печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9358/17-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 березня 2017 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю представника особи, яка подала скаргу - адвоката ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві провадження за скаргою ОСОБА_5 на бездіяльність слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України та прокурорів у яких в провадженні перебуває кримінальне провадження №0005804, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва зі скаргою в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на бездіяльність слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України та прокурорів у яких в провадженні перебуває кримінальне провадження №0005804, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, в обґрунтування своїх вимог зазначив наступне.

09 жовтня 2016 року на 79 кілометрі траси «Київ-Одеса» належний ОСОБА_5 автомобіль «AUDI» A8, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , а також ключі від вищевказаного автомобіля були вилучені слідчим Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_6 , при цьому жодні документи про вилучення майна ОСОБА_5 не надавалися.

В подальшому слідчі та прокурори не зверталися у кримінальному провадженні до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту відповідно до вимог ст.ст. 170, 171 КПК України, на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та ключі від автомобіля ««AUDI» A8, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Заявник у скарзі зазначає, що враховуючи вище вказане органом досудового розслідування безпідставно утримується належне йому на праві приватної власності майно, що в даному випадку прямо порушуються його конституційні права, які полягають в протиправному утриманні належного йому на праві приватної власності майна, а тому просить слідчого суддю зобов`язати слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України та прокурорів у яких в провадженні перебуває кримінальне провадження № 0005804 повернути йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та ключі від автомобіля ««AUDI» A8, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

В судовому засіданні встановлено, що кримінальне провадження №0005804, в якому було вилучено майно належне ОСОБА_5 об`єднано в кримінальне провадження №0013137.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 доводи скарги підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Слідчий ОСОБА_4 в судове засідання з`явився, однак, не надав переконливих заперечень проти задоволення цієї скарги, чим фактично не заперечував проти її задоволення.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали судового провадження за скаргою, приходить до наступного висновку.

У відповідності з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 9 Конституції України, а також ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є часткою національного законодавства України. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Виходячи з положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю та ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 2 КПК України чітко встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура».

Виходячи з положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалося на порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Разом з цим, Рішення Європейського Суду від 09 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Враховуючи те, що у органу досудового розслідування відсутні правові підстави для утримання належного ОСОБА_5 на праві приватної власності майна, подана скарга підлягає задоволенню.

З доводів скарги слідує, і зазначені обставини не спростовані, що орган досудового розслідування не звертався до слідчого судді з клопотанням в порядку ст. ст. 170-172 КПК України про арешт вилученого під час огляду 09 жовтня 2016 року майна ОСОБА_5 , а відтак останнє має режим тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, зокрема, за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Отже, за відсутності судового рішення про арешт майна в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України, воно вважається тимчасово вилученим та підлягає негайному поверненню володільцю.

Слід в цьому випадку врахувати і те, що ОСОБА_5 не має статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні.

При вирішенні поданої скаргу суд врахував те, що з часу вилучення вказаного майна, а саме з 09 жовтня 2016 року, орган досудового розслідування не вирішив питання щодо арешту вилученого майна, що свідчить про безпідставність його утримання.

Керуючись ст. ст. 168, 169, 171, 173, 303, 305, 307, 309, 372, 376, 532 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
Скаргу ОСОБА_5 на бездіяльність посадових осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №0005804 - задовольнити.

Зобов`язати посадових осіб Головного слідчого управління Національної поліції України у кримінальному провадженні №0005804 повернути ОСОБА_5 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та ключі від автомобіля «AUDI» A8, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , які були вилучені 09 жовтня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1