Справа № 357/1196/16-к
1-кп/357/235/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.04.2016 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000007 від 29.01.2016 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Терезине, Білоцерківського району Київської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, несудимого, не працюючого, жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч. 3 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Старший солдат ОСОБА_4 , будучи призваним по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу та призначеним наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з 01.05.2015 року польова пошта НОМЕР_3 ) від 20.03.2014 року, № 61, на посаду старшого оператора зенітної ракетної обслуги 6-ї зенітної ракетної батареї 2-го зенітного ракетного дивізіону зазначеної військової частини, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України та проходячи військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , на АДРЕСА_3 , упорушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4, 11, 16, 126 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, 20 листопада 2014 року, близько 08 год., самовільно, без наказу та дозволу відповідних командирів і начальників, покинув військову частину польова пошта НОМЕР_3 і був відсутній на службі до 15 квітня 2015 року, проводячи час на власний розсуд за місцем проживання у м. Білій Церкві.

15 квітня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 добровільно прибув до місця проходження військової служби.

Обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав себе винуватим у вчиненому і в повному обсязі підтвердив факт і встановлені досудовим слідством обставини самовільного, без дозволу своїх командирів та начальників, залишення 20.11.2014 року, близько 08 год., розташування дислокованої на АДРЕСА_2 військової частини польова пошта НОМЕР_3 , у якій проходив військову службу, та відсутності на службі без поважних причин до 15.04.2015 року.

Ствердив, що покинув військову частину самовільно, і що за дозволом на відлучення з частини ні до кого не звертався. Весь час перебував за місцем свого проживання, а 15.04.2015 року добровільно прибув до своєї військової частини. У вчиненому розкаявся.

Повністю визнавши себе винуватим у скоєному, в повному обсязі погодившись з обвинуваченням та не оспорюючи фактичних обставин інкримінованого йому злочину, будучи належним чином ознайомленим з положеннями ст. 349 ч. 3 КПК України та наслідками їх застосування, ОСОБА_4 просив суд не досліджувати зібрані у провадженні докази та обмежитись його власним визнанням своєї винуватості.

Суд вважає, що в ході судового розгляду винуватість обвинуваченого у вчиненому повністю доведена, і що дії останнього вірно кваліфіковані досудовим слідством за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При обранні покарання для ОСОБА_4 суд приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, пом?якшуючі відповідальність обвинуваченого обставини, як то добровільне з?явлення із зізнанням, повне визнання вини та щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, враховує особу обвинуваченого, котрий уперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проходження військової служби, а також відсутність будь-яких обтяжуючих відповідальність обвинуваченого обставин, і вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, а також на те, що наказом командира 1129 зенітного ракетного полку від 15.04. 2015 року, № 26-РС, ОСОБА_4 звільнено у запас за пунктом 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» і у даний час останній не являється військовослужбовцем ЗСУ, суд вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України і, призначивши останньому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 407 ч. 3 КК України, звільнити від його відбування з випробуванням та іспитовим строком, з покладенням обов?язків, передбачених ст. 76 КК.

На переконання суду саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Підстав для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 366-368, 371, 374-376 КПК України, суд
З А С У Д И В :
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч. 3 КК України, та призначити йому покарання за ст. 407 ч. 3 КК України у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК Уукраїни звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 /два/ роки, зобов?язавши останнього не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця постійного проживання та регулярно з?являтись на реєстрацію.

Контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на кримінально-виконавчу інспекцію за місцем його проживання.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області, через Білоцерківський міськрайонний суд, протягом 30 діб.

Суддя: ОСОБА_1 ,