Справа № 488/530/16-к
Провадження № 1-кп/488/135/16 р.
УХВАЛА

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю:
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_5 ,
законного представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
педагога ОСОБА_9 ,
представника служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївськой міської ради ОСОБА_10 ,
інспектора патрульної поліції Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітнього:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, учня 10-го класу Миколаївської загальноосвітньої школи №33, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-
ОСОБА_5 30.08.2015 року близько 19-00 години, знаходячись на спортивному майданчику по пр.Жовтневому, 323/5 біля басейну Водолей у м.Миколаєві, на грунті раптово виниклих неприязних відносин в ході виниклої сварки із ОСОБА_8 , умисно наніс потерпілому два удари кулаками рук в обличчя та один удар ногою в обличчя, чим завдав останньому закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, стійку помірну цефалгію, закритий перелом кісток носу без зміщення, забиту рану спинки носа, параобрбітальну гематому справа, заподіявши легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Прокурор в судовому засіданні своє клопотання підтримав, вважаючи, що саме такий примусовий захід є достатнім та необхідним для попередження вчинення неповнолітнім нового злочину.
ОСОБА_5 у судовому засіданні свою провину в інкримінованому діянні не визнав, заперечував проти застосування до нього примусових заходів виховного характеру; не оспорював тяжкість завданих потерпілому тілесних ушкоджень, однак вважав, що у даному випадку він діяв у стані необхідної оборони від протиправних посягань потерпілого. Суду також показав, що 30.08.2015 року він катався на спортивному майданчику на самокаті; його друзі сиділи на землі та грали у карти; потерпілий підійшов до них та повідомив, що вони заважають кататися його доньці на роликах, почав кричати на нього; він ( ОСОБА_12 ) крикнув на адресу потерпілого, що місця достатньо, відбулася словесна перепалка; потерпілий запропонував йому вийти поговорити за територію майданчика, бо хотів, щоб він пішов звідти та не катався там. Він погодився та пішов із ним, можливість вбігти мав; потерпілий його підштовхував за лікоть. Коли вони вийшли за територію майданчика, потерпілий став його штовхати руками у плече, чим застосував фізичне насильство, матюкався, а також висловлював до його адреси погрози, кажучи про те, щоб він його там більше не бачив, вдарити його не намагався. Він ( ОСОБА_12 ) відійшов назад, потерпілий став іти на нього і він вдарив його кулаком в обличчя, в область носу, бо злякався. Потерпілий замахнувся на нього ногою, намагаючись його вдарити, але він відстрибнув. Потерпілий став витирати кров.
Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні позицію останнього підтримав, заперечував проти задоволення клопотання прокурора з мотивів відсутності в діях ОСОБА_12 складу інкримінованого кримінального правопорушення внаслідок перебування ОСОБА_12 під час подій у стані необхідної оборони.
Законний представник ОСОБА_5 , його батько ОСОБА_7 суду повідомив, що у зазначеній пригоді його син діяв у стані необхідної оборони, тому є невинним. Малишева характеризує виключно з позитивного боку; має на нього виховний вплив. У разі визнання ОСОБА_12 винним у скоєнні злочину, він не заперечує проти передання його йому на поруки.
Представник служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївськой міської ради вважав за доцільне передання неповнолітнього ОСОБА_5 під нагляд батька; суду також пояснив, що у службі на обліку ОСОБА_12 не перебуває; з навчального закладу ніяких подань щодо невиконання батьками ОСОБА_12 своїх обов`язків чи його неправомірної поведінки не надходило; ніяких зауважень ні до ОСОБА_12 , ні до його батьків служба немає.
Інспектор патрульної поліції Корабельного ВП ГУ НП в Миколаївській області суду повідомив, що на обліку у їх службі ОСОБА_5 не перебуває; зі школи подань щодо пропуску ним занять чи неправомірної поведінки не надходило; за місцем навчання та мешкання характеризується позитивно; вважав за доцільне передання неповнолітнього під нагляд батька.
Вина ОСОБА_5 , незважаючи на невизнання ним своєї провини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, повністю підтверджується дослідженими під час судового розгляду показаннями потерпілого, свідків та судового експерта:
потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що 30.08.2015 року його донька каталася на роликах на спортивному майданчику, він був в автомобілі поряд із майданчиком. Доньці було незручно проїжджати мимо групи підлітків, які сиділи між горкою та огородженням, грали у карти; він зробив їм зауваження, просив посунутися, однак на нього ніхто не отреагував; він зайшов всередину майданчика, бо донька ледве не вдарилася об огорожу, знову зробив їм зауваження. Малишев грубо щось сказав на його адресу, демонструючи таким чином свою неповагу та байдужість до його зауважень. Він сказав, щоб той залишив майданчик; ОСОБА_12 погодився та став виходити, йшов попереду нього, він його підштовхував під лікоть; вже біля калитики він обернувся, щоб подивитися на доньку, а коли повернувся до ОСОБА_12 , останній йому зненацька наніс один-два удари кулаками в обличчя в область носа. Він нахилився, бо пішла рясно кров та відразу ОСОБА_12 наніс ще один удар в обличчя ногою. Вважає, що ОСОБА_12 таким чином діяв зухвало, хотів показати свою силу перед друзями, бо професійно займався тривалий час боксом;
малолітній свідок ОСОБА_13 суду показала, що в цей день каталася на спортивному майданчику на роликах; їй дійсно було незручно проїжджати мимо групи підлітків, які сиділи біля горки. ЇЇ батько (потерпілий) неодноразово робив їм зауваження, однак вони знову ж таки поверталися на свої місця. Вона побачила, як батько із ОСОБА_12 виходили із спортивного майданчика, і коли вийшли, ОСОБА_12 вдарив батька два рази кулаками в обличчя, а коли той нахилився, бо у нього пішла кров - ще один раз вдарив ногою в обличчя. В цей час вона перебувала на відстані 3-5 м від батька, почала кричати і плакати;
свідок ОСОБА_14 суду показав, що після відбувшихся подій через декілька хвилин прибув на спортивний майданчик. Обличчя у батька (потерпілого) було в крові. Він вказав на ОСОБА_12 , як на особу, що його побила. Незабаром приїхав батько ОСОБА_12 та на його вимогу, останній вибачився перед потерпілим. Зі слів батька, ОСОБА_12 наніс йому не менше двох ударів ногами і руками;
неповнолітній свідок ОСОБА_15 суду показав, що 30.08.2015 року вони з друзями сиділи на спортивному майданчику; ОСОБА_5 катався на самокаті; донька потерпілого каталася на роликах та її батько робив їм зауваження, що вони заважають їй; надалі його донька врізалася в огорожу. Потерпілий став пред`являти до ОСОБА_12 претензії, бо вважав, що це він заважав його доньці, між ними виникла словесна перепалка; він попросив ОСОБА_12 вийти з зони парка; вони стали йти за огорожу; потерпілий підштовхував ОСОБА_12 під лікоть; вони вийшли з майданчика; потерпілий став штовхати ОСОБА_12 у плечі і той з метою самозахисту вдарив його в ніс кулаком. Потерпілий ледве не впав, став махати ногою в бік ОСОБА_12 , щоб той до нього не підходив;
неповнолітній свідок ОСОБА_16 суду показав, що 30.08.2015 року вони з друзями сиділи на спортивному майданчику; ОСОБА_5 катався на самокаті; донька потерпілого каталася на роликах та не могла проїхати; потерпілий робив їм зауваження, що вони заважають його доньці; остання врізалася в огорожу, потерпілий вирішив, що у цьому винний ОСОБА_12 та став вимагати, щоб той вийшов із ним за майданчик побалакати, останній не хотів з ним іти, потерпілий став силомиць його виводити з парка, підштовхуючи у спину; ОСОБА_12 йшов спокійно; вони вийшли, поговорили, ОСОБА_12 відмовився йти з ним в машину, потерпілий його штовхнув у спину в бік машини, а потім замахнувся на нього, намагаючись його вдарити кулаком в обличчя, на що ОСОБА_12 з метою самозахисту вдарив його кулаком в обличчя;
свідок ОСОБА_17 суду показала, що під час пригоди вона гуляла зі своєю дитиною на спортивному майданчику; толпа дітей сиділа біля горки; донька потерпілого каталася на роликах; потерпілий вважав, що доньці мало міста, діти їй заважали проїхати. Потерпілий зробив зауваження підліткам; ОСОБА_5 відреагував на це; потерпілий викликав ОСОБА_12 з толпи та вони почали розмовляти. Надалі потерпілий ухватив ОСОБА_12 за шиворот та почав виводити з майданчика, ОСОБА_12 отмахувався від потерпілого та не хотів йти з ним. Надалі потерпілий замахнувся на ОСОБА_12 , намагаючись його вдарити, на що ОСОБА_12 вдарив його кулаком руки в обличчя з метою захисту. Вона слідкувала за своєю дитиною, тому могла не бачити все, що відбувалося між ними. Потерпілий присів, у нього пішла кров;
свідок ОСОБА_18 суду показав, що він із дитиною в цей день гуляли на спортивному майданчику; дитина каталася на скейті; група підлітків сиділа в тіні; до них підійшов потерпілий, щось намагався їм пояснити, потім став пред`являти претензії до ОСОБА_12 ; він припустив, що то батько заганяє шкідника дитину додому. Потерпілий став виводити ОСОБА_12 із силою з майданчику - то хватав за шию, то за лікоть, підштовхував його, той не хотів йти, бо знав, що його можуть побити; потерпілий щось казав ОСОБА_12 . Після цього ОСОБА_12 повернувся з розбитою рукою; у потерпілого було розбито ніс. Потерпілий представляв погрозу своїм видом та діями для підлітка, вів себе агресивно. У ОСОБА_12 не було можливості піти, бо потерпілий весь час тримав його біля себе, щоб той нікуди не подівся. Завдання ударів він не бачив;
судовий експерт ОСОБА_19 суду показав, що свої висновки судов-медичних експертиз підтримує у повному обсязі. Маючі місце тілесні ушкодження у потерпілого могли утворитися як від одного удару, так і від декількох.
Вина ОСОБА_5 також підтверджується:
протоколом прийняття від потерпілого ОСОБА_8 заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.08.2015 року;
висновком судово-медичної експертизи № 245 від 2.11.2015 року, відповідно до якої у ОСОБА_8 мають місце тілесні пошкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, стійка помірна цефалгія, закритий перелом кісток носу без зміщення, забита рана спинки носа, параобрбітальна гематома справа. Дані тілесні ушкодження могли утворитися від дії тупих твердих предметів за механізмом удару, можливо у строк та за обставин, вказаних у постанові. Враховуючи характер та особливості тілесних ушкоджень потерпілому було нанесено не менше двох травматичних дій в область голови. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я;
висновком додаткової судово-медичної експертизи № 283 від 11.12.2015 року, відповідно до якої утворення маючих місце у потерпілого тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту малоймовірно; під час нанесення тілесних ушкоджень потерпілий міг знаходитися у вертикальному положенні, звернений обличчям до нападника;
даними протоколу слідчого експеримента за участю потерпілого ОСОБА_8 , відповідно до якого останній показав і розповів де, як і за яких обставин йому ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження;
медичними довідками з лікарень щодо маючих місце травм та призначеного потерпілому лікування.
Суд, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності і взаємозв`язку, та даючи правову оцінку діям ОСОБА_5 приходить до наступних висновків.
Суд вважає за необхідне покласти у підставу свого рішення показання потерпілого ОСОБА_20 щодо добровільного погодження ОСОБА_12 залишити спортивний майданчик, а також заподіяння йому ОСОБА_12 двох ударів руками та одного удару ногою в обличчя.
Показання потерпілого про обставини вчиненого злочину є конкретними, детальними, узгоджуються з іншими наявними у справі доказами, у тому числі із висновками судово-медичних експертиз, стабільними - узгодженими із протоколом слідчого експертименту за його участю, тому суд вважає їх об`єктивними. Незначні його сумніви в показаннях щодо кількості нанесених ОСОБА_12 ударів кулаками рук зумовлені психоемоційним станом, який йому довелося пережити.
Суд також вважає за необхідне покласти у підставу свого рішення показання малолітнього свідка ОСОБА_13 . Незважаючи на малолітній вік свідка та те, що він є близьким родичем потерпілого, в її показаннях судом не встановлено жодних істотних суперечностей, які би викликали у суду розумний сумнів щодо їх правдивості, показання свідка узгоджуються з показаннми самого потерпілого, підстав невірити якому у суду немає, а також з іншими доказами по справі; свідок був в безпосередній близькості від ОСОБА_12 та потерпілого та мав можливість особисто сприймати усі обставини побиття ОСОБА_21 .
Враховуючи висновок судово-медичної експертизи № 245 від 2.11.2015 року в частині завдання потерпілому не менше двох травмуючих ударів, показання потерпілого ОСОБА_20 та свідка ОСОБА_13 суд вважає встановленим, що потерпілому було заподіяно ОСОБА_12 саме два травмуючих удари кулаками рук в обличчя та один удар ногою в обличчя.
Суд критично відноситься до показань наступних свідків:
свідка ОСОБА_16 в частині того, що потерпілий став насильно виводити ОСОБА_12 з майданчику та першим намагався нанести ОСОБА_12 удар кулаком в обличчя, щодо нанесення ОСОБА_12 потерпілому лише одного удару в обличчя;
свідка ОСОБА_15 щодо нанесення ОСОБА_12 потерпілому лише одного удару в обличчя, оскільки показання свідка ОСОБА_16 в частині насильницького виведення ОСОБА_12 з майданчику викликають у суду сумнів в своєї об`єктивності, бо протирічать показанням самого ОСОБА_12 в цій частині, який повідомив, що добровільно погодився на пропозицію потерпілого вийти побалакати. Враховуючи вказані протиріччя, а також, що дані свідки є друзями ОСОБА_12 , суд вважає, що вони можуть бути зацікавленими у вирішенні справи на користь останнього;
свідка ОСОБА_17 - в частині насильницького виведення потерпілим ОСОБА_12 з майданчику, намагання потерпілого першим завдати ОСОБА_12 удар кулаком в обличчя та нанесення ОСОБА_12 потерпілому лише одного удару рікою в обличчя, оскільки свідок слідкувла за своєю дитиною під час подій та всіх обставин конфлікту між сторонами не бачила. Окрім того, як встановлено у судовому засіданні з показань законного представника ОСОБА_7 , останній після пригоди із данним свідком спілкувався, у зв`язку із чим, а також враховуючи, що показання даного свідка протирічать показанням самого ОСОБА_12 в частині добровільного виходу разом із потерпілим з майданчику та відсутності намагань потерпілого його вдарити, суд приходить до висновку, що показання свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні не відповідають істині;
свідка ОСОБА_18 - щодо насильницького виведення потерпілим ОСОБА_12 з майданчику; що ОСОБА_12 не хотів з ним йти, бо знав, що його можуть побити; щодо погрози потерпілого своїм видом та діями для ОСОБА_12 ; щодо неможливості ОСОБА_12 вирватися від потерпілого, оскільки такі покази свідка є нелогічними, надуманими та виключно суб`єктивними. Факт насильного виведення потерпілим та його утримання, ОСОБА_12 у судовому засіданні не підтверджено; сам ОСОБА_12 навпаки вважав, що потерпілий, запропонувавши йому піти, хотів, щоб він залишив майданчик. Висновок щодо намагання побити потерпілим ОСОБА_12 та створення своїм видом погрози для неповнолітнього, зроблено свідком необгрунтовно та неконкретно. Посилаючись на неадекватну, протиправну та агресивну поведінку потерпілого, разом із тим свідок припустив, що це прийшов батько за своєю дитиною.
Суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_12 щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому у стані необхідної оборони та критично відноситься до його показань з цього приводу, оскільки такі фактичні обставини не знайшли свого підтвердження протягом розгляду справи в суді.
Відповідно до ч.1 ст. 36 КК України право на необхідну оборону виникає не за будь-якого суспільно небезпечного посягання, а лише за такого, яке викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
Відповідно до п.2,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону», судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно-небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної й достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про існування в діях потерпілого взагалі суспільно небезпечного посягання, яке б вимагало його негайного відвернення чи припинення ОСОБА_12 , або обставин, які свідчили про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди ОСОБА_12 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому.
Так, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник конфлікт у вигляді словесної перепалки. На пропозицію потерпілого, ОСОБА_12 добровільно погодився залишити спортивний майданчик, ні під час шляху на вихід з майданчику, ні після цього потерпілим в бік ОСОБА_12 не було здійснено жодного суспільно-небезпечного посягання, вдарити потерпілий ОСОБА_12 не намагався - що не заперечено самим ОСОБА_12 . Фактично тілесні ушкодження були нанесені ОСОБА_12 потерпілому зненацька та раптово, у той момент, коли потерпілий розвернувся подивитися на доньку та повернувся обличчям до ОСОБА_12 ; ніякої загрози заподіяння шкоди для нього з боку потерпілого не було. А вимагання потерпілого, щоб ОСОБА_12 більше не з`являвся на майданчику - загрозою заподіяння шкоди, на що посилається ОСОБА_12 , в ракурсі виникнення стану необхідної оборони, вважати неможна.
Окрім того, суд вважає, що ОСОБА_12 мав можливість уникнути розвинення конфлікту з потерпілим. Враховуючи світлу пору доби, значну чисельність людей навкруги, у тому числі друзів ОСОБА_12 , він міг залишити потерпілого до початку бійки, однак натомість вийшов з потерпілим із спортивного майданчику, де продовжив сварку, умисно завдавши потерпілому три удари кулаками та ногами в обличчя.
Враховуючи молодий вік ОСОБА_5 , його тривале зайняття боксом та існування 1-го розряду у даному виді спорту - як наслідок, його гарну фізичну форму та спортивну статуру, суд вважає, що ОСОБА_5 мав достатню фізичну силу, тому не приймає до уваги доводи захисту, як на підтвердження створення реальної загрози заподіяння шкоди ОСОБА_5 з боку потерпілого, різницю у віці між сторонами.
Показання ОСОБА_5 суд розглядає, як спосіб його захисту, з метою уникнути застосування до нього заходів виховного характеру.
За таких обставин, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_12 за ч.2 ст.125 КК України в умисному завданні легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вирішуючи питання про застосування примусового заходу виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_5 суд враховує наступне:
під час досудового розслідування та судового розгляду, на виконання вимог ст. 485 КПК України було з`ясовано, що стан здоров`я неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності ОСОБА_5 є добрим, даних про його розумову відсталість, психічне захворювання чи затримки психічного розвитку не встановлено. ОСОБА_5 виховується в повній родині, навчається у 10-му класі Миколаївської загальноосвітньої школи №33, де характеризується позитивно.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 499 КПК України, за відсутності підстав для закриття кримінального провадження прокурор затверджує складене слідчим або самостійно складає клопотання про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру і надсилає його до суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 на час вчинення інкримінованих йому дій не досяг 16 років, тобто він не являється суб`єктом злочину, передбаченого ст.125 КК України.
З свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 06.12.2000 року, вбачається, що його батьком є ОСОБА_7 .
Виходячи з вищезазначених вимог закону, беручи до уваги дані про особу неповнолітнього, враховуючи обставини провадження, те, що ОСОБА_5 на даний час є учнем школи, в його діях наявні кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення; враховуючи його роль у делікті, дані про його особу, поведінку у школі, дані про сім`ю, здатність батька забезпечити виховний вплив на ОСОБА_5 та постійний контроль за його поведінкою, умови життя, виховання і поведінку неповнолітнього, суд вважає, що до неповнолітнього ОСОБА_5 може бути застосований примусовий захід виховного характеру, передбачений п.3 ч.2 ст.105 КК України у вигляді передачі неповнолітньої під нагляд батька ОСОБА_7 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 строком на один рік.
Цивільний позов прокурора в інтересах лікарні про відшкодування з законного представника ОСОБА_5 шкоди, заподіяної внаслідок скоєння злочину суд не вирішує, як такий, що у відповідності до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику в справах про необхідну оборону» підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного ст.105 КК України та керуючись ст. ст. 497, 498, 499, 501 КПК України, суд, -
Клопотання прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 в Миколаївській області - задовольнити.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 строком на один рік.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1