Ухвала
іменем україни

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000407 за обвинуваченням

ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6

за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що ухвала постановлена з порушенням вимог ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Зазначає, в основу виправдувального вироку суд поклав недопустимі докази та неправильне визначення моменту виникнення небезпеки для водія ОСОБА_5 . Також, на його думку, суд взяв до уваги одні докази і необґрунтовано відкинув інші, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_5 , а апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляції прокурора про незаконність виправдання, не надав на них вмотивовані відповіді, фактично продублював вирок суду першої інстанції без належного аналізу доводів апеляції сторони обвинувачення.

У своїх письмових запереченнях ОСОБА_5 просить залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який, підтримав подану касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 6 липня 2015 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано через недоведеність наявності в його діянні складу цього кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року цей вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_5 бвинувачувався у тому, що він 19 листопада 2012 року приблизно о 12 годині керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 11183-110-20», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Петровського, 222-А у м. Дергачі Харківської області зі сторони смт. Золочів в напрямку м. Харкова зі швидкістю близько 50 км/год. Грубо порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та при виникненні небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкод і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину дороги.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження від яких в той же день помер в Харківській обласній клінічній лікарні.

Такі дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, ці вимоги закону при перегляді кримінального провадження апеляційним судом залишились не виконаними.

Так, в апеляційній скарзі прокурора ставилося питання про скасування вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду, неналежною оцінкою доказів, істотними порушеннями кримінального процесуального закону.

Зокрема, прокурор повідомляв, що неналежна оцінка доказів, призвела до безпідставного виправдання ОСОБА_5 . На обґрунтування своїх доводів зазначав, що суд неправильно визначив момент виникнення небезпеки для водія у цій дорожньо-транспортній події, вказував про суперечливі висновки експертиз, яким не дана належна оцінка, повідомляв про недопустимі докази, які покладені в основу виправдувального вироку. Наголошував, що поза увагою суду залишились факти, які свідчать про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого правопорушення.

Тобто, на обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор навів конкретні доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги формально стисло зазначив прохання, викладене в апеляційній скарзі, не вказав при цьому у чому полягають доводи апеляції прокурора, з достатньою повнотою їх не перевірив, відповіді на них не дав, не провів ретельного аналізу і оцінки доказів, на які посилався прокурор.

Як убачається з апеляційної скарги прокурора, основним її доводом є неправильне визначення моменту виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_5 при керуванні автомобілем в конкретній дорожній обстановці.

Колегія суддів апеляційного суду, не погодившись із апеляцією прокурора, зосередилась виключно на висновках, викладених у вироку, достатньо обґрунтованих мотивів залишення апеляції без задоволення в ухвалі не навела, а обмежилась формальним переліченням доказів, показань свідків та документів, які наведені у вироку суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з висновком районного суду про те, що протокол відтворення обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 11.01.2013 року, складений за участю ОСОБА_5 в якості свідка (в матеріалах кримінального провадження за реєстром матеріалів досудового розслідування це протокол проведення слідчого експерименту від 11.01.2013 року зі схемою т. 1 а.п. 16, т. 2 а.п. 40-41), є неналежним і недопустимим доказом, як і висновок судової автотехнічної експертизи № 24/13 від 18.01.2013 року, яка проведена на підставі вихідних даних зазначеного протоколу.

Разом з тим, погодившись з судом першої інстанції, апеляційний суд, як на належний і допустимий доказ невинуватості ОСОБА_5 , послався на висновок автотехнічної експертизи № 10923 від 28.11.2013 року, проведеної експертом ХНДІСЕ ім. Бокаріуса ОСОБА_9 на підставі адвокатського запиту від 15.11.2013 року (т.1 а.п. 98-103).

Проте, апеляційний суд не звернув уваги, що і цей висновок зроблений експертом на підставі вихідних даних, отриманих також з копії протоколу відтворення обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 11.01.2013 року (в матеріалах кримінального провадження за реєстром матеріалів досудового розслідування це протокол проведення слідчого експерименту від 11.01.2013 року зі схемою т.1 а.п. 16, т. 2 а.п. 40-41), складений за участю ОСОБА_5 в якості свідка, який суд визнав неналежним і недопустимим доказом. В подальшому дійсно проведено відтворення обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди за участю обвинуваченого ОСОБА_5 , але 25.11.2014 року.

Згідно з загальними положеннями Правил дорожнього руху, небезпека для руху зміна дорожньої обстановки ( в тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.

Апеляційний суд в своїй ухвалі не дав аналізу доказів, досліджених судом першої інстанції, не виклав власних висновків щодо доводів прокурора про неправильність визначення судом моменту виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_5 , та допущених районним судом порушень кримінального процесуального закону при дослідженні і оцінці доказів, не зважив, що жоден доказ не має наперед встановленої сили ( ч. 2 ст. 94 КПК України).

Наведене, згідно ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, перешкодило апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК України з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Під час апеляційного перегляду слід повно та всебічно перевірити та врахувати доводи поданої на вирок апеляції і в залежності від встановленого постановити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3