УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/1367/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.4 ст.407 КК Доповідач ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2016 року. Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року,
Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини - польова пошта НОМЕР_1 за призовом за мобілізацією, раніше несудимого, -
засуджено за ч.3 ст.407 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді двох місяців арешту на гауптвахті.
Початок строку відбування покарання вказано обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_9 не обирався.
Згідно вироку суду, 11 травня 2015 року на підставі указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлено для подальшого її проходження до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 18 червня 2015 року № 18 солдата ОСОБА_9 призначено на посаду старшого дезінфектора вказаної військової частини.
26 квітня 2016 року о 8 годині солдат ОСОБА_9 в порушення вимог ст.ст. 17 та 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3 та 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби без дозволу відповідних командирів та поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), обов`язки за посадою не виконував та проводив час на власний розсуд до 31 травня 2016 року.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.3 ст.407 КК України, скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.
Не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що своєму рішенні Житомирський районний суд Житомирської області ототожнив поняття «мобілізації» та «особливого періоду». Терміни проведення мобілізації, які визначені в Указі Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015, не збігаються з термінами дії особливого періоду в Україні, так як поняття «особливого періоду» є значно ширшим у своєму розумінні, ніж поняття «періоду мобілізації людських ресурсів», і як наслідок, особливий період не закінчується у момент завершення мобілізації в Україні.
Зазначає, що судом першої інстанції, не було враховано кваліфікуючу ознаку даного злочину, а саме вчинення злочину в умовах особливого періоду, і як наслідок дане діяння судом було перекваліфіковане з ч.4 ст.407 КК України на ч.3 ст.407 КК України.
Заслухавши доповідь судді, прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 дійшов висновку про самовільне залишення останнім військової частини тривалістю понад один місяць при цьому виключивши з інкримінованого ОСОБА_9 діяння кваліфікуючу ознаку - вчинення злочину в умовах особливого періоду та перекваліфікував його діяння на ч.3 ст.407 КК України, з чим не погоджується Апеляційний суд.
Так, визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Таким чином, визначення особливого періоду, наведеного в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не суперечить визначенню наведеному у Законі України «Про оборону», а лише містить ширше визначення цього поняття.
17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.
Згідно пункту 8 цього Указу, він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.
Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію.
Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року.
Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію.
Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги.
Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року.
Обставинами (умовами), що визначають момент настання особливого періоду є: або оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової), або доведення такого рішення до виконавців стосовно прихованої мобілізації, або момент введення воєнного стану в Україні чи окремих її місцевостях.
Таким чином часткова мобілізація, яка оголошувалася Указами Президента України є складовою частиною особливого періоду.
Згідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 року №405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.
Збройні сили України приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів у відповідності до норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Враховуючи, що в Україні мають місце: наявність збройної агресії чи загрози нападу на державу; небезпека державної незалежності України та її територіальної цілісності; надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, що відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII є особливим періодом.
Відповідно до абзацу 8 статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Президент України приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні чи в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.
Тобто, рішення Президента України про демобілізацію подаватиметься на затвердження Верховною Радою України, як і у випадку рішення про мобілізацію. З набранням чинності відповідним Законом почнеться демобілізація. Завершенням демобілізації закінчиться особливий період.
Враховуючи викладене, Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при постановленні вироку відносно ОСОБА_9 допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив самовільне залишення військової частини в період 26.04.2016р. по 31.05.2016р. тривалістю понад один місяць без поважних причин, саме в умовах особливого періоду та кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України.
На підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України, вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
При призначенні покарання, відповідно до ст.65 КК України Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують його покарання.
Обвинувачений ОСОБА_9 несудимий, неодружений, за місцем служби характеризується посередньо.
Враховуючи наведене, особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих та наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, які в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, Апеляційний суд дійшов висновку про можливість на підставі ст.69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ч.4 ст.407 КК України та призначити покарання у виді арешту на гауптвахті. Суд вважає, що саме такого покарання буде достатньо для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Приймаючи до уваги призначене покарання, поведінку обвинуваченого під час апеляційного розгляду, підстав для обрання відносно нього запобіжного заходу не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Апеляційний суд,
Апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року, яким ОСОБА_9 засуджено за ч.3 ст.407 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді двох місяців арешту на гауптвахті скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним за ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді двох місяців арешту на гауптвахті.
Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
На вирок може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді: