Дата документу Справа № 336/3093/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1320/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.186 ч.3 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 серпня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 липня 2016 року про повернення прокурору обвинувального акту,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 липня 2016 року повернуто прокурору обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 через невідповідність даного акту вимогам ч.2 ст.291 КПК.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, вважає, що обвинувальний акт складений згідно всіх передбачених КПК вимог. Тому апелянт просить ухвалу суду скасувати, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу, вважаючи її такою, що не підлягає задоволенню; захисника і обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляції; колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Районний суд, повертаючи обвинувальний акт прокурору, зазначив, що викладені в обвинувальному акті обставини вчинення злочину та формулювання висунутого обвинувачення неконкретні і незрозумілі через суперечливість, зокрема, в частині викладення спрямованості умислу обвинуваченого при вчиненні дій, які обвинувачення відносить до складу злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК, тобто суб`єктивної сторони цього злочину.

Так, з викладених в обвинувальному акті обставин справи вбачається, що обвинувачений діяв з умислом, направленим лише на відкрите викрадення чужого майна, але при цьому йому ставиться за провину вчинення грабежу саме із застосуванням насильства, а зазначені прокурором в акті двоє невідомих осіб взагалі діяли без будь-якого умислу, їх дії не можливо й розмежувати, бо незрозуміло, хто з них викрав майно із кишені ОСОБА_9 , а хто із спальної кімнати квартири (абзаци 1, 2 акту).

Більш того, з викладених прокурором фактичних обставин правопорушення не є зрозумілим, хто саме спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду в акті абстрактно зазначено «спричинили» без визначення особи чи осіб (абзац 2 акту).

При цьому в обвинувальному акті також не визначено, хто ж саме, кому саме із потерпілих та якими саме діями спричинив легке тілесне ушкодження - в акті абстрактно зазначено «спричинивши … легке тілесне ушкодження» (абзац 5 акту).

Викладені обставини свідчать про суперечливість описової та резолютивної частин обвинувального акту, невідповідність викладених фактичних обставин остаточній кваліфікації, що позбавляє суд можливості дійти однозначного висновку щодо її відповідності встановленим прокурором фактичним обставинам справи.

Крім того, як зазначає ст. 291 КПК, обвинувальний акт має містити також анкетні відомості кожного потерпілого, натомість поданий до суду акт містить відомості лише щодо потерпілого ОСОБА_9 , в той час як за викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, потерпілим від злочину також є і ОСОБА_10 , бо «невідома особа нанесла йому один удар кулаком в область тулуба, тим самим заподіявши насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого» (абзац 1 акту).

Проте з такими доводами районного суду щодо обґрунтування судового рішення про повернення обвинувального акту погодитись не можна з огляду на таке.

В обвинувальному акті зазначено, що умисел нападників був спрямований перш за все на відкрите викрадення чужого майна. І це є головною кваліфікуючою ознакою даного складу злочину. Застосування при цьому насильства могло мати місце в залежності від ситуації, яка б склалась під час такого нападу. Усвідомлення всіма нападниками можливості застосування насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я, з подальшим його застосуванням в залежності від ситуації охоплюється суб`єктивною стороною складу злочину, який інкриміновано ОСОБА_8 . Адже нападники могли мати умисел й на грабіж без насильства, що згодом міг навіть перерости у розбійний напад, який нападники заздалегідь й не планували. Проте в такому разі описова частина такого нападу буде складатись із зазначенням наміру про відсутність застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я особи, на яку здійснено напад.

Наявність спільного умислу нападників на протиправне заволодіння вцілому майна потерпілого робить необов`язковою конкретизацію і деталізацію обставин щодо встановлення фактів того, хто конкретно з них вилучав те чи інше майно чи то наносив те чи інше тілесне ушкодження, тяжкість якого охоплювалась спільним умислом. У випадку встановлення таких обставин прокурор вправі зазначити дані обставини. Невстановлення ж таких обставин не може свідчити про неконретність обвинувачення в контексті вимог ст.291 КПК.

Таким чином, дані обставини не свідчать про суперечливість описової та резолютивної частин обвинувального акту. Суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про невідповідність викладених фактичних обставин остаточній кваліфікації дій обвинуваченого. Наведені районним судом обставини не позбавляють його можливості розглянути кримінальне провадження по суті та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Суд безпідставно послався на незазначення в обвинувальному акті анкетних данних ОСОБА_10 , як потерпілого. Так, дійсно, відповідно до ч.1 ст.55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. З опису обвинувачення дійсно вбачається, що ОСОБА_10 могло бути завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Проте частина 2 ст.55 КПК передбачає, що права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. З тих матеріалів, що надійшли до суду не вбачається наявність такої заяви ОСОБА_10 .. Тому суд зробив свій висновок щодо нього, як потерпілого, передчасно.

За таких обставин оскаржувану ухвалу суду не можна визнати законною і обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07 липня 2016 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_8 для усунення недоліків акту скасувати і призначити нове судове провадження у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в тому ж складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4