ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/602/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2015 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 110 КК України,

в с т а н о в и в:

у Дарницькому районному суді м. Києва перебуває вказане кримінальне провадження. До обвинуваченого ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк застосування якого спливає 31 грудня 2015 року.

Під час судового засідання прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора та заявив клопотання про скасування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке підтримав сам обвинувачений та інший захисник ОСОБА_4 .

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження приходить до наступного висновку.
У відповідності до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.
Згідно зі ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого підозрюється особа.
Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення з-під варти. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення «Єлоев проти України», «Фельдман проти України»).
Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.
Суд враховує, що сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину (рішення Мамедов проти Росії).
Крім того, у судовому засіданні прокурором також не було доведено та надано відповідних доказів, що обвинувачений може якимось чином перешкоджати кримінальному провадженню, враховуючи, що судом уже досліджені всі письмові докази та допитані свідки, вчинити інший злочин, продовжити злочину діяльність чи уникати суду.
Натомість, вивченням даних про особу обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має визначене місце реєстрації та проживання, до затримання працював, сталий спосіб життя, під час досудового розслідування ніяких протиправних дій не вчиняв, від розслідування й суду не ухилявся, хоча мав таку можливість, враховуючи той факт, що кримінальне провадження було розпочато 19 серпня 2014 року, а його взято під варту рішенням Печерського районного суду м. Києва 18 березня 2015 року.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_6 без прийняття судом рішення по суті висунутого йому обвинувачення перебуває під вартою більше 9 місяців, а складність справи обумовлює її тривалий судовий розгляд, суд приходить до висновку, що подальше утримання обвинуваченого під вартою не викликано необхідністю.
Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ч. 5 ст. 176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема й ст. 110 КК України, то суд приходить до висновку про скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у зв`язку з чим клопотання захисника підлягає до задоволення, а прокурора не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 331, 350, 369 КПК України, суд

у х в а л и в:
Клопотання захисника ОСОБА_5 про скасування ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з під варти в залі суду негайно.
У задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя