Дата документу Справа № 316/817/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1417/16
Єдиний унікальний № 316/817/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000310, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 червня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ганнівка Якимівського району Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Запобіжний захід не обирався.
Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 04 березня 2016 року, приблизно о 01 годині 45 хвилин, ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без передбаченого законом посвідчення, рухався по пр. Будівельників у м. Енергодарі Запорізької області, зі швидкістю 80-90 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху в населеному пункті. В якості пасажирів в салоні автомобіля перебували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Під час руху, в районі будинку № 22 по пр. Будівельників в м. Енергодарі Запорізької області, ОСОБА_9 не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого на закругленні проїжджої частини вліво виїхав за межі проїжджої частини та скоїв наїзд на кіоск «Рандеву».

Згідно з висновкам судової інженерно - транспортної експертизи № 347/16 від 20.05.2016 року, ОСОБА_9 порушив вимоги п.п. 2.9 «а», 12.1, 12.2, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1284 від 17.05.2016 року причиною смерті ОСОБА_10 є поєднана тупа травма тулуба і нижніх кінцівок, що реалізувалася переломами кісток скелета з пошкодженням внутрішніх органів, що ускладнилася розвитком поліорганної недостатності та які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.

Враховуючи механізм утворення вищезазначених ушкоджень, масивність травми, можливо припустити, що весь комплекс ушкоджень у ОСОБА_10 утворився в умовах дорожньо-транспортної пригоди, від дії тупих предметів або при ударах об такі, якими могли бути виступаючі деталі салону легкового автомобіля, всередині якого знаходився потерпілий при аварії.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, посилається на незаконність вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.
При цьому зазначає, що суд не врахував, що ОСОБА_9 вчинив тяжкий злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок якого настала смерть потерпілого, через що безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. ст. 75, 104 КК України. Між тим, враховуючи, що ОСОБА_9 щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, який вчинив у неповнолітньому віці, то необґрунтовано не призначив останньому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Крім того, зазначає, що суд у вироку не зазначив про участь в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_12 та не виклав її позицію щодо покарання обвинуваченому.
На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 1 року позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.
У запереченнях захисник просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника, законного представника та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє вирок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 та кваліфікації його дій, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.
Дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України.
Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції прийняв до уваги ступінь тяжкості скоєного злочину, який законом віднесено до категорії тяжких, дані, що характеризують особу винного, а також обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання, виходячи з чого призначив останньому майже мінімальний термін покарання у виді позбавлення волі. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого не підлягають задоволенню, оскільки вони є непослідовними і не відповідають матеріалам провадження. Порушуючи питання про невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного злочину, апелянт просить призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті обвинувачення із застосуванням ст. 69 КК України, в той же час переконливих аргументів щодо необґрунтованого звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. ст. 75, 104 КК України, не наводить.
Колегія суддів, виходить з того, що інститут призначення покарання, а зокрема і звільнення від відбування покарання є самостійною категорією кримінального права, регламентується окремим розділом Кримінального Кодексу і не може ототожнюватися з інститутом права, який визначає поняття покарання і його видів, а тому констатує відсутність в апеляційній скарзі будь-яких належних доводів щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції про можливість виправлення винного без реального відбування покарання і звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів, враховуючи позитивні характеристики ОСОБА_9 , відшкодування завданої злочином шкоди, а також і думку потерпілої ОСОБА_12 про відсутність претензій матеріального і морального характеру, яка викладена у розписці, наданій суду апеляційної інстанції захистом, погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність застосування ст. ст. 75, 104 КК України і звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, залишити без задоволення.
Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 червня 2016 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4