Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
18 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката - ОСОБА_8 ,

законного представника потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження №0003006 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, на утриманні знаходиться одна малолітня дитина, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 11327 (одинадцять тисяч триста двадцять сім) гривень 73 копійки та моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1964 гривні 16 копійок витрат на проведення експертиз.

Судом вирішено питання щодо речового доказу у справі.

За вироком суду, 19 травня 2015 року о 18 годині 43 хвилині ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у світлу пору доби зі швидкістю близько 50-60 км/год, але не менше 45,2-46 км/год, по вул. Князя Володимира в м. Рівне зі сторони вул. Соборна у напрямку вул. Міцкевича, в порушення вимог підпункту «б» п.2.3, підпунктів «г», та «е» п.8.7.3, п.8.10 Правил дорожнього руху при наближенні до регульованого пішохідного переходу, розташованого неподалік перехрестя вул. Князя Володимира та вул. М.Хвильового, де на світлофорі для транспортних засобів був увімкнений жовтий сигнал світлофора, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, неправильно оцінив її, не вибрав безпечної швидкості руху, не зупинився перед регульованим пішохідним переходом і на заборонений червоний сигнал світлофора виїхав на вказаний пішохідний перехід та допустив, хоча мав технічну можливість уникнути при дотриманні вимог сигналів світлофора, наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину дороги справа наліво щодо напрямку руху транспортного засобу на зелений сигнал світлофора для пішоходів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які по критерію довготривалості розладу здоров`я відносяться до середнього ступеня тяжкості, а транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. Порушення ОСОБА_6 вимог підпунктів «г» та «е» п.8.7.3, п.8.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів Украйни № 1306 від 10 жовтня 2001 року, згідно із якими у разі подання світлофором сигналу, що забороняє рух - жовтого, червоного, в тому числі миготливого або двох червоних миготливих, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо її немає - не ближче 10 м перед світлофором, пішохідним переходом, не створюючи перешкод для руху пішоходів, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, які настали.

Своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В поданій на вирок суду апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що дане кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинено неумисно та вперше, на утриманні у нього є малолітня дитина, працюючи водієм використовує автомобіль у своїй роботі, а тому наявність водійських прав є засобом доходу на утримання сім`ї. Покликається на безпідставність відхилення судом вимоги покладення обов`язку відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілому на ПрАТ «Київський страховий дім», пославшись на те, що обвинуваченим не виконано передбаченого ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо своєчасного повідомлення страховика про настання ДТП. Вказує на те, що неповідомлення ПрАТ «Київський страховий дім» страхувальником ОСОБА_6 протягом трьох днів про вчинення ДТП не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки дані обставини не перешкодили ПрАТ «Київський страховий дім» визнати даний випадок страховим. Просить змінити вирок суду в частині призначення покарання, призначивши покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, та скасувати вирок Рівненського міського суду в частині задоволення цивільного позову законного представника потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та у задоволенні вимог у цій частині відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, доводи прокурора ОСОБА_5 , законного представника потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, а вироку суду без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, яким суд дав належну оцінку, та сторонами кримінального провадження не оспорюється. Також сторонами кримінального провадження не оспорюється і призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Судом першої інстанції проведено судовий розгляд із застосуванням положень ч.3 ст.349 КПК України, фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження не оспорювалися, їм було роз`яснено правові наслідки, передбачені вказаною нормою, а саме позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини цього кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повній мірі.

Судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік дотримано вимоги ст.ст.50, 65 КК України та в достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є злочином невеликої тяжкості, наслідки його вчинення, особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, наявність на утриманні малолітньої дитини, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, часткове відшкодування завданої шкоди, а тому призначення додаткового покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, з яким погоджується і колегія суддів, є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 відносно того, що у обвинуваченого ОСОБА_6 на утриманні є малолітня дитина, та працюючи водієм обвинувачений використовує автомобіль у своїй роботі, а тому наявність водійських прав є його засобом отримання доходу на утримання сім`ї, на думку колегії суддів, не можуть бути підставами для зміни вироку суду першої інстанції і звільнення ОСОБА_6 від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом з пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 було встановлено, що на час судового розгляду та ухвалення вироку судом першої інстанції останній ніде не працював, перебував на обліку у центрі зайнятості як безробітний. Крім того, ОСОБА_6 має спеціальності сантехніка та газозварювальника, тому застосування судом додаткового покарання не позбавляє його можливості заробляти кошти на утримання сім`ї роботою за названими спеціальностями. Щодо копії наказу від 09 березня 2016 року про прийняття на роботу ОСОБА_6 на посаду водія ТОВ «Західспецпостач», яку подав апеляційному суду захисник ОСОБА_7 , та який одночасно працює у даному товаристві юристом згідно цивільно-правової угоди, колегія суддів вважає її недостатньою підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки вироком суду від 29 грудня 2015 року ОСОБА_6 позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік, і посвідчення водія у особи за таких обставин має вилучатися, що унеможливлює роботу особи на посаді водія. За таких обставин, та враховуючи, що ОСОБА_6 допустив декілька грубих порушень Правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, наслідки вчиненого злочину, думку потерпілої сторони з даного питання, мінімальний строк застосування додаткового покарання, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Висновок суду щодо призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання належним чином вмотивований і підстав сумніватись в його правильності немає.

Законних підстав для зміни вироку в частині призначеного додаткового покарання за наведеними в апеляційній скарзі мотивами колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, доводи захисника ОСОБА_7 про порушення, допущені судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову, є обґрунтованими.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд прийняв до розгляду в рамках кримінального провадження цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (т.2 а.к.п.25-34). В ході розгляду даного позову суд залучив страховика приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» до участі у справі в порядку ст.35 ЦПК України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т.2 а.к.п.86). Суд задовольнив зазначений позов частково та стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 11327 (одинадцять тисяч триста двадцять сім) гривень 73 копійки та моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень. При цьому суд не прийняв до уваги покликання захисника про необхідність покладення обов`язку відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілого на ПрАТ «Київський страховий дім», так як обвинуваченим не виконано обов`язку щодо своєчасного повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 №4 роз`яснено, що відповідно до ст.21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п.13.1 ст.13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України, залучити як співвідповідача до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

У відповідності до статті 3 зазначеного Закону та статті 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст.33 Закону обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у виді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст.33 зазначеного Закону обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Разом з тим, згідно положень п.19 вказаної вище постанови вбачається, що з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України від 07 березня 1996 року «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.
Отже, закон визначає механізм страхового відшкодування та передбачає одночасну участь у справі, де є страхування цивільно-правової відповідальності, і фізичної особи, і страховика, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок страховика в межах встановлених лімітів.

Однак на зазначені положення закону суд достатньої уваги не звернув, не врахував, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, і останній відповідно до наявного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів звернувся із заявою про настання страхового випадку (а.к.п.119).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ці та інші вимоги кримінально-процесуального, а також цивільного та цивільно-процесуального законодавства в частині вирішення позову у кримінальному провадженні при його розгляді судом першої інстанції дотримані були не в повній мірі. Зокрема, суд не врахував вищезазначених вимог законодавства та зробив передчасні висновки про стягнення моральної та матеріальної шкоди із обвинуваченого, оскільки суд має право в порядку ст.33 ЦПК України залучити до участі у справі як співвідповідача страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Разом з тим, суд залучив страховика приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» до участі у справі в порядку ст.35 ЦПК України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т.2 а.к.п.86). Тоді як згідно чинного законодавства стягнення шкоди з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не передбачено. Крім того, суд при розгляді позову не дав оцінки дорожньо-транспортній пригоді в контексті, чи ця подія є страховим випадком, і чи є докази цьому в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Допущені судом вищевказані порушення кримінального процесуального закону згідно ч.1 ст.412 КПК України є істотними, що відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України тягне скасування вироку в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Тому, доводи захисника ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову допущено істотні порушення кримінального процесуального закону заслуговують на увагу.

У відповідності до ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджають чи можуть перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню, а провадження в цій частині направленню до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

При новому розгляді кримінального провадження в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції слід врахувати вищевикладене, ретельно дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження та надані сторонами докази щодо вирішення цивільного позову, дати їм належну юридичну оцінку та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасувати, а кримінальне провадження в цій частині направити на новий розгляд в порядку цивільного судочинства в тому ж суді в іншому складі суду.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала в частині залишення вироку суду першої інстанції без змін може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала в частині скасування вироку суду першої інстанції щодо вирішення цивільного позову та направлення кримінального провадження в цій частині на новий розгляд в порядку цивільного судочинства оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: ________________ ОСОБА_1

Судді: ________________ ОСОБА_2 ОСОБА_3