Номер провадження: 11-сс/785/497/16
Номер справи місцевого суду: 523/4233/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

за участю захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 01.04.2016 р. по кримінальному провадженню №0000103 від 17.03.2016 р.,

встановив:
Зазначеною ухвалою слідчого судді поновлений строк для розгляду та задоволено клопотання слідчого Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно та накладений арешт на автомобіль «Mitsubishi Lancer», держ. знак НОМЕР_1 , який згідно технічного паспорту серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_10 .

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що вказане в клопотанні майно могло зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення. Також слідчий суддя прийняв до уваги зміну підслідності по вказаним матеріалам кримінального провадження територіальності проведення досудового розслідування, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що вказаний автомобіль становить важливу цінність для встановлення істини у кримінальному провадженні, адже існує об`єктивна потреба фіксації та збереженні даних слідів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 зазначила, що оскаржувана ухвала слідчого судді є необґрунтованою та безпідставною, з огляду на те, що:

- клопотання слідчого розглянуто за відсутності осіб, інтересів яких воно стосується, зокрема, підозрюваного, захисника, власника майна;

- суд 1-ої інстанції належним чином не обґрунтував порушення слідчим вимог ч. 5 ст. 171 КПК України щодо звернення до суду із клопотанням про накладення арешту на майно після спливу майже двох тижнів з дня його вилучення;

- зазначене клопотання вже було розглянуто судом раніше та 23.03.2016 року було прийнято рішення про відмову в його задоволенні, яке не оскаржено та набрало законної сили;

- слідчим суддею не перевірена обґрунтованість підстав для накладення арешту на майно, оскільки, автомобіль не визнаний речовим доказом, санкцією ст.185 ч.2 КК України не передбачена додаткова міра покарання у виді конфіскації майна, крім того, ОСОБА_8 не являється власником майна.

З огляду на вище викладене, апелянт просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.
Заслухавши доповідача, захисника, яка підтримала свою апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Дослідження в судовому засіданні апеляційної інстанції матеріалів провадження вказує на те, що судом 1-ої інстанції при розгляді клопотання слідчого були допущені істотні порушення вимог КПК України, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно із матеріалами справи, в ході досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, 17.03.2016 року, слідчим СВ Хаджибеївського ВП ОСОБА_9 у порядку ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_8 та ОСОБА_11 ..

Як пояснив прокурор в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, в той же день в ході огляду місця події, слідчим також був тимчасово вилучений автомобіль «Mitsubishi Lancer», держ. знак НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Як вбачається із наданої захисником копії ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 23.03.2016 року, клопотання слідчого про арешт зазначеного майна вже розглядалось, та в його задоволенні було відмовлено з підстав пропуску строку звернення до суду та відсутності належного обґрунтування необхідності накладення арешту на тимчасово вилучене майно вказаний автомобіль.

У зв`язку з викладеним, у відповідності до ч. 7 ст. 236 КПК автомобіль «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 , являючись тимчасово вилученим майном підлягав негайному поверненню його законному володільцю ОСОБА_10 .

Проте, незважаючи на те, що після відмови слідчим суддею в накладенні арешту на майно, а також наявності заяви захисника ОСОБА_7 зареєстрованої в СВ Суворовського ВП м. Одеси 24.03.2016 року про повернення вилученого майна, воно власнику ОСОБА_10 або уповноваженій нею особі повернуто не було, а слідчий повторно, 29.03.2016 року звернувся до суду із клопотанням про арешт майна.

Разом з тим, обгрунтування підстав для арешту майна, клопотання слідчого від 28.03.2016 року не містить, а лише однією фразою зазначено, що вищевказаний автомобіль має суттєве значення в якості речового доказу.

Згідно із ч. 2 ст. 171 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Апеляційний суд встановив, що в ухвалі суду 1-ої інстанції, окрім посилання на норми ст.ст. 170-173 КПК України, належним чином не обґрунтовані підстави для накладення арешту на автомобіль «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1 .

Крім того, слідчий суддя посилався на зазначені норми КПК України без урахування змін внесених до статті 170 в редакції Закону № 1019-VIII від 18.02.2016.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Відповідно до положень ч.1 ст. 167 та ч. 3 ст. 168 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа підчас затримання або обшуку і тимчасового вилучення майна або негайно після їх здійснення зобов`язана скласти відповідний протокол.

Підозрюваний у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_8 не являється власником тимчасово вилученого майна, а власнику майна ОСОБА_10 підозра про вчинення злочину не вручалась та обвинувальний акт до суду не направлявся.

Крім того, апеляційний суд вважає слушними доводи захисника про те, що зазначений автомобіль не визнаний речовим доказом та санкцією ст. 185 ч.2 КК України не передбачена додаткова міра покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене, клопотання про накладення арешту на майно є передчасним, оскільки на момент його розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Положеннями ч.2 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна, зокрема, може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням володільця майна, якщо він доведе, що арешт накладено не обґрунтовано.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

Частина 1 ст. 412 КПК України передбачає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про арешт майна не звернув увагу на його необґрунтованість, жодним чином не мотивував висновки про необхідність його задоволення, допустив істотні порушення вимог КПК України,що відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України,являється безумовною підставою для скасування ухвали та, постановлення нової про відмову в задоволенні клопотання слідчого, при цьому вилучене майно, а саме автомобіль, підлягає негайному поверненню законному власнику.

Керуючись ст.ст. 67, 170, 173, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 523 КПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 01.04.2016 року по кримінальному провадженню №0000103 від 17.03.2016 року про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу, якої відмовити в задоволенні клопотання слідчого Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль «Mitsubishi Lancer», держ. знак НОМЕР_1 , який згідно технічного паспорту серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_10 .

Автомобіль «Mitsubishi Lancer», держ. знак НОМЕР_1 - повернути ОСОБА_10 .

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4