У Х В А Л А

11 березня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2., розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

Ржищівський міський суд Київської області вироком від 5 листопада 2014 року засудив ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади на строк три роки з конфіскацією майна та без спеціальної конфіскації. На підставі статті 54 КК позбавлено ОСОБА_1 13 рангу державного службовця.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 28 січня 2015 року зазначений вирок залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 вересня 2015 року вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 залишив без зміни.

4 січня 2016 року до Верховного Суду України надійшла заява засудженого ОСОБА_1 про перегляд вищевказаних судових рішень щодо нього, до якої було долучено клопотання про поновлення строку для подання цієї заяви.

21 січня 2016 року колегією суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ухвалено поновити засудженому ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України.

Однак, у поданій заяві засуджений ОСОБА_1 не зазначав конкретної норми або норм права, передбачених відповідними статтями закону України про кримінальну відповідальність, які, на його думку, неоднаково застосовані судом касаційної інстанції при розгляді кримінальної справи щодо нього та інших кримінальних справ, не наводив доводів на користь подібності правовідносин, не конкретизував, у чому полягає неоднакове правозастосування касаційного суду, не долучав до заяви відповідні судові рішення касаційного суду для порівняння. Доводи заявника у цій частини зводилися до неповноти і неправильності встановлення фактичних обставин справи, необґрунтованості засудження та незгоди з кримінально-правовою оцінкою його дій судом за частиною четвертою статті 368 КК. При цьому ОСОБА_1 вказував на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 86 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) щодо оцінки доказів з точки зору їх допустимості. Але заява не містила належного обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, з точки зору порядку отримання доказів. До того ж, на підтвердження зазначеної підстави заявником було додано до заяви копії судових рішень суду касаційної інстанції, які не містили вказівки на джерело їх походження, тоді як такі копії мають бути отримані з офіційного джерела. Крім того, долучені до заяви копії вироку місцевого суду, ухвали апеляційного суду та ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_1 не були завірені належним чином, а висловлені у заяві вимоги мали суперечливий зміст.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 25 січня 2016 року засудженого ОСОБА_1 було повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 і 449 КПК та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 26 лютого 2016 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

У межах зазначеного строку засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з уточненою заявою, в якій, посилаючись на порушення під час кримінального провадження щодо нього вимог статей 86, 246 КПК, а також недотримання практики Європейського суду з прав людини, стверджує, що висновок про його винуватість у вчиненні злочину ґрунтується на недопустимих доказах, які призвели до неправильної кваліфікації його дій за частиною четвертою статті 368 КК. Проте, належного обґрунтування на користь неоднакового правозастосування, допущеного судом касаційної інстанції, уточнена заява ОСОБА_1 не містить, хоча на необхідності такого обґрунтування вказувалося в ухвалі судді Верховного Суду України про надання строку для усунення недоліків його попередньої заяви. Обидві заяви засудженого майже ідентичні за обсягом і змістом. Перевірка доводів заявника поза межами законодавчо визначених повноважень Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності, а відтак є недопустимою.

Отже, як убачається зі змісту заяви, засуджений ОСОБА_1 не усунув недоліків, зазначених в ухвалі судді Верховного Суду України від 25 січня 2016 року, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду.

Керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2