Справа № 308/8903/13-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

15.04.2016 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі - ОСОБА_4 , за участю прокурора - ОСОБА_5 , підсудних - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 розглянув у відкритому засіданні кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2014 року яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м.Луцьк, мешканця АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, не одруженого, тимчасово не працюючого, раніше судимого,
визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.3 ст.187, ч.2 ст.15 ч.3 ст.289 КК України та призначено йому покарання:
- за ст.115 ч. 2 п. п. 6, 12, 13 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.4 ст.187 КК України у вигляді позбавлення волі строком на одинадцять років, з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.3 ст.289 КК України у вигляді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.1 ст.263 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки позбавлення волі;
- за ч.3 ст.187 КК України у вигляді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.2 ст.15 - ч.3 ст.289 КК України у вигляді позбавлення волі строком на вісім років, з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.
У відповідності до ст.71 КК України шляхом поглинення невідбутої частини покарання призначеного за вироком Військового суду Західного регіону України від 14 грудня 2000 року цим покаранням остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , до вступу вироку в законну силу, залишено попередній - тримання під вартою.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту його фактичного затримання 5 квітня 2007 року.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, українця, уродженця смт. Верхній Рогачин, Херсонської області, мешканця АДРЕСА_2 , з неповною середньою освітою, не одруженого, тимчасово не працюючого, у відповідності до ст. 89 КК України не судимого,
визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.3 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 ч.3 ст.289 КК України та призначено йому покарання:
- за ст.115 ч. 2 п. п. 6, 12 КК України у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.4 ст.187 КК України у вигляді позбавлення волі строком на одинадцять років, з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.3 ст.289 КК України у вигляді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.1 ст.263 КК України у вигляді позбавлення волі строком на три роки позбавлення волі;
- за ч.3 ст.187 КК України у вигляді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ст.115 ч. 2 п. п. 6, 12, 13 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч.2 ст.15 - ч.3 ст.289 КК України у вигляді позбавлення волі строком на вісім років, з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , до вступу вироку в законну силу, залишено попередній - тримання під вартою.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту його фактичного затримання 5 квітня 2007 року.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у дохід держави по 973 (дев`ятсот сімдесят три) грн. 69 коп. судових витрат за проведені по справі дактилоскопічні, балістичні, авто товарознавчі, психіатричні та хімічні експертизи.
Вирішено питання про речові докази у відповідності до вимог ст..81 КПК України.
Реалізовуючи свої злочинні наміри, 29.03.2007 року між 1 та 2 годиною, ОСОБА_7 , добре знаючи місцевість в якій вони знаходились, під приводом необхідності зустрічі із його знайомим, попросив ОСОБА_12 проїхати та зупинити керований ним автомобіль в одному з провулків на безлюдній ділянці автодороги неподалік с. Рованці Луцького району Волинської області, створивши в такий спосіб умови для безперешкодного позбавлення ОСОБА_12 життя за відсутності можливих очевидців вчинення даного злочину.
Після цього, ОСОБА_7 , знаходячись у вказаному транспортному засобі, умисно, з корисливих мотивів, які полягали в протиправному збагаченні, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , коли останній скориставшись виниклою ситуацією почав спочатку правою рукою, а потім за допомогою металевої палиці, яку витягнув з-під сидіння водія, душити ОСОБА_12 , бажаючи реалізувати їх спільні злочинні наміри спрямовані на протиправне позбавлення життя ОСОБА_12 та заволодіння майном останнього, спостерігав за вчиненням ОСОБА_6 вбивства потерпілого та ніяким чином не перешкоджав останньому у вчиненні вказаного злочину, внаслідок чого ОСОБА_6 завдав ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді неповного перелому правого великого ріжка під`язикової кістки з крововиливом в підлеглі м`які тканини, непрямого перелому не редукованої жаберної дуги справа, звиху лівого великого ріжка під`язикової кістки з розривом зв`язок по передній її поверхні, перелому дуги перснеподібного хряща з крововиливом в підлеглі м`які тканини, крововиливів на каймі обох губ справа, дрібнокрапкових крововиливів на лівій частині бороди та щоці, що призвели до механічної асфіксії в результаті якої ОСОБА_12 помер на місці, та які згідно висновку судово-медичного експерта №1 від 11.05.2007 року виникли в результаті здавлення органокомплексу шиї тупим твердим з обмеженою поверхнею дії предметом, яким могла бути металева трубка, та відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, внаслідок яких ОСОБА_12 помер на місці.
В подальшому, після вчинення вбивства ОСОБА_12 , ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 , реалізовуючи попередню домовленість на заволодіння майном потерпілого, відшукали у бардачку автомобіля грошові кошти в сумі приблизно 400 гривень, мобільний телефон марки «Соні-Еріксон» приблизною вартістю 100 грн. та документи ОСОБА_12 , і зокрема паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий на ім`я останнього Мукачівським МВ УМВС України в Закарпатській області, посвідчення водія серії НОМЕР_3 на його ім`я, тимчасовий реєстраційний талоном серії НОМЕР_4 та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_5 , якими протиправно заволоділи, після чого, впевнившись у смерті останнього переклали його труп на заднє сидіння вищевказаного транспортного засобу.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_7 , з метою озброєння злочинної групи вогнепальною зброєю для її використання при вчиненні подальших злочинів корисливо-насильницького спрямування, 31 березня 2007 року, знаходячись в с. Горішнє Горохівського району Волинської області, придбав у ОСОБА_13 мисливську гладкоствольну рушницю 16 калібру моделі «Б» з номерним позначенням « НОМЕР_6 », після чого, у невстановленої слідством особи придбав 6 набоїв 16 калібру до неї, які в подальшому, без передбаченого законом дозволу, перевіз до приміщення кімнати № 413 готелю «Світязь» у м. Луцьк, по вул. Набережна, 4.
Далі, наступного дня, ОСОБА_7 , за попередньою змовою із ОСОБА_6 , за допомогою пилки по металу відрізали від вказаної рушниці частину прикладу та блоку стволів, незаконно виготовивши у такий спосіб бойову вогнепальну зброю - обріз.
Після цього, 02.04.2007 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , на рейсовому автобусі «Луцьк-Ужгород», умисно, незаконно перевезли вказаний обріз та 6 набоїв до нього у м. Ужгород, куди вони прибули 03.04.2007 року, і де цього ж дня випробували його, відстрілявши один патрон, а впродовж 3 - 4 квітня 2007 року декілька разів незаконно передавали його один одному для носіння по території м. Ужгорода та Ужгородського району без передбаченого законом дозволу, використали при вчиненні розбійного нападу на торговий павільйон «міні АБЦ» (№7 у торговому ряді) по вул. 8-го Березня в м. Ужгороді та громадянина ОСОБА_14 , поєднаного з вбивством останнього, після чого з 21 години 04.04.2007 року незаконно зберігали обріз та 4 набої до нього в приміщенні кімнати № 11 готелю «Спорт» по вул. Гленци, 4, у м. Ужгороді, до їх виявлення та вилучення працівниками міліції під час проведення огляду даного приміщення.
Згідно висновку експерта НДЕКЦ УМВС України в Закарпатській області за № 434 від 06.04.2007 р. вилучений у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обріз виготовлений з мисливської гладкоствольної рушниці 16 калібру моделі «Б», справний та придатний до стрільби, виготовлений заводським способом, у якому саморобним способом укорочено блок стволів до залишкової довжини 310 мм і відпиляно приклад, який відноситься до бойової вогнепальної зброї, а чотири набої придатні до стрільби та відносяться до категорії боєприпасів для гладкоствольної мисливської зброї 16 калібру.
Крім цього, 04.04.2007 року близько 10 години, ОСОБА_7 , будучи особою яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , з метою протиправного збагачення шляхом заволодіння чужим майном, зайшли в приміщення торгового павільйону «міні АБЦ» ( АДРЕСА_3 , де умисно, повторно, вчинили напад на продавця вказаного павільйону ОСОБА_15 , погрожуючи останній застосуванням нестандартної бойової вогнепальної зброї - обріза, виготовленого з мисливської гладкоствольної рушниці 16 калібру, моделі «Б», з номерним позначенням « НОМЕР_6 », яку ОСОБА_6 тримав у руках, націливши її на ОСОБА_15 , і у такий спосіб протиправно заволоділи грошовими коштами в сумі 10 гривень та продуктами харчування пляшкою горілки «Неміров-чорний» 0,5 л. вартістю 16,80 грн., пляшкою пива «Стелла Артуа» 0,5 л. вартістю 4,80 грн., пляшкою пива «Бекс» 0,5 л. вартістю 3,40 грн., 2 пачками вершкового печива «Золоте кільце» загальною вартістю 4,80 грн., 1 пачкою печива «Фламенка» вартістю 3,00 грн., 2 пачками горішків «Козацька розвага» загальною вартістю 2,20 грн., 2 пачками чіпсів «Люкс» загальною вартістю 5,40 грн., 1 склянкою пива «Рогань» 1 л. вартістю 3,90 грн., 2 пачками крабових паличок вагою 200 гр. загальною вартістю 6,80 грн., 2 пачками сухариків «Флінт» загальною вартістю 2,00 грн., пляшкою води «Фруктайм» 2 л. вартістю 4,00 грн. та 2 пачками цигарок «Мальборо -лайт» загальною вартістю 8,80 грн., а всього на загальну суму 65.90 гривень, чим спричинили власнику павільйону ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 75.90 гривень.
Також, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчиняла умисне вбивство, знаходячись на території Ужгородського району Закарпатської області, на початку квітня 2007 року, за попередньою змовою з ОСОБА_17 , з корисливих мотивів, повторно, вчинили умисне вбивство ОСОБА_14 за наступних обставин.
Реалізовуючи вищевказаний злочинний задум, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , умисно, з корисливих мотивів, які полягали в його протиправному збагаченні, з метою протиправного позбавлення життя ОСОБА_14 , передав ОСОБА_6 бойову вогнепальну зброю обріз, який знаходився в поліетиленовому пакеті, та разом з останнім підійшов до ОСОБА_14 , якому наказав віддати ключі від належного йому транспортного засобу, після чого почувши відмову останнього виконати його вказівку, сказав ОСОБА_6 вистрелити в ОСОБА_14 .
Далі, ОСОБА_7 бажаючи довести до кінця злочинні наміри щодо позбавлення життя ОСОБА_14 , споглядав за тим як ОСОБА_6 , виконуючи його вказівку, дістав з поліетиленового пакету обріз, із якого здійснив один постріл в район грудної клітини в ОСОБА_14 , внаслідок чого заподіяв останньому несумісні з життям вогнепальні поранення життєво важливих органів у вигляді вогнепального поранення верхньої третини правого плеча та грудної клітини справа, двох вогнепальних поранень у правій підпахвенній ямці, відкритого багатоуламкового перелому верхньої третини правої плечової кістки, багатоуламкових переломів 5, 6, 7, 8, 9 ребер справа, пошкодження легені, що супроводжувалося масивною зовнішньою та внутрішньою кровотечею, яка призвела до шоку, і які згідно висновку судово-медичного експерта за № 202 від 07.05.2007 року стали безпосередньою причиною смерті ОСОБА_14 , небезпечні для життя в момент їх спричинення, відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких ОСОБА_14 помер на місці.
З метою приховання слідів вчиненого злочину, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 затягли тіло ОСОБА_14 у вищевказану металеву будку, та у зв`язку з тим, що ОСОБА_14 ще подавав ознаки життя, ОСОБА_7 дав вказівку ОСОБА_6 задушити потерпілого.
Виконуючи вказівку ОСОБА_7 , ОСОБА_6 обкрутив навколо шиї ОСОБА_14 знайдений у будці металевий дріт та потягнувши за кінці якого здавив шию останнього, завдавши ОСОБА_14 тілесне ушкодження у вигляді странгуляційної борозни на шкірних покривах верхньої третини шиї, яке згідно висновку судово-медичного експерта № 202 від 07.05.2007 року виникло внаслідок дії тугого еластичного предмету по механізму здавлення, яким міг бути металевий дріт, і яке має помірно виражені ознаки прижиттєвості та опосередкований зв`язок із настанням його смерті.
Враховуючи, що заволодіти вищевказаним автомобілем ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не вдалося з причин незалежних від їх волі, останні з метою знищення слідів вчиненого ними злочину - відбитків пальців та долонь рук, використовуючи знайдені ганчірки, протерли частини автомобіля до яких вони торкалися, після чого з місця злочину втекли.
В апеляційних скаргах та доповненнях до них засуджений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Свої доводи мотивує тим, що судовий розгляд по справі проведено поверхнево та неповно, без виконання вказівок судів вищих інстанцій, з порушенням норм кримінально-процесуального закону. Засуджений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд або додаткове досудове розслідування. В обґрунтування доводів зазначає, що судове слідство по справі було проведено однобічно і упереджено, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і базуються на його первісних показах, які ним надані під тиском. Судом першої інстанції безпосередньо не було перевірено показання свідків, даних ними на досудовому слідстві їх допитом в судовому засіданні, безпідставно відхилялись його клопотання про допит потерпілих та свідків, в той час як захисником обов`язки по його захисту здійснювались неналежним чином, що стало причиною порушення його процесуальних прав. Обставини, які були виявлені під час судового слідства і доводили його непричетність до вчинення інкримінованих йому злочинів, судом не перевірені, в той час як дослідження матеріалів справи, які, начебто підтверджують його винність, судом також проведено поверхнево і неповно, за явно короткий проміжок часу, що свідчить про упередженість та необ`єктивність суду, а вирок базується на версії органу досудового слідства без надання оцінки всім доказам в їх сукупності. Вважає, що його дії неправильно кваліфіковано за ст.ст.115 ч.2 п.п.6, 12, 13, ст.187 ч.4, 289 ч.3, 187 ч.3, 15 ч.2 ч.3 ст.289 КК України, а судом першої інстанції в основу вироку покладено матеріали досудового розслідування без їх належної перевірки в ході судового слідства, не усунено суперечностей в матеріалах справи та показах потерпілих, свідків і експертів, не дано всебічної оцінки доказам, зібраним по справі органом досудового слідства з приводу їх належності та допустимості. Вказує також на порушення судом вимог закону щодо забезпечення йому у кримінальному процесі при розгляді цієї справи рівних умов для здійснення наданих прав, передбачених кримінально-процесуальним законом.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить вирок суду щодо його підзахисного в частині засудження за п.п.6. 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.3 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15 ч.3 ст.289 КК України змінити, кваліфікувати його дії за ч.1 ст.263 КК України, а в частині обвинувачення за п.п.6, 12, 13 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15 ч.3 ст.289 КК України виправдати. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм КПК України, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляції зазначає, що судом не було дано належної оцінки частковому визнанню вини ОСОБА_7 , а вирок суду грунтується виключно на показах обвинуваченого ОСОБА_6 , які він неодноразово змінював. На його думку, судом не було дано належної оцінки тому факту, що змінені покази ОСОБА_6 є лише його спробою самозахисту і уникнення відповідальності та мають критично оцінюватись судом. У вироку судом не визначено ролі кожного з підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, на що неодноразово вказувалось в своїх рішеннях вищестоящими судами.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї підсудний ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В обгрунтування апеляції посилається на однобічність, упередженість і неповноту судового слідства, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Стверджує, що під час досудового слідства до нього застосовувались незаконні методи слідства, внаслідок чого він обмовив себе у вчиненні вбивства ОСОБА_14 і ОСОБА_12 . Наполягає, що вказаних злочинів не вчиняв, а був лише присутнім при їх вчиненні ОСОБА_7 . Однак судом першої інстанції його версії не перевірені, а в основу вироку про його винуватість покладено первісні покази обвинуваченого під час досудового слідства, де його захист незаконно здійснював адвокат, який одночасно був захисником і ОСОБА_7 , інтереси якого суперечили його інтересам. Вказує також на порушення судом першої інстанції його процесуальних прав під час судового розгляду, в тому числі і права на захист, оскільки судом були проігноровані його клопотання і не надано можливості підготуватися до участі в судових дебатах. Вказує також на порушення права на вільний вибір свого захисника, неефективний захист призначених йому захисників.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи прокурора про законність вироку суду першої інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинувачених, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно п.15 розділу ХІ «Перехідних положень» КПК України (2012 року) кримінальні справи, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання ним чинності.
Вирок, який постановлюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя у кримінальних справах і повинен відповідати вимогам статей 321- 339 КПК України (1960 року).

Відповідно до ст.323 КПК України (1960 року), вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на доказах, які були досліджені в судовому засіданні. Ці докази суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваженні у справі кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст. 334 КПК України (1960 року) мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного по кожному із обвинувачень, з зазначеням мотивів, з яких суд визнає докази обвинувачення та відкидає інші докази.

Проте, ці та інші вимоги КПК України (1960 року) судом першої інстанції при розгляді справи в чергово дотримано не було, не дивлячись на те, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області 23 квітня 2013 року попередній вирок Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2012 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по зазначеній справі було скасовано у зв`язку з істотним порушенням судом вимог ст.ст. 323, 334 КПК України (1960 року), в тому числі і порушення права на захист ОСОБА_6 , які перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу та винести законний, обґрунтований та справедливий вирок, а справу направлено на новий судовий розгляд (т.11 а.с. 252-258).

Однак, суд першої інстанції при новому судовому розгляді, всупереч вимогам ст.374 КПК України 1960 року, не виконав вказівки, що містяться в ухвалі апеляційного суду, не усунув порушення, які в ній було зазначено, потворно при розгляді справи та постановленні вироку, допустив як явну неповноту судового слідства так і істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону.

Так, відповідно до ст..65 КПК України (1960 року), доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а згідно вимог ст..67 цього Кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази для суду не мають наперед встановленої сили.

Згідно ст..257 КПК України (1960 року) суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити докази в справі: допитати підсудних, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи.

При постановленні вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 цих вимог кримінально-процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.

За змістом ст..368 КПК України (1960 року) однобічним або неповним визнається дізнання, досудове чи судове слідство в суді першої інстанції тоді, коли залишилися недослідженими такі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Судове слідство, зокрема, в усякому разі визнається однобічним і неповним коли не були допитані певні особи, не були витребувані і досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з протоколів судового засідання та матеріалів кримінальної справи, суд розглядаючи справу по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні особливо тяжких злочинів, а саме: ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.3 ст.187, ч.2 ст.15 ч.3 ст.289 КК України, ОСОБА_6 - передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.3 ст.187, п.п.6, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 ч.3 ст.289 КК України, необґрунтовано обмежився оголошенням показань всіх потерпілих та більшості свідків, замість безпосереднього їх допиту в судовому засіданні.

Так, жоден із 6 потерпілих не був безпосередньо допитаний судом. В порушення вимог ст..ст.135, 136, 290 КПК України (1960 року) причини їх неявки в судове засідання судом не з`ясовані, не вжито достатніх заходів щодо забезпечення участі цих потерпілих при розгляді справи, не вирішено питання чи можливо за їх відсутності з`ясувати всі обставини справи та захистити їх права та інтереси, а також не з`ясована думка учасників судового розгляду про можливість закінчення розгляду справи у відсутності потерпілих, чим порушені як права самих потерпілих так і права підсудних на захист в частині безпосереднього допиту потерпілих в судовому засіданні та можливості задавати їм питання на свій захист.

При цьому, в матеріалах справи також відсутні заяви потерпілих про розгляд справи в їх відсутності, як і дані про те, що вони належним чином повідомлені про час та місце слухання даної справи.

Крім того, потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час досудового слідства були заявлені цивільні позови, які судом першої інстанції в порушення вимог ст.ст.297, 298 КПК України (1960 року) не оголошувались, не була з`ясована думка кожного підсудного щодо них, а в порушення вимог ст..ст.291, 328 КПК України (1960 року) цивільні позови було вирішено у їх відсутності, про що вказується в апеляційних скаргах засуджених та адвоката.

Аналогічним чином суд першої інстанції допустив очевидну неповноту та однобічність судового слідства, не допитавши в судовому засіданні безпосередньо свідків обвинувачення, обмежившись оголошенням їх показань на досудовому слідстві, чим порушено вимоги ст.306 КПК України (1960 року).

Згідно процесуальних вимог, що містяться в ст.ст.303,306, 308 КПК України (1960 року), суд з власної ініціативи чи за клопотанням інших учасників судового процесу має право оголосити показання свідків і потерпілого, які вони давали під час досудового слідства у випадках наявних суперечностей між показаннями, даними у суді та під час досудового слідства, а також у випадку неявки в судове засідання свідків або потерпілих, якщо явка їх з тієї чи іншої причини є неможливою.

Проте, суд в порушення вказаних вимог, не з`ясувавши причини неявки свідків, оголосив показання як всіх потерпілих, так і понад 40 свідків, які вони давали на досудовому слідстві, що є явним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

При цьому, із наведеного числа свідків судом безпосередньо були допитані тільки адвокат ОСОБА_18 , який у кримінальній справі на досудовому слідстві в порушення вимог КПК України захищав обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , інтереси яких містили суттєві суперечності, що і стало підставою для скасування ухвалою Верховного Суду України від 21.01.2010 року вироку апеляційного суду від 21.07.2009 року з направленням справи на додаткове розслідування. Судом також допитано як свідка обвинувачення слідчого прокуратури ОСОБА_19 та експертів ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Інші свідки, які зазначені у списку до обвинувального висновку судом не допитувались.

Посилання суду першої інстанції, як на доказ винності підсудних на показання допитаного в судовому засіданні в якості свідка адвоката ОСОБА_18 є, на думку колегії суддів , порушенням положень п.1 ч.1 ст.69 КПК України (1960 року) щодо заборони допиту в якості свідка адвоката з приводу тих обставин, які стали йому відомі при здійсненні професійної діяльності, захищаючи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Тим більше, що ці показання адвоката спрямовані на викриття підсудних у інкримінованих їм злочинах.

Не дивлячись на такі порушення вимог ч.2 ст.323 КПК України (1960 року) при дослідженні доказів суд необґрунтовано послався у вироку на оголошені показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_23 та свідків, які нібито перевірені в судовому засіданні та об`єктивно доводять вину підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, не розкриваючи при цьому суть цих показань, які б підтверджували доведення вини підсудних за вказаними обвинуваченнями.

Поряд з цим, такі порушення судом першої інстанці вимог кримінально-процесуального закону, на думку колегії суддів, призвели не тільки до явної неповноти та однобічності судового слідства, але й до порушення прав підсудних на допит свідків обвинувачення, що позбавило їх можливості підтвердити правдивість своїх доводів чи спростувати доводи обвинувачення.

Так, згідно вимог ст..21 КПК України (1960 року) суд зобов`язаний забезпечити право підсудному захищатися всіма встановленими законом засобами від пред`явленого обвинувачення, в тому числі і відповідно до положень п.п.4,7 ст.263 КПК України (1960 року) ставити перед судом питання про виклик свідків, з правом задавати їм питання на свій захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При цьому кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права, як мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Як видно, в процесі розгляді даної справи, судом не забезпечено і право підсудних, закріплене в ст..16-1 КПК України (1960 року), яка передбачає змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів у доведеності перед судом їх переконливості. При цьому, суд не створив необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконанн процесуальних обов`язків.

Недотримання судом першої інстанції вказаних вимог кримінально-процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позбавило можливості постановити щодо ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 законний і обґрунтований вирок, який би відповідав вимогам ст..ст.323, 334 КПК України (1960 року).

Як вбачається зі змісту вироку, в ньому майже дослівно зазначено зміст обвинувального висновку із зазначенням доказів вини підсудних, проте наведених доводів підсудних не спростовано, не проаналізовано і відповіді на них не дано. Суд першої інстанції не сформулював у вироці належним чином висновки щодо обгрунтованості засудження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за кожним обвинуваченням, звівши їх до переліку доказів без будь-якої оцінки хоча б одного з них, фактично вдавшись до дублювання змісту обвинувального висновку.

Так, як вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні підсудний ОСОБА_7 вину визнав частково, заявивши , що не причетний до вбивства ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , стверджуючи , що вказані злочини вчинив ОСОБА_24 . Відповідно до своєї позиції підсудний ОСОБА_7 дав свої показання у судовому засіданні.

Підсудний ОСОБА_6 в судовому засіданні на підставі ст..63 Конституції України від дачі показів відмовився, хоча на початку судового розгляду справи погодився на дачу поканань. Суд при цьому, не з`ясував причини відмови ОСОБА_6 від дачі показань в судовому засіданні.

У той же час, у ході досудового слідства та попередніх судових розглядів, підсудні давали різні показання. При цьому, як видно з протоколу судового засідання від 05.12.2014 року та вироку, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції навів як доказ їх вини, покази дані ними у ході досудового слідства та в попередніх судових розглядів, не давши таким відповідної правової оцінки в сукупності з іншими доказами у справі.

Таким чином, не давши у вироку вмотивовану оцінку доводам підсудних на свій захист, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні вироку допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, передбаченого статтями 323, 327, 334 КПК України (1960 року), що обґрунтовано ставить під сумнів законність і справедливість вироку, а також позбавляє апеляційний суд підстав у цій частині визнавати чи не визнавати обґрунтованими доводи обвинувачення чи сторін захисту.

Як видно, доводи засуджених ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 про їх невинність, за результатами судового розгляду не перевірені, суд не проаналізував і не умотивував показання підсудних, а обмежився формальним викладенням їх у вироку, не зазначивши які саме обставини і в яких правопорушенням цим підтверджуються. Відтак залишив поза увагою й не спростував наведних доводів обвинувачених, натомість покликався на обвинувачення, зазначене в обвинувальному висновку.

При цьому судом першої інстанції не виконано обов`язкові вказівки, що містяться і в ухвалі колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 21.01.2010 року, якою вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був скасований у зв`язку з порушенням прав підсудних на захист, не з`ясувавши з достатньою повнотою обставин скоєння злочинів підсудними, їх ролі та конкретних дій кожного з них.

Крім того, відповідно до п.3 ч.2 ст.370 КПК України (1960 рок) вирок в усякому разі належить скасувати, якщо: порушено право обвинуваченого на захист, зокрема на вільний вибір захисника.

Так, в ст..9 Конституції України закріплено право обвинуваченого на вільний вибір захисника, що гарантоване і п.»с» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав і основний свобод людини 1950 року, а саме, що кожен має право «захищати себе особисто чи використовувати правову допомогу захисника, обраного на власний розсуд, або - якщо він не має достатніх коштів для оплати правової допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, якщо цього вимагають інтереси правосуддя».

Відповідно до роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» відмова від захисника можлива на будь- якій стадії процесу лише за ініціативою підсудного. Вирішуючи питання про прийняття такої відмови, суд має з`ясувати, чи не є вона вимушеною і як у подальшому підсудний має здійснювати свій захист самостійно чи за допомогою іншого захисника. Встановивши вимушеність відмови, суд вживає передбачених законом заходів до забезпечення участі захисника у справі.

За змістом вимог п.4 ст.45, ст..46 КПК України (1960 року) участь захисника при провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою, коли санкція статті, за якою кваліфікується злочин передбачає довічне ув`язнення з моменту затримання особи чи пред`явлення їй обвинувачення. При цьому, підсудний має право в будь-який момент провадження у справі відмовитися від запрошеного чи призначеного захисника. Відмова від захисника у випадках, зазначених у ст..45 цього Кодексу, може бути прийнята лише коли підсудний обґрунтовує її мотивами, які суд визнає такими, що заслуговують на увагу. У цьому випадку захисник замінюється іншим в порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Із матеріалів кримінальної справи видно, що 30 липня 2014 року суду першої інстанції надано клопотання адвоката ОСОБА_25 про надання дозволу на побачення з підсудним ОСОБА_6 , ознайомлення з матеріалами кримінальної справи та допуск в якості його захисника за укладеною угодою від 30.07.2014 року з братом підсудного ОСОБА_26 (т.13 а.с.125-128).

Однак, згідно постанови судді Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_27 від 01.08.2014 року, яка винесена чомусь ним одноособово, без участі учасників судового розгляду та самого підсудного ОСОБА_6 у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_25 відмовлено. З резолютивної частини даної постанови судді, яка, на думку колегії суддів, винесена з порушенням кримінально-процесуального закону, не зрозуміло в якій частині клопотання захисника ОСОБА_25 відхилено і чому не забезпечено його допуск до участі у справі по захисту інтересів підсудного ОСОБА_6 ..

Підсудний ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що його брат ОСОБА_26 на побаченні повідомив, що уклав угоду із адвокатом на захист його прав, однак чому цей адвокат не брав участі у справі, йому не відомо.

Статтею 59 та пунктом 6 частини 3 статті 129, частини 3 статті 62 Конституції України закріплено конституційні права громадян на правову допомогу, на забезпечення цього права та права на захист від обвинувачення при вирішенні справ у судах та інших державних органах. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положенням ст..17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

За змістом Статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатнор, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

У своєму рішенні у справі «Загородній проти України» від 24.11.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що хоча право кожної особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну із головних підвалин справедливого судового розгляду (також рішення ЄСПЛ від 13.02.2001 року «Кромбах проти Франції»). Особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (рішення ЄСПЛ у справі «Ханжевачкі проти Хорватії» від 16.09.2009 року).

Виходячи із закріплених у цьому ж рішенні ЄСПЛ положень про те, що право на справедливий судовий розгляд (п.1 ст.6 Конвенції) є невід`ємним від права мати захисника вибраного на власний розсуд (п.3 ст.6 Конвенції), колегія суддів, вважає, що присутність у справі захисників за призначенням, від неефективного захисту яких ОСОБА_6 постійно відмовлявся, що визнавалось і судом, не усуває допущеного при цьому судом обмеження права підсудного ОСОБА_6 захищати себе з допомогою захисника, якого йому обрав рідний брат ОСОБА_26 за власним вибором і визнає це як порушення права підсудного на свій захист.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справах «Артіко проти Італії» (1980 року) та «Годді проти Італії»» (1984 року ) суди призначили заявникам захисників. Однак, жоден із захисників, призначених у такий спосіб, насправді не представляв своїх клієнтів, яких було визнано винними у вчиненні кримінальних злочинів. Суд визнав порушення підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції, зазначивши, що положення статті вимагає «допомоги захисника», а не лише його призначення.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.370 КПК України (1960 року) та п.2 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» істотне порушення чинного законодавства, яке регламентує право на захист, у передбачених законом випадках, тягне обов`язкове скасування судового рішення, коли таке порушення позбавило або обмежило підсудного або його захисника у здійсненні цього права і перешкодило чи могло перешкодити суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути справу і постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

Як убачається з матеріалів справи, підсудний ОСОБА_6 до закінчення судового слідства в суді першої інстанції подав письмове клопотання про зміну призначеного захисника адвоката ОСОБА_28 через неналежний захист ( т.13 а.с.136, 147).

Крім того, як вбачається з протоколу останнього у справі судового засідання від 05.12.2016 року у судовому засіданні підсудний ОСОБА_6 заявляв клопотання про відкладення судового засідання і надання йому можливості підготуватися до судових дебатів, у зв`язку з тим, що в одному тільки цьому завершальному судовому засіданні за короткий проміжок часу (3,5 години) судом було проведено великий обсяг процесуальних дій: встановлено дані про особи підсудних, роз`яснено права, допитано підсудного ОСОБА_7 , вирішено його клопотання про повернення справи на додаткове розслідування, вивчено письмові докази та матеріали кримінальної справи (10 томів), досліджено речові докази, переглянуто відеозаписи до протоколів відтворення обстановки і обставин події. Проте, не ураховуючи цього та великий обсяг обвинувачення, складність кримінальної справи, вказане клопотання підсудного судом було, на думку колегії суддів, необґрунтовано проігноровано та відхилено, що призвело до порушення права підсудного ОСОБА_6 на підготовку до захисної промови в судових дебатах, як одного із складових елементів захисту своїх прав.

За змістом ст..318 КПК України (1960 року) зокрема її положень про неприпустимість обмежувати тривалість судових дебатів певним часом, а також з метою забезпечення права сторін у судового процесі довести переконливість своєї правової позиції, проаналізувати докази, що сприяє всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи, встановленню істини, а також постановленню правильного рішення, за відсутності обставин, які б свідчили про зловживання ними своїми процесуальними правами, колегія суддів вважає, що суд, ураховуючи складність та об`ємність даної справи повинен був за клопотанням підсудного надати йому пвений час для підготовки захисної промови у судових дебатах.

Таким чином, недотримання судом першої інстанції положень кримінально-процесуального законодавства України, які регламентують загальні засади кримінального судочинства, а також порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 є істотними порушеннями кримінального процесуального закону та підставою відповідно до ч.2 ст.374 КПК України (1960 року) для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Тому колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи апеляцій щодо порушення судом вимог закону щодо забезпечення сторін у кримінальному процесу при розгляді цієї справи рівних умов для виконання як професійних функцій, так і здійснення наданих ним прав, передбачених кримінально-процесуальним законом, що безумовно перешкодило суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Відповідно до ст.87 КПК України (1960 року) основним засобом фіксації перебігу судового розгляду справи є протокол судового засідання. У ході кожного судового засідання суду першої інстанції, а також при кожній процесуальній дії, вчиненій поза постійним місцем засідання суду першої інстанції, складається протокол.

Як вбачається з матеріалів справи, всупереч вимогам вказаної норми закону, в ній відсутні протоколи судових засідань від 09.07.2013 року, 10.07.2013 року, 17.04.2014 року, 01.08.2014 року, що ставить під сумнів легітимність проведених судом першої інстанції процесуальних дій за вказаних дат та порушення хронологічного порядку їх проведення.

Так, із протоколу судового засідання від 10.07.2013 року видно, що засуджений ОСОБА_6 заявив клопотання про призначення йому іншого захисника, фактично відмовившись від захисника ОСОБА_29 , який не з`явився в це судове засідання (т.12 а.с.33).

За наслідками вказаного судового засідання судом першої інстанції постановлено ухвалу, якою заяву ОСОБА_6 задоволено та доручено Закарпатському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити адвоката для здійснення захисту ОСОБА_6 за призначенням, в тому числі розгляд кримінальної справи відкладено на 14.15 год. 10.07.2013 року (т.12 а.с.34) .

Як видно з наявного в матеріалах кримінальної справи доручення №852 від 10.07.2013 року цього ж дня здійснювати захист ОСОБА_6 доручено адвокату ОСОБА_28 (т.12. а.с.35). Разом з тим, всупереч змісту вказаної вище ухвали суду, відомостей про судове засідання у призначений ухвалою суду час ( о 14.15 год.) кримінальна справа не містить.

В подальшому, зокрема, 06.09.2013 року та 26.09.2013 року судові засідання відкладалися у зв`язку із хворобою судді, а 21.10.2013 року у зв`язку із неявкою захисника ОСОБА_28 , потерпілих, свідків.

14.11.2013 року, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст..286 КПК України (1960 року) без встановлення осіб підсудних і часу вручення кожному з них копії обвинувального висновку та не з`ясувавши у відповідності до ч.2 ст.289 КПК України (1960 року) необхідності надання захиснику ОСОБА_28 , який вперше вступив у справу, час, необхідний для ознайомлення з матеріалами справи і для підготовки до участі в судовому засіданні, без роз`яснення підсудним їх прав, передбачених ст..263 КПК України, оголосив показання свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , які з`явились у судове засідання, замість їх безпосереднього допиту. (т.12. а.с.132-133).

Крім цього, відповідно до вимог ст.296 КПК України (1960 року) при заявленні клопотання суд вислуховує думку прокурора та інших учасників судового розгляду і розв`язує ці клопотання мотивованою ухвалою. Будь-яке зволікання у вирішенні заявленого клопотання, відкладення судом вирішення клопотання, залишення його «відкритим», щоб вирішити його згодом, є неприпустимим, оскільки порушує вимоги об`єктивності та неупередженості судового розгляду і не створює всі необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних пирав та виконання процесуальних обов`язків у повному обсязі.

Так, 27.06.2013 року підсудним ОСОБА_7 (т.12 а.с.17-18) було заявлено клопотання про направлення матеріалів кримінальної справи на додаткове розслідування, однак суд в порушення вимог ст.296 КПК України (1960 року) заявлене клопотання проігнорував, а повернувся до його вирішення по закінченню судового розгляду, майже через півроку в останньому судового засіданні 05.12.2014 року (т.13 а.с.199).

Наведені вище дані свідчать, що судом першої інстанції допущено і порушення прав засуджених на захист, які колегія суддів вважає істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, що відповідно до ст..370 КПК України (1960 року) є безумовними підставами для скасування вироку відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Поряд з цим, судом у зв`язку з допущеною неповнотою судового слідства, не з`ясовані належним чином і обставини скоєння злочинів підсудними, їх конкретна роль та конкретні дії кожного з них, у зв`язку з цим у вироку не достатньо вотивоване рішення про необхідність призначення їм обом однакового і неможливості призначенн іншого покарання, аніж довічного позбавлення волі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_32 підлягають частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підлягає скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд, під час якого суду слід усунути зазначені в ухвалі порушення кримінально-процесуального закону, всебічно, повно і об`активно дослідити обставини справи та постановити законний і обґрунтований вирок у відповідності з вимогами ст..ст.323, 324 КПК України.

У відповідності до ч.3 ст.374 КПК України (1960 року) скасовуючи вирок з такою наявного у справі неповнотою дослідження доказів та порушення прав підсудних, апеляційний суд не має можливості постановити свій вирок та права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону та покарання.

Отже, решта доводів апелянтів, викладених ними в апеляційних скаргах щодо правильності кваліфікації (перекваліфікації) дій підсудних, доведеності чи недоведеності обвинувачення, призначеного покарання та задоволення цивільного позову, а так само і достовірності або недостовірності доказів, колегією суддів, не оцінюються.

В ході нового судового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно, повно і б`активно дослідити всі обставини справи, ретельно перевірити обставини зазначені в ухвалі апеляційного суду, проаналізувати зібрані по справі докази в їх сукупності, перевіривши їх на достовірність і допустимість, дати їм належну правову оцінку, і залежно від встановленого, прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Вирішуючи питання щодо міри запобіжного заходу відносно підсудних ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст..5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачних законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Євоопейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Апеляційний суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але з урахуванням скасування вироку з призначенням нового судового розгляду та тяжкості можливого покарання, яке загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у разі доведеності їх вини та визнання їх винуватими за рішенням суду, у вчинення інкримінованих їм злочинів, які є особливо тяжкими та об`єктом яких є життя не однієї людини, апеляційний суд, з урахуванням положень Конвенції про захист прав та основоположних свободж людини та практики Європейського суду з прав людини, приходить до висновку про наявність по даній справі, на даному етапі розгляду справи, реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, а тому вважає за можливе та необхідне залишити раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у виді тримання під вартою на строк до 13 червня 2016 року включно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст .365, 366, 370, 374, 377, 379 КПК України (1960 року), апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційні скарги підсудних ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_32 задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 08.12.2014 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни - тримання під вартою на строк до 13 червня 2016 року включно.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: