Справа №195/1467/14-к
У Х В А Л А
іменем України
12.07.2016 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 , під час здійснення у відкритому судовому засіданні судового розгляду матеріалів у кримінальному провадженні 0000366 від 27.06.2014 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних злочинів передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 393 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Захисник ОСОБА_5 внесла на розгляд суду клопотання про заміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою продовжений ухвалою Томаківського районного суду від 30.06.2016 року на інший запобіжний захід - домашній арешт.
Своє клопотання обґрунтовує тим, що з дня обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою минуло більше двох років, упродовж яких сторона обвинувачення вагомих доказів вини обвинуваченого, які, відповідно до вимог КІІК України могли б бути допустимі та достатності для постановлення рішення у провадженні до суду не надала, то на даний час потреба у застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відпала, оскільки ризики, визначені у ст. 177 КІІК України на даний час зі сторони обвинуваченого ОСОБА_4 відпали.

Відповідно до вимог п.п.1, 3, 4, 5 ,6, 8 ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, зокрема:

1) вагомість наявних доказів при вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

У кожному випадку продовження строку тримання під вартою подавалися обґрунтовані клопотання, у яких звернуто увагу суду на необхідність при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою звернути увагу на наявність у матеріалах справи вагомих доказів вини обвинуваченого, яких у матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 на даний час недостатньо, інших доказів сторона обвинувачення упродовж судового розгляду, який триває більше півтора року до суду не надала.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 КІІК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Крім того, 19.04.2016 року до суду надавалося обґрунтоване клопотання про визнання наявних у матеріалах провадження доказів, відповідно з вимогами ст.ст. 6, 87 КІІК України недопустимими, оскільки у судовому провадженні свідки заявили суду про отримання вказаних доказів із порушенням вимог КПК України, та із істотним порушенням прав і свобод людини, гарантованих Конституцією України.

Проте, зазначене клопотання розглянуто судом поверхнево, оцінку доводам, приведеним у клопотанні судом не дано, а замість прийняття рішення по суті заявленого клопотання, судом винесено ухвалу про перевірку фактів застосування недозволених методів у досудовому розслідуванні.

Крім того, у судовому провадженні 31.03.2016 року свідок ОСОБА_8 показала суду, що під час судового розгляду працівниками Томаківського відділку поліції продовжуються заходи недозволених методів впливу на свідків, а саме їй зі слів свідка ОСОБА_9 стало відомо, що 30.03.2016 року, а саме за день перед судовим засіданням де мав давати покази свідок, додому до свідка ОСОБА_10 приїздили працівники міліції, а не заставши його у дома, вони виїхали за місцем роботи свідка ОСОБА_9 , до території фермерського господарства, де свідок працював. Після цього, свідка посадили у автомобіль поліції і доставили до приміщення відділку поліції - у кабінет начальника Томаківського відділку поліції, де начальник відділку поліції розпитував свідка про обставини за яких він виїжджав чи не виїжджав на місце події, як понятий.

Таким чином, вказаний факт у черговий раз засвідчив у судовому провадженні про те, що мали місце факти застосування недозволених методів слідства на свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та продовження незаконного впливу на свідка ОСОБА_10 , про що судом належних заходів не вжито.

Крім того, ухвалою Томаківського районного суду від 19.04.2016 року доручено прокуратурі Дніпропетровської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості та провести дослідження фактів, викладених захисником ОСОБА_5 терміном, що не перевищує двадцяти діб. Ухвалу суду направлено до прокуратури Дніпропетровської області 19.04.2016 року №195/1467/14-к/521/2016.

З часу направлення на виконання ухвали суду минуло майже три місяці, а до суду з прокуратури області не надійшло жодної інформації про результати розгляду ухвали суду, що стало причиною та потягло 10.06.2016 року, 30.06.2016 року чергові відкладення судового розгляду кримінального провадження на 12.07.2016 року.

Разом з тим, відповідно до показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_8 слідчий прокуратури Дніпропетровської області, який виконував ухвалу Томаківського райсуду від 19.04.2016 року та здійснював перевірку недозволених методів ведення слідства у приміщенні прокуратури сам особисто здійснював недозводені методи проведення слідства, а саме застосовував методи психологічного впливу на свідків, які давали покази, що підтверджують незаконні дії працівників поліції, а саме на свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_17 .

Про вказані факти свідком ОСОБА_16 було повідомлено до Генеральної прокуратури України.

Проте, жодного рішення з приводу заяви свідка ОСОБА_16 на даний час не вжито.

Крім того, просить звернути увагу суду та дати оцінку тим обставинам, які свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_4 має дружину, дитину, постійне місце проживання, і хоча офіційно не працює, веде велике підсобне господарство, обробляє власні земельні ділянки, самостійно з`являється за викликом до слідчого та до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі якщо прокурор доведе, що кожен із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Вважаю, що вказані ризики на даний час відпали.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 в ході досудового слідства та судового провадження на хід досудового слідства та судового провадження не впливав, встановленню істини у кримінальному провадженні не перешкоджав.

Викладене вище підтверджує те, що ОСОБА_4 впливати на хід досудового слідства і перешкоджати встановленню істини по справі не може, оскільки досудове слідство завершено та істина у провадженні встановлена, на сьогоднішню дату учасники кримінального провадженні допитані.

Крім того, відпадає і обставина, яка свідчила, що обвинувачений може ухилитися від дізнання, слідства та суду. На даний час досудове розслідування, завершено, та допитані всі учасники судового провадження у даному кримінальному провадженні. На даний час залишилися недосліджені судом лише письмові докази, на дослідження яких обвинувачений не може впливати жодним чином.

ОСОБА_4 відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, на утриманні мас неповнолітню дитину, яка потребує виховання з батьківської сторони, займається веденням особистого підсобного господарства.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 станом на 01.07.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні у Томаківській центральній районній лікарні. Про захворювання обвинуваченого та наслідки, які можуть настати у разі його не лікування в умовах стаціонару могла підтвердити свідок обвинувачення - лікар-невропатолог ОСОБА_18 , яка з причин невиконання працівниками відділення поліції ухвали суду від 18.11.2014 року не допитана судом на сьогоднішній день як свідок.

Характеризуючи особу обвинуваченого, його сімейний стан та стан здоров`я, який відповідно до інформації адміністрації СІЗО погіршився у зв`язку з чим обвинувачений неодноразово у судове засідання доставлений не був, підстави, які б стверджували про те, що ОСОБА_4 в подальшому може вплинути на хід слідства та перешкоджати встановленню істини по справі та продовжувати займатися злочинною діяльністю відсутні.

Вважає, що на даний час існує необхідність зміни запобіжного заходу, оскільки обставини, які були підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на досудовому слідстві на даний час відпали.

Загальною декларацією прав людини від 10.12.1948 року проголошено, що кожна людина для визначення її прав, і обов`язків і для встановлення обґрунтованості пред`явленого їй обвинувачення, має право, на основі повної рівності, на те, щоб її справа була розглянута прилюдно із додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом. Кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку, шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту (ст.ст. 10, 11).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто; кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Під час судового розгляду кримінального провадження створилася тривала судова тяганина, провадження не розглянуто судом упродовж одного року та восьми місяців, за останній рік з наступних причин: невиконання стороною обвинувачення ухвали суду від 18.11.2014 року; недоставки до суду із СІЗО; не з`явлення до суду потерпілої; необізнаність прокурорів про наявність наказу прокурора вищестоящого рівня про їх призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури. Так, ухвалу суду при привід свідків обвинувачення стороною обвинувачення не виконувалася упродовж півтора року. Вказана ухвала суду виконана лише після того, як дружина обвинуваченого ОСОБА_8 надіслала телеграму Голові Національної поліції України ОСОБА_19 .

Зокрема, не відбулося судове провадження 15.09.2015 року, 10.11.2015року, 08.12.2015 року, 15.01.2016 року, 16.02.2016 року, 15.03.2016 року, 06.05.2016 року з причин недоставки обвинуваченого із слідчого ізолятора до суду.

Не відбулося судове засідання 10.11.2015 року, 19.11.2015 року через неявку до суду потерпілої ОСОБА_6 , яка причини неявки її до суду не пояснила, документів, які б підтверджували поважність причини суду не надала.

Не відбувся судовий розгляд провадження 15.12.2015 року через заяву прокурорів про відсутність наказу про їх призначення на посади прокурорів.

Не відбулися судові розгляди провадження 10.06.2016 року, 30.06.2016 року через ненадання інформації прокуратурою області про виконання ухвали суду від 19.04.2016 року, що стало причиною та потягло чергове відкладення судового розгляду кримінального провадження на 12.07.2016 року.

Ненадання інформації про виконання ухвали суду від 19.04.2016 року створило на даний час перешкоду подальшому розгляду провадження та постановлення остаточного судового рішення у проваджені, у якому обвинувачений утримується під вартою досить тривалий період часу (два роки).

Проте, жодних доказів, які б підтверджували затягування судового розгляду провадження; вплив обвинуваченого на судовий розгляд та на учасників процесу у суду немає, оскільки доказів, які б підтверджували зазначені обставини, сторона обвинувачення на даний час до суду не надала.

При продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою сторона обвинувачення посилається на вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 393 КПК України та судом розцінені вказані обставини як наявні ризики.

Просить надати оцінку і тим обставинам, які вказують, що приведені стороною ризики, на даний час не можуть бути наявними, оскільки із дати зазначеної події минуло півтора року, відповідно вказана подія мала місце у минулому та на даний час не може розцінюватися як наявний ризик.

Таким чином, сторона обвинувачення упродовж тривалого періоду часу, а саме упродовж двох років до суду доказів вини обвинуваченого ОСОБА_4 про вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 393 КК України не надала, умисно своєчасно невиконувала ухвали суду про привід свідків обвинувачення та не повідомляє суду про результати перевірки недозволених методів ведення слідства, що стало причиною тривалої судової тяганини розгляду вказаного кримінального провадження та є порушенням вимог Загальної декларації прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, вимог КПК України щодо обов`язку розгляду кримінальних проваджень стосовно осіб, які утримуються під вартою у першу чергу та упродовж розумного строку.

Обрання до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, полегшить і пришвидшить розгляд справи у суді.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримала своє клопотання.
Обвинувачений ОСОБА_4 просить суд задовольнити клопотання та змінити йому запобіжний захід.
Прокурор просить суд відмовити у задоволенні такого клопотання посилаючись, що ризики у даному кримінальному провадженні передбачені ст. 177, п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України не відпали.
Потерпіла та її представник просять суд відмовити у задоволенні клопотання, так як наявні ризики передбачені ст. 177 КПК України.
Заслухавши учасників провадження, суд встановив, що ОСОБА_4 на досудовому розслідуванні обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Останній раз на підставі ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 30.06.2016 року ОСОБА_4 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк не більше шістдесяти діб.
Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд виходить із того, що на теперішній час ризики визначені ст. 177 КПК України не відпали та не зменшилися, ступінь та тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про доцільність зміни запобіжного заходу - тримання під вартою обвинуваченому на будь-який інший, не пов`язаний з позбавленням волі, суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 обвинувачується в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого. За вчинення даного кримінального правопорушення, у разі доведеності його вини, обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Також, суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, за яким тримання під вартою є виправданим у тому випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

На думку суду, такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпека інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, і за таких обставин суд погоджується з думкою прокурора, що зазначені ознаки дають підстави вважати можливим незаконний вплив на потерпілу, свідків, ухилення від суду, перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

Суд також враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Проте, розглядаючи можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, суд, враховуючи вищезазначене, відповідно до приписів ст. 183 КПК України вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Під час здійснення судового провадження обвинувачений здійснив втечу з-під варти, тривалий час знаходився у розшуку, про що йому було інкриміновано вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України.
Відповідні заперечення сторони захисту судом відхиляються як безпідставні та спростовані вищенаведеними фактичними обставинами.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 176-179, 182, 183, 193, 194, 331 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
У клопотанні захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_4 - відмовити
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1