АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 214/912/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/7/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 08.11.2013 року за № 0000433, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, українця, громадянина
України, не працює, інвалід ІІ групи загального захворювання,
раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

обвинувачений ОСОБА_9

захисник, адвокат ОСОБА_13

потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_6

представник потерпілого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати оскаржуваний вирок, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, необґрунтованим виправданням обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України.
Ухвалити свій вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_9 у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років. Задовольнити позови потерпілих до ОСОБА_9 у повному обсязі.
Ухвалити рішення щодо речових доказів відповідно до п. 4 ч. 9 ст. 100 КПК України, позови потерпілих задовольнити в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_6 та представник потерпілого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 в своїх апеляціях просять скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Задовольнити позовні вимоги в повному розмірі.
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 було виправдано у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що 08 листопада 2013 року, протягом дня, перебував в гостях у своєї знайомої ОСОБА_14 , за місцем її проживання - в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де разом з нею та їх спільними знайомими ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вживав спиртні напої.
Під час вживання спиртних напоїв, близько 19.00 години 08 листопада 2013 року, між ОСОБА_9 та ОСОБА_15 на ґрунті побутового пияцтва відбулася сварка, в ході якої у ОСОБА_9 виникли особиста неприязнь до ОСОБА_15 та умисел на заподіяння йому смерті за вказаних мотивів.
З цією метою ОСОБА_9 в приміщенні квартири за вказаною адресою підшукав собі знаряддя вбивства - кухонний ніж.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з метою заподіяння ОСОБА_15 смерті, з мотивів неприязні до нього, утримуючи ніж в руці, знаходячись в приміщенні вітальні квартири АДРЕСА_2 , близько 19.15 години 08 листопада 2013 року, умисно, зі значною силою завдав потерпілому ОСОБА_15 , який знаходився звернутим до нього передньою поверхнею тіла, по одному удару клинком підшуканого ним кухонного ножа в місце розташування життєво-важливих органів людини - праву передню та ліву бокову ділянки грудної клітини.
Від отриманих ножових ударів потерпілий ОСОБА_15 впав на підлогу прихожої кімнати даної квартири та помер на місці злочину.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 2303 від 29.11.2013 року та висновку судово-медичної експертизи № 2303Д від 20.12.2013 року, виявлені на трупі ОСОБА_15 тілесні ушкодження: в ділянці лівої реберної дуги - за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень; у вигляді проникаючої колото-різаної рани груді - відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_15 , яка настала близько 19.20 години 08.11.2013 року в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , в результаті проникаючого колото-різаного поранення груді з ушкодженням: міжреберних м`язів 3-го міжребір`я, міжреберної артерії, перикарду, бульби аорти (наскрізного) та вушка лівого передсердя, з кровотечею з рани та розвитком гострої крововтрати.
Обвинуваченням дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Під час розгляду провадження суд першої інстанції, з`ясувавши обставини та дослідивши всі надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту докази, дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і ухвалив виправдувальний вирок.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що суд у своєму вироку частково виклав пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , а ті пояснення які виклав суд не відповідають його фактичним поясненням, які останній надавав під час розгляду провадження в суді. Крім того, суд зробив висновок про застосування насильства до обвинуваченого під час досудового слідства пославшись тільки на висновки судово-медичної експертизи, як на підтвердження отримання тілесних ушкоджень від працівників міліції.

Також, апелянт зазначає, що не відповідають дійсності показання допитаних у суді свідків, які викладені у вироку також частково. А саме, викладені у вироку покази свідка ОСОБА_18 не відповідають її показам, наданим у суді під час її допиту 10.04.2014 року, а показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в частині їх розмови щодо ненадання у суді показань про причетність ОСОБА_21 до скоєння вбивства викладені судом першої інстанції у вироку недостовірно та суперечливо до фактичних показань даних свідків, які зафіксовані на технічному носії.

Окрім цього, прокурор зауважує, що досліджений у суді протокол допиту свідка ОСОБА_22 у вироку суду першої інстанції не прийнято до уваги та йому не надано оцінки, а сам допит цього свідка був проведений з порушенням вимог ст. 22 КПК України.

Як зазначає апелянт, головуючий суддя проводив допит свідків з постановленням навідних питань, чим порушив засади законності та неупередженості., не дав їх поясненням належної оцінки у вироку та не усунув протиріччя.

Відсутність підпису слідчого у протоколі слідчого експерименту, на думку прокурора, не є доказом, отриманим внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, та не можуть вважатися недопустимим доказом, як і висновки експертизи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги докази обвинувачення, які могли істотно вплинути на його висновки, та безпідставно відхилив клопотання прокурора, направлені на підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких має істотне значення.

Крім того, апелянт вказує, якщо врахувати, що вирок судом першої інстанції проголошувався одну годину дванадцять хвилин без зупинки у його оголошенні, а на написання цього вироку судом витрачено 52 хвилини, що підтверджується журналом судового засідання, то вбачається порушення таємниці нарадчої кімнати і ухвалення неправосудного вироку.

Прокурор звертає увагу, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно врахувати вчинення ним особливо тяжкого злочину, а також те, що він ніде не працює, не судимий, винним себе не визнав, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

В обґрунтування вимог своїх апеляційних скарг потерпіла ОСОБА_6 та представник потерпілого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 зазначають, що вина ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, доведена повністю і підтверджується показаннями: обвинуваченого в ході досудового розслідування, згідно яких він визнав факт нанесення ударів ножем ОСОБА_15 у життєво важливі органи, але наполягав на перевищенні меж необхідної оборони; свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які підтвердили сварку між обвинуваченим та потерпілим; свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , які знаходилися у дворі будинку АДРЕСА_3 та чули крики ОСОБА_25 з балкону цього будинку; судово-медичного експерта ОСОБА_30 , який підтвердив, що виявлені тілесні ушкодження не можливо спричинити при перевищенні меж самооборони, та доведеність вини обвинуваченого саме у вчиненні навмисного вбивства потерпілого.

Апелянти вважають незаконним зазначення у вироку на необхідність знищення речових доказів, оскільки вони будуть необхідні при поновленні досудового розслідування та розкритті вбивства ОСОБА_15 .

Також потерпіла та представник потерпілого наполягають на призначенні ОСОБА_9 суворого покарання, так як він свою вину не визнав і не розкаявся у скоєному.

Окрім цього, потерпіла ОСОБА_6 зауважує щодо необхідності внесення відомостей за фактом умисного знищення речових доказів ОСОБА_17 до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання посадових осіб провести досудове розслідування за даним фактом.

На думку апелянтів, до показів свідка ОСОБА_31 необхідно ставитись критично та непотрібно брати за основу при прийнятті рішення, оскільки даний свідок взагалі не перебував у квартирі при вчиненні злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 на підтримання своїх апеляційних скарг, захисника ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, апеляційні скарги потерпілої та представника потерпілого підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Так, згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції виключно у межах апеляційної скарги та може вийти за них лише у тому випадку, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом, відповідно до ст. 94 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду про виправдання ОСОБА_9 у пред`явленому йому органами досудового розслідування обвинуваченні відповідають фактичним обставинам провадження, які встановлені з урахуванням усіх даних, що мали бути взяті до уваги при з`ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на зібраних й належним чином проаналізованих доказах, і доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 цих висновків суду не спростовують.

Так, органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні вбивства потерпілого ОСОБА_15 , яке мало місце 08 листопада 2013 року в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_14 , де разом з нею та їх спільними знайомими ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вживав спиртні напої, під час яких між ним та ОСОБА_15 , на ґрунті побутового пияцтва, відбулася сварка, в ході якої у ОСОБА_9 виникла особиста неприязнь до ОСОБА_15 та умисел на заподіяння йому смерті за вказаних мотивів.
З цією метою ОСОБА_9 в приміщенні квартири за вказаною адресою підшукав собі знаряддя вбивства - кухонний ніж, і реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з метою заподіяння ОСОБА_15 смерті, з мотивів неприязні до нього, утримуючи ніж в руці, умисно, зі значною силою завдав потерпілому ОСОБА_15 , який знаходився звернутим до нього передньою поверхнею тіла, по одному удару клинком підшуканого ним кухонного ножа в місце розташування життєво-важливих органів людини - праву передню та ліву бокову ділянки грудної клітини.
Від отриманих ножових ударів потерпілий ОСОБА_15 впав на підлогу прихожої кімнати даної квартири та помер на місці злочину.
Під час розгляду провадження, дослідивши всі обставини провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також оцінивши сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності, взаємозв`язку та узгодженості між собою, дійшов висновку щодо недоведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні вбивства ОСОБА_15 , при цьому обґрунтовуючи своє рішення відсутністю прямих доказів винуватості ОСОБА_9 у скоєнні вбивства, а наявні непрямі докази причетності ОСОБА_9 до вбивства, а саме, показання ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_9 казав: «Я вбив», розповідь ОСОБА_9 експертам про можливе нанесення ним поранень ОСОБА_15 під час самооборони, визнані судом першої інстанції недостовірними. Протокол слідчого експерименту та диск з відеозаписом, відповідно до вимог ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України, суд першої інстанції відкинув при наданні оцінки доказам по провадженню. З цих же підстав судом першої інстанції, як доказ винуватості ОСОБА_9 , було відкинуто висновок додаткової судово-медичної експертизи (т. 2 а.к.п. 87-89), в частині надання оцінки свідченням обвинуваченого під час проведеного слідчого експерименту. Крім того, суд також послався на допитаних свідків ОСОБА_31 та ОСОБА_14 , які пояснювали про непричетність обвинуваченого до вбивства потерпілого.

З цим висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 , при допиті судом першої інстанції та під час розгляду провадження в апеляційному суді, заперечував свою причетність до вбивства ОСОБА_15 , при цьому пояснював, що після того, як ОСОБА_14 вийшла з квартири, в кімнаті залишився він, ОСОБА_17 , потерпілий ОСОБА_15 та можливо ОСОБА_32 . Далі ОСОБА_15 та ОСОБА_17 вийшли з кімнати в коридор, він чув якісь розмови. Через деякий час, перебуваючи в кімнаті, він почув, що в коридорі закричала ОСОБА_17 , він вийшов в коридор побачив труп ОСОБА_15 , сказав звати в квартиру всіх інших, після чого ОСОБА_17 вийшла на балкон та стала звати тих, хто був на вулиці.

Судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , з яких жоден не викрив ОСОБА_9 , як особу, яка вчинила вбивство ОСОБА_15 , оскільки ніхто з них не був очевидцем вбивства.

Доводи в апеляційних скаргах прокурора та потерпілих, що суд в своєму вироку частково виклав пояснення свідків та припустився неупередженості під час допиту свідків у судовому засіданні, колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, що спростовуються технічним записом судового засідання, прослуханим колегією суддів в межах підготовки провадження до розгляду, а також діючим кримінальним процесуальним законом, нормами якого не передбачено вимог щодо викладення пояснень свідків у вироку. Колегія суддів вважає, що сформульовані у вироку суду першої інстанції пояснення свідків викладені в тому обсязі, який, на думку суду першої інстанції, стосується саме події злочину.

Суд першої інстанції намагався усунути протиріччя, які були встановлені під час допиту свідків, але навіть проведений судом одночасний допит свідків не зміг відновити усі обставини як події злочину, так і винуватості саме ОСОБА_9 у вчинені вбивства.

Доводи в апеляційній скарзі прокурора про порушення вимог ст. 22 КПК України під час допиту свідка ОСОБА_22 , колегія суддів вважає також необґрунтованими, оскільки ОСОБА_22 це свідок обвинувачення, і як встановлено судом першої інстанції (т. 3 а.к.п. 19-192), ОСОБА_22 є інвалідом 2 групи за станом здоров`я, не може пересуватися, оскільки згідно довідок є лежачою хворою, внаслідок чого суд першої інстанції, задовольняючи клопотання потерпілого в судовому засіданні (т. 3 а.к.п. 181-182) доручив слідчому допитати ОСОБА_22 про відомі їй обставини провадження, і при цьому, на думку колегії суддів, вимоги кримінального процесуального закону не порушив.

Як на доказ винуватості ОСОБА_9 у вчиненні вбивства ОСОБА_15 , прокурор в своїй апеляційній скарзі посилається на протокол слідчого експерименту (т. 2 а.к.п. 80-82), під час якого ОСОБА_9 в присутності судово-медичного експерта давав зізнавальні пояснення у вбивстві потерпілого.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав цей доказ недопустимим, у розумінні вимог ст.ст. 86, 94 КПК України, оскільки протокол не містить підпис слідчого ОСОБА_39 , яка проводила цю слідчу дію.

Більш того, на думку колегії суддів, зазначений протокол слідчого експерименту не можна вважати доказом винуватості ОСОБА_9 у вбивстві ОСОБА_15 , оскільки висновком судово-медичної експертизи № 2303 Д від 20.12.2013 р. підтверджується, що утворення рани передньої поверхні груді, тобто від якої настала смерть потерпілого, при обставинах, на які вказує ОСОБА_9 під час слідчого експерименту, практично неймовірне за рахунок невідповідності напрямку ударів напрямку раневого каналу та недосяжності анатомічної області спричинення удару клинковим предметом, який знаходився у правій руці (т. 2 а.к.п. 87-88). Під час розгляду кримінального провадження в суді, експерт ОСОБА_40 повністю підтримав свої висновки.

Ці висновки, на думку колегії суддів, узгоджуються і з поясненнями свідка ОСОБА_41 , яка станом на 2013 рік була лікуючим лікарем обвинуваченого ОСОБА_9 і пояснювала, що обвинувачений хворіє на таке захворювання, коли його дії обмежені у русі, пересуваючись, він користується палицею, що унеможливлює, на її думку, нанесення ним удару зі значною силою.

Враховуючи вищезазначене, а також висновки судово-медичної експертизи № 2844 від 13.11.2013 р. (т. 2 а.к.п. 72-74), згідно якої у ОСОБА_9 виявлено 7 сінців голови, обох верхніх кінцівок, правої половини грудної клітини, 2 саден обох гомілок, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6 днів, термін їх виявлення може відповідати 8.11.2013 р.; а також, враховуючи пояснення свідків ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , які одразу зайшли до квартири, де сталася подія злочину, і крім іншого, підтвердили відсутність будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , який разом з іншими знаходився на той час в квартирі, де його і затримали працівники міліції, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо застосування недозволених методів ведення досудового розслідування з боку працівників міліції, внаслідок яких ОСОБА_9 змушений був давати зізнавальні пояснення, які між тим не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження та повність спростовуються висновками вищезазначеної експертизи.

Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції і апеляційним судом з`ясовувалась думка обвинуваченого ОСОБА_9 , який скористався своїм правом та відмовився від подачі заяви щодо проведення прокурорської перевірки про застосування відносно нього недозволених методів досудового розслідування з боку працівників міліції, а ті вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування, які були встановлені судом першої інстанції, на думку колегії суддів, носять очевидний характер і не потребують додаткової перевірки, тим більше, що клопотань з цього приводу від учасників кримінального провадження до суду не надходило.

В матеріалах кримінального провадження є і інші докази, а саме: протокол огляду місця події (т. 2 а.к.п. 10-12); висновки судово-медичної експертизи та додаткової судово-медичної експертизи (т. 2 а.к.п. 24-27, 87-89); протокол вилучення речей під час затримання ОСОБА_9 (т. 2 а.к.п. 63-64); висновки імунологічних експертиз (т. 2 а.к.п. 99-103; 110-112), які жодним чином не доводять винність ОСОБА_9 в скоєнні вбивства ОСОБА_15 .

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 8 Конституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебувало в суді досить тривалий час (більше одного року) і прокурор мав можливість надати відповідні докази на підтвердження висунутого обвинувачення або ж відмовитись від нього, проте цього не зробив.

Таким чином, вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не доведено в суді першої інстанції прокурором в рамках дотримання принципу змагальності, визначеного ст. 22 КПК України, з урахуванням доказів, які були досліджені в ході судового розгляду та оцінені з точки зору їх достатності та взаємозв`язку. Наявність таких обґрунтованих сумнівів не узгоджується з принципом доказування поза розумним сумнівом. При оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 р. у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series A заява № 25).

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин провадження, суд першої інстанції, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, і, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, дійшов правильного висновку, що винність ОСОБА_9 у вбивстві ОСОБА_15 не підтверджена доказами, які були надані стороною обвинувачення, а можливості отримання додаткових доказів вичерпані, і правильно виправдав ОСОБА_9 .

При цьому, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 374 КПК України, навів у вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_9 і визнане судом недоведеним, а також підстави для його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Перевіркої матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 , а також таких, що ставлять під сумнів законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

При цьому, необґрунтованими слід визнати доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати з підстав короткого проміжку часу, проведеного колегією суддів в самій нарадчій кімнаті, оскільки нормами ст. 367 КПК України не регламентується час проведення суддів в нарадчій кімнаті. Крім того, слід зазначити, що порушення таємниці нарадчої кімнаті може бути підставою для скасування рішення судом апеляційної інстанції, зокрема у випадку, коли таке порушення процесуального закону перешкодило чи могло перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 про прийняте рішення суду першої інстанції щодо знищення речових доказів, то вони, на думку колегії суддів, є слушними, оскільки вбивство потерпілого ОСОБА_15 не розкрите, і знищення речових доказів в даному випадку може стати перешкодою для подальшого розслідування по кримінальному провадженню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуваний вирок суду є правильним по суті, законним та обґрунтованим, відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а встановлені процесуальним законом підстави для його скасування, як цього вимагає прокурор, потерпіла та представник потерпілого в апеляційних скаргах, відсутні.

За викладених обставин апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР 08.11.2013 року за № 0000433, відносно ОСОБА_9 змінити в частині вирішення питання щодо речових доказів.

Речові докази: два ножа, мікрооб`єкти з обох рук трупа ОСОБА_15 , зразок крові ОСОБА_15 , паперовий пакунок з осадами та змивами на ниточках марлі, паперовий пакунок з волокнами залишити на зберіганні в кімнаті речових доказів Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (Криворізьке МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області)(квитанція № 000523 від 17.12.2013 року).

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4