Ухвала
іменем україни
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурораОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні у м. Києві 07 червня 2017 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 .

Вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ч.1 ст.76 КК України.

Постановлено стягнути на користь потерпілого ОСОБА_6 з: ВАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 40513,67 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого; ВАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 9976,33 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок ДТП; ВАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 24990 грн в рахунок відшкодування шкоди заподіяної майну потерпілого; ФОП ОСОБА_7 65503,67 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок ДТП; ФОП ОСОБА_7 64022,93грн в рахунок відшкодування шкоди заподіяної майну; ФОП ОСОБА_7 243600 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відмовлено в задоволенні заявленого прокурором Черкаської області цивільного позову про стягнення з ОСОБА_5 на користь: Городищенського РТМО 1521,73 грн; Черкаської обласної лікарні 4190, 97 грн; КИП «Перша Черкаська міська лікарня» 12301,92 грн, які затрачено на лікування потерпілого.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 судові витрати в сумі 10238 грн.

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності із ст. 81 КПК України 1960 року.

Як визнав встановленим суд, о 15 год 01 вересня 2010 року, ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц 914», д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Об`їзна в м. Городище Черкаської області, яка має по одній смузі руху в кожному напрямку, у напрямку м. Сміла, в порушення вимог п.п. 2.3 б) та п. 11.2 Правил Дорожнього руху України (у редакції, чинній на час ДТП), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не реагував на її зміну, у зв`язку з чим, при наближенні по спуску до перехрестя з вулицею Героїв Чорнобиля не рухався якнайближче до правого краю проїжджої частини, грубо порушуючи вимоги лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил Дорожнього руху України, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку для руху водієві ОСОБА_6 , який керував автобусом «Богдан А09202», д.р.н. НОМЕР_2 , який наближався до вказаного перехрестя по вул.Об`їзна у зустрічному напрямку, внаслідок чого перед ближньою межею вулиці Героїв Чорнобиля скоїв зіткнення з вказаним транспортним засобом.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автобуса «Богдан А09202», д.р.н. НОМЕР_2 потерпілий ОСОБА_6 відповідно до висновку судово-медичної експертизи отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, не заперечуючи доведеності вини засудженого у вчиненні інкримінованого злочину та правильності кваліфікації його дій, просить судові рішення в частині вирішення цивільних позовів скасувати, а кримінальну справу в цій частині направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування наведеного, вказує, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у кримінальній справі щодо ОСОБА_5 в частині вирішення цивільних позовів прокурора про стягнення на користь Городищенського районного територіального медичного об`єднання, Черкаської обласної лікарні та КНП «Перша Черкаська міська лікарня» коштів, які затрачені на лікування потерпілого ОСОБА_6 , є незаконними і підлягають скасуванню через істотне порушення кримінально процесуального закону.

Крім того, при постановленні судових рішень порушено вимоги статей 93-1 КПК 1960 року та ст.1206 ЦК України.

Вважає, що при постановленні ухвали, судом апеляційної інстанції порушено вимоги ст.377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, змінити судові рішення, скасувавши в частині цивільного позову та направити справу на новий судовий розгляд, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргапідлягає задоволенню з наступних підстав.

Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасники кримінального провадження були поінформовані за відомими суду адресами, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання брати участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог статей 362, 394 КПК України 1960 року участь засудженого та його захисника в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ч.2 ст.383 цього Кодексу, не є обов`язковою. Це положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого у суді касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.3 ст.398 КПК України 1960 року при вирішенні питань наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370372 цього Кодексу 1960 року. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

Відповідно до ст.395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі та додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій його було оскаржено.

Відповідно до статті 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.328 КПК України 1960 року передбачено, що постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Водночас ст.93-1 КПК України 1960 року містить імперативну норму про стягнення судом з винної особи при постановленні вироку про відшкодування коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Винятком з даного правила є завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого.

За змістом ст. 93-1 КПК відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених при заподіянні шкоди як умисними,|так і необережними діями. Такі витрати не підлягають стягненню лише при вчиненні злочинів у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, або при перевищенні меж необхідної оборони.

Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, кримінально-правова оцінка діяння та доведеність вини засудженого ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України не оспорюється.
Перевіривши матеріали кримінальної справи в межах касаційних вимог, колегія суддів вважає переконливими доводи прокурора в касаційній скарзі про невідповідність вимогам чинного кримінально-процесуального та цивільного законодавства рішення в частині відмови у вирішенні цивільних позовів прокурора про стягнення на користь Городищенського районного територіального медичного об`єднання, Черкаської обласної лікарні та КНП «Перша Черкаська міська лікарня» коштів, які затрачені на лікування потерпілого ОСОБА_6 .
Так, зі змісту касаційної скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про необхідність задоволення цивільних позовів про відшкодування витрат закладів охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_6 та наводить докладні мотиви обґрунтування необхідності їх задоволення.
При цьому, прокурор зазначає про порушення вимог статей 93-1 КПК України 1960 року та ст.1206 ЦК України.

Так, згідно з положеннями п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 червня 1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» звернуто увагу судів на те, що згідно зі статтями 29, 64, 242, 324 та 331 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року при розгляді кримінальної справи поряд з іншими обставинами обов`язковому з`ясуванню і вирішенню підлягають питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат.

Вказаною постановою роз`яснено, що за змістом ст.93-1 КПК України 1960 року відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених при заподіянні шкоди як умисними, так і необережними діями. Такі витрати не підлягають стягненню лише при вчиненні злочинів у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, або при перевищенні меж необхідної оборони.

Таким чином, положення ст.93-1 КПК України 1960 року є імперативною нормою, а винятки з неї розширювальному тлумаченню не підлягають.

Пунктом 2 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено обов`язок суду перевірити, чи заявлено позов про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, чи є в матеріалах справи документи лікувального закладу про причину і термін перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні. Відповідно до частини першої ст.93-1 КПК України 1960 року позов про стягнення таких витрат може бути пред`явлений закладом охорони здоров`я, органом Державного казначейства України або прокурором у порядку, передбаченому ст.28 та ч.2 і ч.3 ст.93 КПК України 1960 року.

Звідси, форма вини як складова суб`єктивної сторони складу злочину інкримінованого засудженому ОСОБА_5 не впливає на правильність визначення суб`єкта на який покладено відповідальність за відшкодування завданої шкоди, тобто суб`єкта відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Також, твердження про відсутність чи наявність у засудженого відповідної правової підстави (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) на володіння транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку та неналежність чи належність його до кола осіб, визначених ч.2 ст.1187 ЦК України, не впливає на наявність чи відсутність складу злочину, передбаченого за ч.2 ст.286 КК України у діях ОСОБА_5 .

Разом з тим, апеляційним судом вказані вимоги кримінально-процесуального закону не дотримано, чим порушено вимоги ст.377 КПК 1960 року.

Таким чином, посилання в судових рішеннях на вказані обставини, як підставу для відмови у задоволенні заявленого прокурором цивільного позову є необґрунтованим та таким, що прямо суперечить вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства.

Вказані вище порушення закону під час постановлення вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду є суттєвими, у зв`язку із чим рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа направленню в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Під час нового розгляду справи суду необхідно з`ясувати всі обставини справи, врахувати доводи касаційної скарги та постановити законне і обґрунтоване рішення по справі.
Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.

Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні цивільних позовів про стягнення в доход Городищенського районного територіального медичного об`єднання, Черкаської обласної лікарні та КНП «Перша Черкаська міська лікарня» коштів, які затрачені на лікування потерпілого ОСОБА_6 , скасувати.

В цій частині матеріали справи направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині судові рішення залишити без зміни.

Судді:

_________________ ________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3