманням вимог кримінального процесуального та кримінального законну повно, об`єктивно та неупереджено.

Колегія суддів розцінює вказані доводи обвинуваченого як спосіб ухилитися від кримінальної відповідальності за вчинені кримінальні правопорушення.

Натомість, на переконання колегії суддів доводи прокурора викладені в апеляції в частині того, що при призначенні покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність та безпідставно вказано, що на підставі п.4 ст.70 КК України вказаний вирок та вирок Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 року, стосовно ОСОБА_8 підлягають частковому складанню покарань за сукупністю злочинів є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Так відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно ч.4 ст.70 КК України якщо за попереднім вироком особу засуджено із застосуванням статей 75,76 КК України, а за знову постановленим до покарання, яке належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

За таких обставин, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що є суттєвим порушенням закону України при призначенні обвинуваченому покарання вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає зміні оскільки це не погіршує, а поліпшує становище обвинуваченого.
Проте, доводи прокурора в частині неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання за вчинене кримінальне правопорушення, особи обвинуваченого і, зокрема того, що ОСОБА_8 , не працює, тобто не має постійного доходу на проживання, вчинив ряд злочинів проти власності, що становлять одну із найпоширеніших і найнебезпечніших груп злочинних діянь, оскільки вони посягають на одне із найбільших цінних соціальних благ - право власності та призначення надто м`якого покарання є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції в повній мірі враховано особу обвинуваченого та призначено покарання у виді позбавлення волі у розмірі, яке буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, що буде відповідати меті покарання, визначеної у ст. 50 КК України. А тому апеляція прокурора в цій частині задоволенню не підлягає.

Разом із тим, на підставі ч.2 ст.404 КК України апеляційний суд вправі вийти за межі апеляційної скарги, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення та змінити вирок в цій частині.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, п. 2 Перехідних положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України, щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» колегія суддів, беручи до уваги лист роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на №6244-06/15-вих ( вх. №1738/0/1-15 від 29 грудня 2015 року) про висловлення позиції щодо застосування окремих положень Закону України від 26 листопада 2015 року №838-V111 «Про внесення зміни до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання», положення Європейської Конвенції з основоположних свобод та прав людини та практики Європейського суду з прав людини, вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_8 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення із розрахунку - один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, беручи до уваги викладене колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а апеляція обвинуваченого задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2016 року стосовно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання та зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.
Вважати засудженим ОСОБА_8 до покарання:

- за ч. 1 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі.

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань вважати остаточно засудженим ОСОБА_8 до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України даний вирок та вирок Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг від 20.05.2016 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.289 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено від покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки - виконувати самостійно.

На підставі ч.3 ст.404 КПК України, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з дня затримання 16 лютого 2016 року по день набрання вироком законної сили 15 березня 2017 року, включно, із розрахунку - один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4