Справа № 461/5721/16-к
Провадження № 1-кс/461/5058/16
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.10.2016 року м.Львів
Слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю захисника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про скасування арешту майна,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися в суд з клопотанням про скасування арешту майна, оскільки таке вирішено без їх участі та вважають, що даний арешт накладено незаконно і неправомірно, а тому такий підлягає скасуванню.
Захисник в судовому засіданні клопотання підтримав та просив таке задоволити.
Прокурор та слідчий в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечили та просили відмовити в задоволенні такого.
Судом встановлено, що питання про накладення арешту на майно по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розглядалося без їхньої участі і без їхнього виклику. Тобто, питання про арешт майна, було вирішено без належної на те необхідності, без участі власників такого майна, які навіть не є ні підозрюваними ні обвинуваченими у вказаному кримінальному провадженні, що позбавило можливості останніх, захистити свої законні права в межах кримінального провадження.
Відповідно до ст. 22 КПК України, Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно ж ст. 27 КПК України, Учасники судового провадження, а також особи, які не брали участі у кримінальному провадженні, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, не можуть бути обмежені у праві на отримання в суді як усної, так і письмової інформації щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їх копій. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення, крім випадків, установлених законом.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як вбачається із ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року у справі № 461/5721/16-к, останнє було порушене за ознаками ч. 2 ст. 375 КК України, тобто за винесення завідомо неправосудного виправдального вироку від 10 лютого 2014 року у кримінальній справі № 1326/8163/2012.
Згідно ст. 375 КК України, злочином визнається постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови, що спричинили тяжкі наслідки або вчинені з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.
Отже суб`єктом даного злочину може бути лише суддя, якому майно на яке накладено арешт належати не могло і не належить.
Також, ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_7 ні на момент постановлення вироку від 10 лютого 2014 року ні на даний час також суддями не являлися і не являються, тобто не є суб`єктами даного злочину, що виключає будь-яку законну і правову можливість конфісковувати їхнє майно в порядку виду покарання або заходу кримінально-правового характеру, а також в порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок даного виду кримінального правопорушення, (ч. 3,4 ст. 170 КПК України).
Не має майно, на яке накладено арешт і ознак передбачених ст. 98 КПК, які є необхідними для визнання такого майна речовим доказом.
Згідно ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В даній ситуації, за ст. 375 КК України, основним безпосереднім об`єктом злочину є встановлений порядок реалізації конституційних засад здійснення судочинства.
Предметом злочину є вирок, ухвала або постанова, що постановляють ся суддею.
За наведеного, речовими доказами у кримінальному провадженні, порушеному за ознаками ст. 375 КК України, можуть бути лише сам вирок (судове рішення) і матеріали кримінального провадження (письмові документиО.
Майно фізичних і юридичних осіб, особливо враховуючи що таке судді не належить не може бути речовим доказом у справі, в якій досліджується правомірність винесення судового акту і засади судочинства.
Наведене вище дає підстави для висновку, що слідчий, звертаючись до слідчого судді а в подальшому до апеляційного суду із клопотанням про накладення арешту на майно фізичних осіб які не можуть бути суб`єктами даного видку злочину, вийшов за межі порушеного кримінального провадження (мабуть виконуючи чиєсь неправомірне замовлення).
Отже, законних підстав для арешту на нерухоме майно - будівлю по АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та на земельну ділянку за цією ж адресою, яка взагалі не належить жодній фізичній особі - не було і немає.
Окрема, необхідно звернути увагу на характеристику майна, щодо якого було накладено арешт, і вказати, про наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, судом було задоволено клопотання слідчого ОСОБА_8 , і накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 4736025) та земельну ділянку площею 0,1075 га. за цією є адресою. Заборонено ОСОБА_6 та іншим фізичним особам розпоряджатися та відчужувати майно - нежитлове приміщення будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 4736025) та земельну ділянку площею 0,1075 га. за Цією є адресою.
Так, згідно п. 6,6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема,розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий, звертаючись із таким клопотанням взагалі надав суду спотворену інформацію і щодо виду такого майна і щодо його характеристики і приховав наслідки такого арешту для третіх осіб, не учасників даного кримінального провадження.
Так, будинок за адресою по АДРЕСА_1 , складається із трьох поверхів, з яких підвал, перший і другий поверхи належать ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві приватної власності. Ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_7 не є стороною кримінального провадження порушеного за ознаками ст. 375 КК України, і більше того, ОСОБА_7 взагалі немає ніякого відношення до кримінальної справи, в якій було винесено вирок від 10 лютого 2014 року.
Третій поверх будинку по АДРЕСА_1 , на даний час і на час постановления вироку, належав спільній територіальній громаді Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради, яке до будь-яких кримінальних провадження (які можуть перебувати у даного слідчого прокуратури) відношення не має.
Земельна ж ділянка площею 0,1075 за адресою по АДРЕСА_1 , на яке накладено арешт за клопотання слідчого, ніколи не належала на праві приватної власності ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_7 ні будь-яким фізичним чи юридичним особам, а належить територіальній громаді міста Івано-Франківська (Івано-Франківській міській раді), яка також до даного кримінального провадження відношення мати не може.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 10.02.2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було виправдано за всіма статтями, які їм було інкриміновано.

Саме цей вирок, слідчий вважає завідомо неправосуднім, і у зв`язку із його винесенням ним було відкрито кримінальне провадження за № 0000020 від 24 лютого 2016 року, за ознаками ч. 2 ст. 375 КК України.

Проте, звертаючись до суду із клопотанням про накладення арешту на майно, і вказуючи на обгрунтованість припущення і наявність доказів, що вказують на вчинення даного кримінального правопорушення, слідчий приховував той факт, і про це в своєму клопотанні не відобразив, що вказаний вирок Франківського районного суду міста Львова від 10 лютого 2014 року вступив в законну силу, і його законність була підтверджена і апеляційною інстанцією і в касації.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року, даний Вирок Франківського районного суду міста Львова було залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвалою колегії суддів кримінальної палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 року, було відмовлено в задоволені касаційних скарг прокурора та потерпілих, і Вирок Франківського районного суду Львівської області від 10.02.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13.06.2014 року було залишено без змін, в силі.

Слідчий звертаючись до суду, і обґрунтовуючи своє клопотання (його правову підставу) вказав, що при постановлені даного вироку Франківський районний суд повертаючи речовий доказ, визнала ОСОБА_6 власником майна - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

Дане твердження слідчого не відповідає дійсності і суперечить як вироку так і правовстановчих документам що містяться в ОСОБА_6 на це приміщення.

Перше, як вбачається із самого вироку, в ньому немає формулювання - визнати ОСОБА_6 власником нежитлового приміщення по

АДРЕСА_1 , у вироку Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2014 року міститься наступне: Речові докази приміщення по АДРЕСА_1 повернути власнику.

Дана частина вироку, стосується повернення речових доказів, а не визнанню права власної на них за кимось і в цій частині вирок постановлений в чіткій відповідності і в порядку ст. 81 КПК України (в редакції 1960 року).

На момент прийняття вироку, до матеріалів справи були долучені ряд рішень судів, якими чітко було підтверджено і визнано право власності на даний речовий доказ за ОСОБА_6 .

Жодного спору, стовно права власності на дане приміщення під час розгляду Франківським районним судом кримінальної справи відносно ОСОБА_6 і ОСОБА_9 не існувало, спір був вирішений в порядку цивільного, адміністративного, господарського і навіть в 2007 році кримінального судочинства.

Про той факт, що не на підставі вироку Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_6 набув право власності не це приміщення, свідчить виписка з Державного реєстру речових прав, згідно якої чітко вбачається, що право власності за ОСОБА_6 зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2004 року та на підставі Постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі № 2а-1243/11/0970 від 10 червня 2011 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 травня 2012 року.

Отже, на підставі Вироку Франківського районного суду міста Львова від 10 лютого 2014 року, який вступив в законну силу і був залишений в силі апеляційною та касаційною інстанцією, який слідчий бездоказово, вважає завідомо неправосуднім, не вирішувалося і не оформлялося право власності за ОСОБА_6 на приміщення по АДРЕСА_1 і тим більше земельну ділянку за цією ж адресою.

Дослідивши матеріали клопотання та заслухавши думку сторін, приходжу до висновку, що клопотання слід задоволит та скасувати арешт на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 4736025) та земельну ділянку площею 0,1075 га. за цією є адресою. Також слід скасувати заборону ОСОБА_6 та іншим фізичним особам розпоряджатися та відчужувати майно - нежитлове приміщення будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 4736025) та земельну ділянку площею 0,1075 га. за цією є адресою.
Керуючись ст. ст. 174 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
Клопотання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про скасування арешту майна - задоволити.
Скасувати арешт на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 4736025) та земельну ділянку площею 0,1075 га. за цією є адресою.
Скасувати заборону ОСОБА_6 та іншим фізичним особам розпоряджатися та відчужувати майно - нежитлове приміщення будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 4736025) та земельну ділянку площею 0,1075 га. за цією є адресою.
Повний текст ухвали оголошено 28.10.2016 року о 15:00 год.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Львівської області протягом п`яти днів з дня її проголошення через Галицький районний суд міста Львова.

Слідчий Суддя ОСОБА_1