В И Р О К
Іменем України

16.08.2016 року м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

адвоката-захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса обвинувальний акт разом із долученими до нього документами по матеріалам кримінального провадження №0003312 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Цаленджиха Республіки Грузія, громадянина Грузії, грузина, маючого вищу освіту, одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засудженого, останній раз 17.07.2014 року Малиновським районним судом м.Одеси за ст.ст.15 ч.2, 186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнився 29.01.2016 року по відбуттю строку покарання,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.2 КК України,

ВСТАНОВИВ:
24.05.2016 року приблизно о 17.00 годині ОСОБА_6 , знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, буд.60, побачив автомобіль марки «ДАФ», д/з НОМЕР_1 , припаркований на не охоронюваній території, яким користується ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Переслідуючи корисний мотив, направлений на таємне викрадення чужого майна, підійшов до вищевказаного автомобіля, відкрив передні ліві двері зі сторони водія, де побачив на передньому пасажирському сидінні джинсову куртку, вартістю 400 гривень, в кармані якого знаходилися ключі, гаманець, вартістю 300 гривень з грошовими коштами в розмірі 500 гривень і документами, а саме посвідчення водія, видане на ім`я ОСОБА_7 , пенсійне посвідчення, видане на ім`я ОСОБА_7 , технічний паспорт на автомобіль марки ВАЗ 2110, д/н НОМЕР_2 , банківські картки «Приватбанку», «Ощадбанку» та «Аваль», які і визначив об`єктом свого злочинного умислу.

ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто з по сторонніх осіб не спостерігає, взяв з салону автомобіля куртку з вказаним майном та покинув місце скоєння злочину разом з викраденим майном, яким розпорядився на власний розсуд.

В подальшому з викраденої у ОСОБА_7 банківської картки «Аваль», номер рахунку № НОМЕР_3 були зняті грошові кошти за допомогою пароля, що знаходився у викраденому гаманці, в розмірі 5200 гривень.

Таким чином, неправомірними діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 була завдана матеріальна шкода на загальну суму 6400 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні свою вину в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за викладених в обвинувальному акті обставин визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, не оспорював обставин скоєння кримінального правопорушення, та пояснив, що дійсно в травні місяці 2016 року на вул.Генерала Бочарова в м.Одесі він побачив припаркований автомобіль марки «Даф», із салону якого викрав джинсову куртку. Перевіривши кишені вказаної куртки, виявив, що там знаходились гаманець із грошовими коштами в сумі 500 грн, ключі, документи та банківські картки. Після чого залишив місце скоєння злочину з викраденим майном. В подальшому із однієї із викрадених банківських карток зняв грошові кошти в сумі близько 5000 грн., а куртку з документами залишив на лавці.

Однак, обвинувачений зазначив, що в послідуючому він усвідомив протиправність скоєного ним діяння, та повернув потерпілому викрадене майно, а вчинення ним кримінального правопорушення стало наслідком важких життєвих обставин, оскільки після звільнення із місць позбавлення волі він намагався працевлаштуватися, працював не офіційно, однак у зв`язку із наявними у нього хворобами знайти відповідну роботу він не міг, зароблених грошей на утримання своєї родини не вистачало. Вказав, що має на утриманні дружину та її неповнолітню доньку.

В той же час, обвинувачений вказав, що дуже шкодує про скоєне, та просив не позбавляти його волі, та надати можливість забезпечувати свою родину.
Так як, ОСОБА_6 свою вину визнав повністю, підтвердив обставини скоєння злочину, погодився на спрощену форму судового розгляду, а саме просив не досліджувати докази, які він не оспорює, що передбачено ст.349 ч.3 КПК України, наслідки застосування якої роз?яснені учасникам розгляду справи, суд, з?ясувавши думку учасників процесу, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням характеризуючих матеріалів кримінального провадження.
Аналіз всіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, дозволяє суду дійти висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому злочинного діяння, і зазначені докази суд вважає належними, допустимими, достовірними і достатніми для постановлення вироку.

Давши оцінку і проаналізувавши всі дані, здобуті в ході судового слідства, та надані стороною обвинувачення матеріали в судовому засіданні, суд, приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення і кваліфікує його дії за ст.185 ч.2 КК України за ознаками таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, у відповідності зі ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Обставин, які згідно ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

До обставин, які згідно ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд відносить повне визнання своєї провини обвинуваченим, щире каяття у вчиненні злочину і сприяння в його розкритті.

При призначенні обвинуваченому покарання судом враховується особа обвинуваченого, його вік, стан здоров`я (інформація про який міститься в матеріалах кримінального провадження), а також сімейний стан, те, що він є одруженим, має на утриманні одну неповнолітню дитину.

В свою чергу, при призначені обвинуваченому покарання судом враховується те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак в той же час приймає до уваги відношення самого обвинуваченого до скоєного ним протиправного діяння та його поведінку після вчиненого. Адже обвинувачений ОСОБА_6 , скоївши злочин, усвідомив протиправність своїх дій, розкаявся у скоєному, сприяв здійсненню досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження та встановлення істини по справі, не ухилявся від слідства, відшкодував потерпілому завданий збиток. Будучи допитаним і в ході судового слідства, обвинувачений ОСОБА_6 давав свої визначальні покази, в яких добровільно висвітлював обставини скоєного ним кримінального правопорушення, які є послідовними та відповідають обставинам, що викладені в обвинувальному акті та відповідно пред`явленому йому обвинуваченні.

При призначенні обвинуваченому покарання судом також враховується і думка потерпілого ОСОБА_7 , який звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що шкода йому відшкодована в повному обсязі, претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого ОСОБА_6 не має, вирішення питання стосовно міри покарання обвинуваченому залишив на розсуд суду.

Окрім цього, приймаючи рішення стосовно визначення міри покарання обвинуваченому, судом враховується і його особисті життєві обставини та психологічно-емоційний стан. Адже, ОСОБА_6 лише звільнившись із місць позбавлення волі, не встиг адаптуватися до нормального життя в соціумі, знайти відповідне місце працевлаштування для можливості забезпечення своєї родини, розуміючи вимушену необхідність в грошових коштах, допустив скоєння злочинного діяння проте, будучи особою, яка вже знаходилась під вартою та перебувала в місцях позбавлення волі, усвідомив протиправність своїх дій, не бажаючи продовження протиправного шляху, щиро покаявся у скоєному та добровільно відшкодував завдані збитки.

В той же час, при призначенні покарання суд враховує, що відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно ж до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно п.1 ст.5 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».

Злочин вчинений обвинуваченим ОСОБА_6 є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на право власності особи. Однак мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності.
На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку скоєного, дані про особу обвинуваченого, його вік, обставини скоєного кримінального правопорушення, наслідки суспільно-небезпечного діяння, відшкодування шкоди, відсутність у обвинуваченого намірів уникнути кримінальної відповідальності, беручи до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, і вважає можливим застосувати до нього дію ст.75 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням.

У той же час, відповідно до вимог ст.76 п. 2, 3, 4 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту його виправлення, суд вважає за необхідне покласти на засудженого обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти в зазначений орган про зміну місця проживання або роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання про долю речових доказів по даним матеріалам кримінального провадження, суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, враховуючи положення ст.5, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", та керуючись ст.ст. 370, 373-374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.2 КК України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

У відповідності до ст.ст.75, 76 п.2, 3, 4 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

Зобов`язати ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти до кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання чи роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Міру запобіжного заходу обраного у відношенні ОСОБА_6 у виді застави до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Заставу в розмірі 29000 гривень, внесену ОСОБА_8 за ОСОБА_6 на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, згідно квитанції від 04.07.2016 року, після набрання вироком законної сили повернути заставодавцю.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в інтересах Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру судові витрати за проведення портретної експертизи в розмірі 1319 грн 40 коп.

Речові докази по матеріалам кримінального провадження - інформаційний накопичувач DVD-R, 4,7 Gb, серії №М817, зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1