АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000816 стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10

за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_5 та у його інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекції, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину, і виконає покладені на нього обов`язки.
Ухвалено про стягнення з ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 1 996 грн. 80 коп.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в закону силу, залишено особисте зобов`язання.

За вироком суду, ОСОБА_5 , 19 вересня 2015 року, о 18.40 год., керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz G55», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , рухався по проїжджій частині вул. Булаховського зі сторони вул. Підлісної, в напрямку вул. Булаховського в м. Києві, зі швидкістю руху приблизно 100 км/год, яка перевищує максимально допустиму швидкість руху в межах населеного пункту в 60 км/год. Проїжджа частина вул. Булаховського має два напрямки руху, по дві смуги для руху в одному напрямку, зустрічні потоки транспорту розділені дорожньою розміткою 1.3 ПДР України.
В цей час, в зустрічному йому напрямку, в своїй смузі руху, рухався автомобіль «Chrysler Vision» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 в якому знаходився пасажир ОСОБА_9 .
Під час руху, ОСОБА_5 , не впорався із керуванням автомобілем та, при проїзді повороту праворуч, навпроти будинку № 42/43 по вул. Булаховського в м. Києві, виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де здійснив зіткнення з автомобілем «Chrysler Vision» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 .
Своїми діями ОСОБА_5 порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме: не виконав вимоги п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1, 11.4, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно яких: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі; перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; на дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 згідно із висновками судово-медичних досліджень заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми правої гомілки та правої стопи: уламкового перелому медіальної кісточки та дистального кінця діафізу правої малогомілкової кістки (зі зміщенням уламків); уламкового перелому правої п`яткової кістки (зі зміщенням уламків), які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а пасажиру ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритої травми лівого стегна: рани (визначена клінічними лікарями як забійна) у середній третині лівого стегна по латеральній поверхні (довжиною 5 см), яка сполучається з ділянкою уламкового перелому лівої стегнової кістки (зі зміщенням уламків); закритої травми лівого колінного суглобу: перелома верхівки лівого наколінника (без зміщення уламків), які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1, 11.4, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку із заподіянням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням прокурор, який брав участь в суді першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_5 за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
В якості обґрунтування зазначає, що при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевим судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та наслідки завдані злочинними діями обвинуваченого, оскільки в результаті порушення правил безпеки дорожнього руху, - потерпілій ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_9 спричинені тяжкі тілесні ушкодження.
Стверджує, що призначене ОСОБА_5 остаточне покарання, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України є безпідставним та необґрунтованим, що на думку прокурора вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного ним рішення, вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства з відбуттям покарання у виді позбавлення волі.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій його підзахисного, просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного додаткового покарання, у зв`язку з невідповідністю покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Звільнити ОСОБА_5 від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
Апеляційна скарга з посиланням на положення ст. 65 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 обґрунтована тим, що незважаючи на те, що судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи та задовільно характеризується за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, сім`ю, а також відшкодував завдану моральну шкоду потерпілим, разом з тим при обранні покарання суд не врахував, що керування транспортним засобом є єдиним видом заробітку для ОСОБА_13 , на утриманні якого перебуває сім`я, зокремана утриманні в обвинуваченого перебуває син ОСОБА_14 (2001 р.н.) - інвалід дитинства та дружина, яка не працює, оскільки здійснює доглядає за сином. Старший син (1992 р.н.) у даний час також не має самостійного доходу, оскільки не може працевлаштуватися.

Зазначає, що ОСОБА_12 з 1996 року має водійський стаж та за весь час порушував правила безпеки дорожнього руху лише кілька разів за неправильне паркування, основним і єдиним заробітком сім`ї ОСОБА_5 є робота, яка безпосередньо пов`язана із щоденним використанням права керування транспортним засобом, оскільки ОСОБА_12 працює водієм за договором підряду у ПП « ОСОБА_15 », та позбавивши такого права, суд першої інстанції фактично залишив сім`ю ОСОБА_5 без єдиного джерела заробітку.
Крім того, захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 зауважує, що його підзахисний відшкодував моральну шкоду потерпілим (зокрема, ОСОБА_9 отримав відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 гривень, а ОСОБА_8 отримала відшкодування в розмірі 20 000 гривень), що підтверджується їх розписками та обіцяв оплатити подальше лікування потерпілих.
Апеляційні вимоги та доводи обвинуваченого ОСОБА_5 є аналогічними поданій апеляційній скарзі в його інтересах адвоката ОСОБА_7 ..
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого та у його інтересах захисника, обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити подані апеляційні скарги та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, потерпілих та їх представника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого та у його інтересах захисника задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.
Оскільки під час судового провадження в суді першої інстанції суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, та учасники судового провадження у такому випадку позбавленні права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, перегляду в апеляційній інстанції підлягає лише рішення суду першої інстанції про призначене ОСОБА_5 покарання.
Дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані відповідно до встановлених судом фактичних обставин по справі та пред`явленого обвинувачення, що ніким із учасників судового розгляду під сумнів не ставиться.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, особу ОСОБА_5 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, працює, за місцем роботи характеризується позитивноза місцем проживання задовільно, на утриманні перебувають неповнолітня дитина-інвалід та дружина, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, відношення до вчиненого, відшкодування завданої потерпілим моральної шкоди, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому судприйшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції частини статті обвинувачення, за правилами ст.ст. 75, 76 КК України, зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, яке у даному випадку, за переконанням суду, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідатиме цілям покарання.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що призначене ОСОБА_5 остаточне покарання, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки судом не достатньо враховано його особу та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження, зокрема із оскаржуваного вироку районного суду, обставини, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі, як на такі, що їх не достатньою мірою враховано при призначенні покарання, судом першої інстанції враховані в повному обсязі.
Також безпідставними є твердження апеляційної скарги обвинуваченого та у його інтересах захисника ОСОБА_7 з приводу необґрунтованого призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки, оскільки дане є єдиним видом заробітку ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, його особу, який вчинив тяжке, кваліфіковане кримінальне правопорушення, злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту та його наслідки.
Крім того, відповідно до положень ч.2 ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
В даному випадку, суд призначив ОСОБА_5 покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України із врахуванням положень ст.ст. 75,76 КК України, яке є справедливим і відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що при призначенні додаткового покарання не достатньою мірою враховано особу обвинуваченого є безпідставними, констатуються з формальних підстав та належно, повно враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, про що змістовно та обґрунтовано зазначено в оскаржуваному вироку.
Разом з тим, потерпілою ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції заявлено клопотання про стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого ОСОБА_5 (т.1 а.с.211), а саме витрат на правову допомогу в сумі 4 000 грн..
Положеннями ч.1 ст. 124 КПК України регламентовано, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до вимог ст. 125 КПК України, суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.
Оплата правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (розділ IVЗакону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Правила адвокатської етики, схвалені Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01.10.1999 р.). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні, складаються з гонорару та фактичних видатків, пов`язаних із виконанням доручення.
Оскільки, потерпілою ОСОБА_8 надано всі документально підтверджені процесуальні витрати пов`язані із наданням правової допомоги, а саме договір про надання правової допомоги № 18/2015 із адвокатським бюро «Максима Кучерука», рахунок на оплату № 1/18/2015 від 01.07.2016, згідно якого за участь у судових засіданнях Апеляційного суду м. Києва в кількості 2 разів ціна становить 4 000 грн., додаткова угода, а також акт надання послуг ( т.1. а.с. 212-218), колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 - 4 000 грн. в рахунок відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.
З огляду на викладене підстав для зміни або скасування законного та обґрунтованого вироку суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 124, 126, 376, 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та у його інтересах захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_5 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 4 000 грн. в рахунок відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу.
Ухвала апеляційного суду м. Києва набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

___________ _____________ __________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/774/2016
Категорія КК: ч.2 ст. 286 КК України
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_16
Доповідач: ОСОБА_1