Ухвала
іменем україни

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000715, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ржищів Київської області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого останній раз 15 липня 2014 року Кагарлицьким районним судом Київської області за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком місцевого суду залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 15 липня 2014 року і остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Також цим вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Зазначає, що в основу вироку покладені недопустимі докази, які отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зокрема огляд місця події, в ході якого було вилучено наркотичний засіб, в порушення вимог статей 233, 234 КПК проведений без ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук житла чи іншого володіння особи (транспортного засобу), через що висновок судово-хімічної експертизи згідно положень ч. 5 ст. 101 КПК мав бути визнаний недопустимим доказом. Крім того, доручення про проведення досудового розслідування не завірене підписом уповноваженої особи у зв`язку з чим є недійсним, а відтак не повинно тягнути жодних правових наслідків.
Згідно з вироком суду, за невстановлених досудовим слідством обставинах, часу та місці ОСОБА_6 , без мети збуту, незаконно придбав шляхом привласнення знайденого рослини дикоростучої коноплі, які 11 вересня 2014 року в автомобілі марки «ВАЗ 21063» перевозив в напрямку с. Жовтневе Кагарлицького району Київської області. Однак, цього ж дня, в ході огляду автомобіля працівниками міліції, вказані рослини коноплі були виявлені та вилучені. Згідно висновку судово-хімічної експертизи вони є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, загальною масою в перерахунку на суху речовину 568,60 г.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка частково підтримала касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу суду, як немотивовану, та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення кримінального процесуального закону.
Згідно з вимогами ст. 419 КПК у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляційні скарги залишаються без задоволення, зазначити підстави, через які вони визнані необґрунтованими.
За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності і шляхом дослідження доказів.
У силу ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони встановлені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Так, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, суд обґрунтував даними протоколу огляду місця події (автомобілю), висновком експерта щодо вилученої в ході проведення цієї слідчої дії речовини рослинного походження, а також даними протоколу огляду речових доказів та показаннями свідків.
У поданих апеляційних скаргах засуджений та його захисник стверджували про незаконність вироку суду через порушення норм КПК під час збирання та дослідження доказів кримінального провадження, а також через неправильну їх оцінку. Стверджували про відсутність належних доказів для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КПК.
Крім того, як убачається з аудіозапису судового засідання на технічному носії інформації, в апеляційному суді захисник ОСОБА_5 наполягав на необхідності визнання протоколу огляду місця події (автомобілю), а також висновку судово-хімічної експертизи - недопустимими доказами. Стверджував, що оскільки автомобіль, в якому проводився огляд, підпадає під юридичне поняття «інше володіння особи», то на підставі ч. 2 ст. 237 КПК його огляд необхідно було проводити згідно з правилами зазначеного Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи (ст. 234 КПК), тобто на підставі ухвали слідчого судді. При цьому, сама назва протоколу - «огляд місця події», на його думку, не змінювала суті вказаної процесуальної дії і не могла вплинути на процесуальний порядок її здійснення. Вказував на те, що заява засудженого про добровільну згоду на доступ до автомобілю, не звільняла прокурора від обов`язку невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення огляду до слідчого судді, який здійснює наступний судовий контроль, у тому числі і матеріалам, якими обґрунтовується необхідність проведення огляду.
Проте, незважаючи на таку позицію сторони захисту, апеляційний суд безпідставно не розцінив ці обставини фактично, як клопотання про необхідність ретельного повторного дослідження доказів з приводу дотримання органами досудового слідства вимог кримінального процесуального закону під час збирання доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 .
Апеляційний суд не перевірив належним чином та не спростував усіх наведених стороною захисту доводів та не дав в ухвалі вичерпної відповіді на них і не зазначив мотивовані підстави, з яких визнав ці доводи необґрунтованими.Замість цього суд лише формально послався на те, що «не знаходить в доводах захисту та обвинуваченого переконливих доводів про необ`єктивність досудового розслідування та про допущення таких процесуальних порушень, які перешкоджають прийняттю рішення по суті».
Проте, виходячи з системного аналізу положень Глави 4 та Глави 31 КПК, законодавець зобов`язує суд апеляційної інстанції, за наявності відповідних клопотань, та обставин, що мають істотне значення для висновків суду і на яких ґрунтується судове рішення, здійснити їх перевірку.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (§ 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, § 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що умови, в яких розглянуто скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 не були сумісні з поняттям справедливого судового розгляду за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції, а сама процедура відбулася формально та з грубим порушенням вимог КПК.
Оскільки суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази та вирішувати питання про їх достовірність (частина перша статті 433 КПК), а вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. А відтак, зважаючи на доводи, та вимоги захисника у касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду апеляційної інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази надані сторонами, перевірити інші доводи, викладені у апеляційних та касаційній скаргах сторони захисту, й відповідно до вимог ст. 370 КПК ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3