Дата документу Справа № 321/1436/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/567/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.164 КК УкраїниСуддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ульянівка, Пологівського району Запорізької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним та засуджено за скоєння злочину передбаченого ч.1 ст.164 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він в період часу з 01.01.2015 року по 01.10.2015 року злісно ухилявся від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітніх ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/2 частини від усіх видів (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття за виконавчим листом від 26.02.2013 року, виданого Михайлівським районним судом Запорізької області. В результаті злісного ухиляння від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) у ОСОБА_8 утворилась заборгованість за вказаний період в розмірі 12699,6 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст. 164 КК, як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Йому призначено покарання у виді двох років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного судом покарання з покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК.

В апеляційній скарзі обвинувачений, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, заперечив наявність у нього вини у вчиненні ним вказаного злочину. Не оспорюючи наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, разом з тим, вважав що вона утворилась не внаслідок його злісного ухилення від сплати аліментів, а через відсутність у нього роботи, виникнення тяжких життєвих обставин, пов`язаних з необхідністю догляду за хворою матір`ю та неправильної поведінки самої потерпілої, яка перешкоджає йому надавати посильну матеріальну допомогу дітям в натуральній формі. Суд немотивовано призначив йому найсуворіший вид і розмір покарання. Тому обвинувачений просив суд скасувати вирок суду і закрити кримінальне провадження через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши позицію прокурора, яка заперечила проти доводів апеляції; обвинуваченого, який просив задовольнити його апеляцію та, скасувавши вирок суду, закрити кримінальне провадження щодо нього; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок суду без змін.

Судова колегія критично ставиться до наведених в апеляційній скарзі заперечень ОСОБА_8 про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 164 КК, виявляється не просто в ухиленні від сплати аліментів на утримання дітей, а в злісному ухиленні. Роблячи висновок про злісність ухилення особи від сплати аліментів, необхідно враховувати ряд обставин. Зокрема систематичність, тривалість ухилення від сплати аліментів на утримання дітей і причини, з яких це сталося, чи надавалася дитині взагалі будь-яка допомога, місце роботи, проживання, спосіб життя особи, яка притягається до кримінальної відповідальності. На злісність ухилення особи від сплати аліментів на утримання дітей можуть вказувати і інші обставини, а саме поведінка особи за останнім місцем роботи чи проживання, наявність чи відсутність у неї судимості, наявність інших непрацездатних або таких, що потребують догляду, членів сім`ї, тощо.

Визнаючи ОСОБА_8 винним у скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, що обвинувачений був обізнаним про наявність у нього обов`язку за судовим рішенням сплачувати аліменти на користь потерпілої на утримання чотирьох його дітей. Факт обізнаності обвинувачений підтвердив неодноразовими спілкуваннями з виконавцем з питання стягнення аліментів. Обвинувачений з 01.01.2015 року по 01.10.2015 рік офіційно ніде не працював. Жодного перерахунку грошових коштів зі сплати аліментів за вказаний період не зробив. З питання працевлаштування до центру зайнятості безпричинно не звертався, не вважаючи це за потрібне за наявності вказаного обв`язку. Тому до заперечення ОСОБА_8 про відсутність в нього роботи суд обґрунтовано поставився критично. Адже саме лише перебування на обліку в центрі зайнятості давало б обвинуваченому право на отримання соціальної допомоги по безробіттю, з якої можливо було сплачувати аліменти.

Добровільної допомоги в натуральній формі (надання харчів, одягу, вчинення дій, направлених на оздоровлення дітей, забезпечення їхнього відпочинку та облаштування їх побутових умов проживання) обвинувачений не надавав. Проте ОСОБА_8 мав для цього об`єктивну можливість, про що свідчить зміст його апеляційної скарги, в якій обвинувачений зазначає, що причиною цьому була, на його переконання, неправильна поведінка потерпілої, яка перешкоджала йому і його матері (бабці його дітей) бачитися і спілкуватися з дітьми. Проте жодних доказів на підтвердження цих обставин щодо потерпілої обвинуваченим суду не надано. В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив факт наявності у нього присадибної ділянки, домашнього господарства, з якого він отримує продукти харчування, тощо.

До заперечення ОСОБА_8 , що він не знав куди перераховувати гроші через тимчасову зміну потерпілою свого місця проживання суд також ставиться критично, оскільки обвинувачений мав змогу відкрити депозитний рахунок на дітей, на який регулярно перераховувати кошти.

На злісність ухилення ОСОБА_8 від сплати аліментів також вказують визнанні ним факти підробітків, т.т. неофіційного виконання ним роботи за наймом у ОСОБА_13 , якому встановлював паркан влітку 2015 року, за що отримав 700 800 грн.; ОСОБА_14 , якому робив фундамент гаражу в серпні 2015 року, за що отримав 200 грн.; виконував роботи у «Таврія Скіф» по збиранню яблук, моркви, цибулі, томатів, їздив близько десяти разів, заробляючи за день від 60 до 110 грн., а всього разом отримав від 600 до 700 грн.; в жовтні працював на будівництві масандри поблизу міста Запоріжжя, за що отримав 1500 грн.; в листопаді 2015 року ремонтував авто ВАЗ 2101 ОСОБА_15 , за що отримав 100 грн.; мав інші прибутки. Проте жодної копійки на сплату аліментів за для утримання чотирьох (!!!) дітей обвинуваченим не було сплачено. Про вказані прибутки обвинувачений державному виконавцю не повідомив.

До заперечень про те, що обвинувачений має на утриманні свою хвору матір похилого віку, що перешкоджало ОСОБА_8 належним чином виконувати свої обов`язки зі сплати аліментів, судова колегія ставиться критично, оскільки остання отримує пенсію за віком та плату від здачі в оренду належні їй майже 5 гектарів землі. Крім того, матеріали провадження не містять у собі данних про розмір витрат матері обвинуваченого на її лікування і участь в цьому самого обвинуваченого.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що під час судового розгляду на підставі належних і допустимих доказів було встановлено, що ОСОБА_8 злісно ухилявся від сплати коштів на утримання дітей (аліментів), що відобразилось в безпричинній бездіяльності боржника пов`язаній в його умисному непрацевлаштуванні, приховуванні ним своїх доходів та неповідомлення про них державного виконавця, які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат більш ніж за шість місяців відповідних платежів.

Судова колегія критично ставиться до заперечення обвинуваченого про те, що суд не дослідив матеріалів виконавчого провадження. Так, матеріали кримінального провадження містять у собі і розрахунок заборгованості ОСОБА_8 , в тому числі і за попередні роки на загальну суму в 31591,4 грн., і виконавчий лист про стягнення аліментів, і два письмових попередження ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів. Проведенні обвинуваченим часткові оплати на зальну суму 900 грн. мали місце поза періодом ухилення від сплати аліментів, який інкримінується ОСОБА_8 . Під час судового розгляду безпосередньо допитана державний виконавець за виконавчим провадженням щодо ОСОБА_8 .

Вирішуючи питання про правильність призначеного виду і розміру покарання судова колегія виходила з такого.

Згідно ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, визначаючи ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі у максимальному розмірі правильно виходив з того, що обвинувачений своєю злочинною бездіяльністю поставив на межу виживання не одну, не дві і навіть не три, а чотири (!!!) малолітні дитини і саму потерпілу. Грубо ігноруючи свої батьківські обов`язки щодо утримання і виховання своїх чотирьох дітей, безпричинно переклавши весь тягар такого піклування лише на потерпілу, ОСОБА_8 , тим самим, піддав реальній небезпеці нормальний фізичний і духовний розвиток вказаних діточок. Загальний розмір заборгованості навіть із врахуванням мізерного розміру аліментів на чотирьох дітей без урахування відсотків за прострочення їх сплати перевищує 44 тис. грн.. Через що інші реальні покарання, передбачені санкцією вказаної статті, на переконання судової колегії не створять реального впливу на подальшу протиправну поведінку обвинуваченого. Не перешкодять його подальшій такій протиправній діяльності. Лише призначення найсуворішого покарання із наступним звільненням від його реального відбування з іспитовим строком може стати дієвою пересторогою подальшого злісного ухилення ОСОБА_16 від сплати ним аліментів. Крім того, приймаючи до уваги, що суд звільнив обвинуваченого від призначеного покарання, призначення менш суворих покарань у виді штрафу і громадських робіт, які підлягають лише реальному виконанню призведе лише до погіршення становища обвинуваченого, що з огляду на подачу скарги лише обвинуваченим є неприпустимим. Призначення виправних робіт є неможливим через непрацевлаштування обвинуваченого.

З урахуванням сукупності перелічених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про призначення ОСОБА_16 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з іспитовим строком в 1 рік за встановлених судом обставин є правильним, а покарання таким, що відповідає вимогам ст.65 КК, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недотримання судом цих вимог є безпідставні.
Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування вироку суду, у справі не допущено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4