Провадження № 11-кп/795/389/2016
Категорія - в порядку КПК УКраїни Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув ши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні начальника відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000021 від 14 грудня 2012 року, повернуто начальнику відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 , як такий, що не відповідає вимогам КПК України

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_14

захисників-адвокатів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.142, п.п. "а", "з", "і" ст.93, ч.2 ст.17, п.п. "а", "з", "і" ст.93 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.263, ч.2 ст.263, ст.257, ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, п.п.6,12,13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185, ч.2 ст.262 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.142, п.п. "а", "з", "і" ст.93, ч.2 ст.17, п.п. "а", "з", "і" ст.93 КК України (в редакції 1960 року), ст.257 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.142, п.п. "а", "і" ст.93 КК України (в редакції 1960 року), ст.257 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ст.257, ч.3 ст.28, ч.2 .15, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.185, ч.2 ст.262 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України (в редакції 2001 року) в зв`язку з невідповідністю його вимогам КПК України, внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань 0000021 від 14 грудня 2012 року, повернуто начальнику відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 , як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що в порушення ч. 2 ст. 4 КК України (2001 року), надаючи правову кваліфікацію діям ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ст. 257 КК України, вчиненим наприкінці 2000 року, в обвинувальному висновку викладена кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення кримінального закону 2001 року, тоді як їх дії мали кваліфікуватися відповідно до положень КК України 1960 року.

Також підставою для повернення обвинувального акту стало порушення норм п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України, зокрема ненадання розписок всіх обвинувачених про отримання ними копій обвинувального акту, а розписки Кочура та ОСОБА_22 про відмову від отримання обвинувального акту та реєстру матеріалів оформлені неналежним чином, оскільки останні в них зазначені як засуджені, тоді коли вони не є засудженими в даному кримінальному провадженні, а надані акти про відмову не відповідають ч. 6 ст. 104 КПК України, оскільки підписані представниками установи виконання покарань, що суперечить ст. 223 КПК України, яка вказує на те, що працівники правоохоронних органів не можуть бути понятими.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, а обвинувальний акт направити в той же суд на новий розгляд. Свої вимоги мотивує тим, що судом безпідставно повернуто обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні, оскільки вважає, що суд вдався в дослідження обставин кримінального провадження та надання їм оцінки, що суперечить положенням ст. 314, 315 КПК України та є неприпустимим на стадії призначення провадження. Спростовуючи твердження щодо невірної кваліфікації дій, апелянт зазначає, що в обвинувальному акті вказано, що банда була створена в кінці 2000 року, точної дати досудовим слідством не встановлено, а діяльність банди продовжувалася до 2002 року, що і дало підстави органові досудового розслідування кваліфікувати дії учасників за кримінальним законом 2001 року. Стосовно неправильного оформлення відмови ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від отримання обвинувального акту та додатків, прокурор зазначає, що діючим законодавством не передбачено установленої форми такої відмови, тому про відмову останніх указано в самих розписках, які долучені до обвинувального акту, а обвинувальний акт та додатки офіційно направлено для вручення на адресу СІЗО м. Чернігова, де вони утримуються. Такий порядок передбачений п. 3.18 „Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства Юстиції України № 460/5 від 18 березня 2013 року.

Згідно вироків судів, які набрали законної сили, ОСОБА_9 (в 2003 році) та ОСОБА_10 (в 2005) засуджені до довічного позбавлення волі і в умовах СІЗО перебувають у статусі засуджених, у даному кримінальному провадженні останнім запобіжні заходи у виді тримання під вартою не виносилися, саме цим прокурор пояснює зазначення цих осіб в актах про відмову в отриманні документів як засуджених.

Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_23 та ОСОБА_22 як засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до ст. 8 Закону України „Про попереднє ув`язнення тримаються ізольовано від усіх інших осіб, які перебувають під вартою, що позбавляє залучення до спілкування з ними в умовах СІЗО понятих не з числа працівників правоохоронних органів.

Заслухавши доповідача; думку прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити з викладених підстав; думки обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі; колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали, основною з підстав для повернення обвинувального акту прокурору стала невідповідність правової кваліфікації дій обвинувачених за ст. 257 КК України кримінальному закону, який діяв на момент вчинення даних кримінальних правопорушень.

Однак, із таким висновком суду погодитись неможливо. Чинним кримінальним процесуальним законодавством встановлений перелік відомостей, які обов`язково повинен містити обвинувальний акт. Цей перелік є вичерпним та широкому тлумаченню не підлягає.

Зокрема, згідно припису п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, окрім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Обвинувальний акт містить і правову кваліфікацію кримінальних правопорушень із посиланням на частини та статті Особливої частини КК України із вказівкою на кваліфікуючі ознаки інкримінованих діянь.

На переконання колегії суддів вказана судом обставина не може бути безумовною підставою для повернення обвинувального акта прокурору, оскільки суд, керуючись загальними принцами кримінального закону, у випадку доведеності вини обвинувачених, міг сам дослідити та визначитися з кваліфікацією їх дій в рамках сформованого їм обвинувачення органами досудового розслідування та прокурором. При цьому колегія суддів враховує, що в процесі судового розгляду прокурор вправі уточнити обвинувачення чи сформулювати нове, змінивши попереднє.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування, цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування та розписка підозрюваного про отримання копій зазначених процесуальних документів.

На думку колегії суддів правильною є позиція суду першої інстанції про те, що відмова обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від отримання копії обвинувального акта, підписання останніми двома обвинуваченими розписки про його отримання, а також факт ненадання письмових пояснень прокурору щодо цього та причин відмови - оформлені з порушенням вимог ст. 103, ч. 6 ст. 104 КПК України, які визначають форму фіксування кримінального провадження - складення протоколу з участю двох понятих, отже посилання прокурора про відсутність законодавчого врегулювання зазначених процедур, не відповідає дійсності.

Разом з тим, з огляду на зміст даних документів на відповідність їх підзаконним актам, якими в своїй роботі керуються слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема „Правилам внутрішнього розпорядку, затвердженим Міністерством юстиції України № 460/5 від 18 березня 2013 року та якими передбачено, що у разі відмови ув`язненого чи засудженого надати розписку про отримання кореспонденції адміністрацією СІЗО складається акт про відмову отримати кореспонденцію за формою згідно з додатком 15 до даних Правил. Тим паче сам факт відмови від отримання обвинувального акту та додатків до нього самі обвинувачені не заперечують. А посилання суду в ухвалі про зазначення обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в актах у статусі засуджених також не може бути безумовною підставою для повернення обвинувального акта прокурору, оскільки в назві акту зазначено „засудженим, проте в тексті акту обвинувачені зазначені в статусі ув`язнених, якими відповідно до вищезгаданих Правил та Закону України „Про попереднє ув`язнення вони являються в умовах СІЗО. Саме ці підстави і виключають можливість запросити для посвідчення відмови від отримання обвинувального акту людей не з числа працівників СІЗО.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає не обґрунтованим та передчасним рішення суду про повернення обвинувального акту прокурору з підстав, зазначених в ухвалі, ухвала суду, відповідно до положень ст. ст. 409, 412 КПК України, підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 березня 2016 року - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000021 від 14 грудня 2012 року, повернуто начальнику відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 , як такий, що не відповідає вимогам КПК України скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4