Ухвала
іменем україни

13 вересня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисниківОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000361 за касаційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_11 на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року,
у с т а н о в и в:

Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2015 року засуджено:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2

за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_3 ,

до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України на строк 4 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 цього ж Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

За цим же вироком також засуджено ОСОБА_10 та ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 185 КК України, судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржено.

Ухвалено стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на користь держави 859,68 грн у рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду визнано винуватими і засуджено неповнолітнього ОСОБА_11 , а також ОСОБА_8 та ОСОБА_12 за те, що вони 26 червня 2014 року близько 23.00 год. за попередньою змовою між собою з метою вчинення крадіжки прибули на автомобілі «Сітроен Берлінго», яким керував ОСОБА_8 до належного підприємству споживчої кооперації «Анастасія» магазину «Продтовари», що в с. Насташине Галицького району, де переконавшись, що магазин зачинено, поряд нікого немає і за їх діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_8 рукою розбив бокове вікно магазину, через яке всі співучасники проникли в середину магазину, звідки таємно викрали продуктові товари на загальну суму 9626 грн.

Також ОСОБА_11 01 листопада 2014 року приблизно о 05.00 год., перебуваючи за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_13 , що по АДРЕСА_4 , де з метою незаконного збагачення ударив хлопця ногою в живіт, тобто застосував насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, після чого повторно заволодів майном ОСОБА_13 на загальну суму 10 000 грн.

Крім того, 26 листопада 2014 року приблизно о 02.00 год. ОСОБА_11 та ОСОБА_8 повторно за попередньою змовою з братами ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з метою незаконного збагачення прибули до належного приватному підприємцю ОСОБА_16 приміщення майстерні « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що по АДРЕСА_5 , де ОСОБА_17 шляхом зняття дерев`яних штативів вікна та шибки разом із ОСОБА_15 проникли до вказаної майстерні, а ОСОБА_18 та ОСОБА_8 у цей час залишилися на вулиці спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб у разі появи сторонніх осіб повідомити про це інших співучасників. З приміщення майстерні ОСОБА_11 та ОСОБА_19 викрали майно підприємця ОСОБА_16 на загальну суму 23 348,50 грн, яке через вікно передали ОСОБА_20 та ОСОБА_8 .

Після цього ОСОБА_11 разом із ОСОБА_15 за допомогою драбини вилізли на горище приміщення майстерні «М`які меблі», через яке проникли в належне приватному підприємцю ОСОБА_21 суміжне приміщення майстерні з виготовлення металопластикових вікон, що знаходиться в цьому ж будинку. При цьому ОСОБА_18 та ОСОБА_8 продовжували залишатися на вулиці та спостерігати за навколишньою обстановкою. З приміщення вказаної майстерні ОСОБА_11 та ОСОБА_19 таємно викрали майно ОСОБА_21 на загальну суму 4900 грн, після чого завантажили викрадене в автомобіль та разом із ОСОБА_14 і ОСОБА_8 залишили місце вчинення злочину.

Апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і 20 січня 2016 року ухваливновий вирок, яким яким призначив покарання у виді позбавлення волі:
ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 1 рік 6 місяців;
ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на строк 2 роки 6 місяців й на підставі ч. 1 ст. 70 цього ж Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначив ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців;
ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 1 рік;
ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 3 років.
У решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 вінтересах засудженого ОСОБА_8 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного через суворість. Просить пом`якшити захід примусу із застосуванням ст. 75 КК України. Вважає, що скасовуючи вирок суду першої інстанції і ухвалюючи свій вирок у частині призначеного ОСОБА_8 покарання, суд апеляційної інстанції належним чином не врахував всі дані про особу засудженого, залишив поза увагою ряд пом`якшуючих покарання обставин (молодий вік, посередню характеристику за місцем проживання, що ОСОБА_8 є особою, яка в силу ст. 89 КК України не має судимості, добровільно відшкодував потерпілим завдану шкоду, розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину), відсутність обставин, що обтяжують покарання, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_11 стверджує, що суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував особу винного (який під час слідства працевлаштувався, що свідчить про зміну способу його життя, став на шлях виправлення і соціально реабілітувався), а також інші обставини, які мають значення для призначення покарання та пом`якшують його (щиро розкаявся, відшкодував завдану шкоду, сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин у неповнолітньому віці, позитивно характеризується, думку потерпілих, які просили суворо не карати). Просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_11 змінити та застосувати до останнього положення ст. 75 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням.
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання. Вважає, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою дані, які мають значення для визначення покарання (особу винного, котрий розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдану злочином шкоду, думку потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні), що призвело до незастосування судом положень ст. 75 КК України, яка підлягала застосуванню. Просить вирок апеляційного суду змінити. Із застосуванням ст.. 75 цього Кодексу звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_22 , та ОСОБА_6 на підтримання касаційних доводів, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарг, просив залишити судове рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 434 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Подія злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у їх учиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 3 ст. 185 КК України, а ОСОБА_11 ще й за ч. 2 ст. 186 цього Кодексу відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироків у касаційних скаргах не оспорюються.

Так, зі змісту касаційних скарг випливає, що захисники фактично порушують питання про те, що апеляційний суд не дотримався визначених законодавством вимог, що стосуються засуджених осіб і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про їх особу, справедливості обраного покарання.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення заходу примусу, з-поміж інших завдань, має на меті виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання.

Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженим покарання, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів (який визначається характером та ступенем суспільної небезпеки вчиненого, об`єктом посягання, його значимістю та цінністю охоронюваних законом суспільних відносин), особу винних й усі інші обставини, які в силу закону мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості заходу примусу.

При визначенні ступеня тяжкості злочину апеляційний суд виходив із того, що вчинені діяння відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких. Разом із цим суд зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого засудженими діяння, який зумовлений їх конкретними об`єктивними (об`єктом злочину, характером діяння) та суб`єктивними (зокрема мотивом вчинення злочину) ознаками, конкретні обставини кримінального провадження, а також роль кожного з засуджених у їх вчиненні. З огляду на все це апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність засуджених, а відтак, і про неможливість досягти мети їх виправлення та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства.
Водночас обираючи вид та розмір заходу примусу, суд апеляційної інстанції врахував ті дані й обставини, на які є посилання в касаційних скаргах, зокрема: особу ОСОБА_8 , ОСОБА_10 (які в силу ст. 89 КК України не мають судимості) та ОСОБА_11 (вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований); думку потерпілих, які не наполягали на призначенні суворого покарання; вчинення ОСОБА_11 злочину в неповнолітньому віці, участь ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в антитерористичній операції і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах Донецької та Луганської областей, а також визнання засудженими вини, їх щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, відшкодування завданого злочином матеріального збитку. Наведені обставини суд визнав такими, що пом`якшують покарання. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

За наявності кількох пом`якшуючих обставин, які, на переконання апеляційного суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, засудженим ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було обрано захід примусу із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі в розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції закону. Таке рішення відповідає вимогам ст. 404 КПК України.

З висновками суду щодо призначеного засудженим покарання погоджується і суд касаційної інстанції та вважає доводи захисників про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України неприйнятними, оскільки наведені у скаргах обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання нижчого від найнижчої межі (ст. 69 КК України), встановленої в санкції кримінального закону, за яким їх засуджено, і з огляду на встановлені у справі факти їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення винних від відбування покарання з випробуванням.

Отже, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК України. Призначене ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, внесе корективи в соціально-психологічні властивості засуджених, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.
Апеляційний розгляд проведено із дотриманням положень кримінального процесуального закону, а вирок суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованим та таким, що повною мірою відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг, зміни вироку апеляційного суду не знаходить.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3