Дата документу Справа № 334/2699/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1325/16 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/2699/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.186 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002096 відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, учня 9 класу Запорізького багатопрофільного ліцею № 62, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, учня 11 класу Запорізького багатопрофільного ліцею № 62, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, учня 9 класу ЗОШ 73, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України;

за участю: прокурора ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , законних представників неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що суд при призначенні обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання недостатньо врахував особу неповнолітніх обвинувачених, які не працюють, самостійного доходу не мають, перебувають на утриманні батьків, вчинили корисливий злочин за попередньою змовою між собою та без наведення переконливих мотивів, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, безпідставно призначив обвинуваченим м`яке покарання у вигляді штрафу, яке є недостатнім для виправлення обвинувачених та не зможе попередити вчинення ними нових злочинів. Крім того, суд не звернув уваги на те, що відповідно до ст.99 КК України штраф застосовується до неповнолітніх, які мають самостійний дохід, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення, однак у судовому засіданні доказів того, що обвинувачені мають самостійний дохід, власні кошти або майно надано не було. Також суд в резолютивній частині вироку не визнав окремо кожного обвинуваченого винним та не призначив окремо кожному обвинуваченому покарання, що порушує принцип індивідуалізації покарання та загальні засади призначення покарання.

Тому просить вирок стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання:

ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі та на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України;

ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі та на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України;

ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі та на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-4 ч.1 ст.76 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_12 просить відмовити у задоволенні скарги, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав, обвинувачених, зокрема і в останньому слові, їх захисників, законних представників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнано винуватими та засуджено за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до штрафу в розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 грн. Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 29.03.2016 року, близько 18 години, неповнолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , перебуваючи на вул. Руставі у м. Запоріжжі, за попередньою змовою між собою, маючи намір, спрямований на заволодіння чужим майном, почали переслідувати неповнолітніх ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Біля ЗОШ №29, що розташована по вул. Академіка Александрова, 7 в м. Запоріжжі, наздогнали ОСОБА_17 і ОСОБА_18 і під вигаданим приводом змусили їх зупинитись. Відвели неповнолітніх ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , нібито для розмови, у двір будинку АДРЕСА_4 , де використовуючи ненормативну лексику, погрожувати застосуванням насилля, у вигляді побиття, якщо останні не віддадуть їм майно. Неповнолітні потерпілі ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , будучи психічно пригніченими, усвідомлюючи чисельну перевагу зловмисників, та злякавшись їх погроз, передали останнім наявне при них майно. Заволодівши чужим майном, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 покинули місце скоєння злочину з метою збуту викраденого.

За наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора колегією суддів встановлено наступне.

ВинуватістьОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями як самих обвинувачених в судовому засіданні, де вони повністю визнали себе винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, так і дослідженими у судовому засіданні іншими доказами, яким надана належна оцінка, і які не оскаржуються в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд при призначенні обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, недостатньо врахував особу неповнолітніх обвинувачених, які не працюють, самостійного доходу не мають, перебувають на утриманні батьків, вчинили корисливий злочин за попередньою змовою між собою, та не навів переконливих мотивів, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, внаслідок чого безпідставно призначив обвинуваченим м`яке покарання у вигляді штрафу, яке є недостатнім для виправлення обвинувачених та не зможе попередити вчинення ними нових злочинів, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Частиною 3 цієї статті встановлено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Статтею 69 вказаного Кодексу передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , районний суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, конкретні обставини провадження, особи винних, які є неповнолітніми, при цьому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 тільки виповнилося по 15 років, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, позитивно характеризуються за місцем проживання та місцем навчання, виховуються у повних родинах, в яких взаємовідносини побудовані на стосунках доброти, вихованості та взаєморозуміння, стан здоров`я ОСОБА_8 , який перебуває на диспансерному обліку у кардіолога, висновки судово-психіатричних експертиз, згідно яких з урахуванням індивідуально-психологічних відмінностей останніх у вигляді вікової незрілості, не соціалізованого порушення поведінки неповнолітні не повною мірою могли усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в досліджуваній ситуації.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції правильно визнав щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання ними своєї вини. Обставин, які обтяжують покарання останніх, суд першої інстанції не встановив. Крім того, законні представники потерпілих надали до суду заяви, в яких просили врахувати усі пом`якшуючи обставини та не призначати обвинуваченим покарання, пов`язане із позбавленням волі.

За таких умов, районний суд обґрунтовано застосував ст. 69 КК України та перейшов до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, при призначенні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 основного покарання.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що твердження прокурора про необхідність призначення покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та Криворучку у вигляді позбавлення волі за наведених вище обставин, є не тільки необґрунтованими, а і суперечать нормам міжнародного законодавства: Конвенції про права дитини та Мінімальних стандартних правил Організації Об`єднаних Націй, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила), зокрема ст. 40 Конвенції про права дитини, п.5,7,11,16,17 Мінімальних стандартних правил ООН. Так зазначені норми міжнародного законодавства вказують на необхідність встановлення даних про особистість неповнолітнього правопорушника для визначення співмірності заходів впливу на нього за вчинене правопорушення, а також наголошують на тому, що з урахуванням даних про особу неповнолітнього необхідно по можливості не вдаватися до офіційного розгляду справи, у тому числі судом, звертаючись до можливостей досудового припинення справи з застосуванням альтернативних заходів громадського і соціального впливу, що дозволяє обмежити негативні наслідки процедури здійснення правосуддя щодо неповнолітніх (наприклад, тавро судимості і вироку).

Не заслуговують на увагу доводи прокурора і про те, що суд не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 99 КК України штраф застосовується до неповнолітніх, які мають самостійний дохід, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення, однак у судовому засіданні доказів того, що обвинувачені мають самостійний дохід, власні кошти або майно встановлено не було, оскільки, як правильно зазначив суд неповнолітні мають майно і власні кошти, що підтверджується копіями депозитних договорів з ПАТ «Приватбанк», на які може бути звернено стягнення (т. 1 а.п. 119-121).

Необґрунтованими є доводи прокурора і про те, що районний суд в резолютивній частині вироку не визнав окремо кожного обвинуваченого винним та не призначив окремо кожному обвинуваченому покарання, що порушує принцип індивідуалізації покарання та загальні засади призначення покарання, оскільки зміст резолютивної частини вироку відповідає вимогам п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, так як в ній зазначено прізвище, ім`я та по батькові всіх обвинувачених, рішення про визнання їх винуватими у пред`явленому обвинуваченні, відповідні частини статті закону України про кримінальну відповідальність, покарання, яке призначене кожному по цьому обвинуваченню.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в резолютивній частині апеляційної скарги прокурор просить застосувати до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ст. ст. 75, 104 КК України, однак в мотивувальній частині апеляційної скарги, не приводить жодного доводу про застосування до останніх цих норм кримінального права.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: