Ухвала іменем україни

14 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
секретаря ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000820 за касаційними скаргами засудженого та його захисника ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Рівненського міського суду від 03 квітня 2015 року, який було скасовано вироком Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України, згідно якого засудженому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі,

в с т а н о в и л а:

вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання: за ч. 3 ст. 152 КК України 7 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 190 КК України 1 рік позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено 7 років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено 7 років позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року вирок міського суду залишено без зміни.

У касаційних скаргах засуджений та захисник ставлять питання про скасування вироку та ухвали суду в зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначають, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України не доведено, його дії кваліфіковано неправильно, а вирок суду в частині вказаного обвинувачення ґрунтується на припущеннях. Зокрема, судом не дано оцінки тим обставинам, що потерпіла добровільно передала засудженому мобільний телефон, показання потерпілої про вчинення щодо неї зґвалтування є суперечливими та непослідовними, будь-які тілесні ушкодження, котрі характерні для цього злочину у потерпілої відсутні. З цих підстав стороною захисту було оскаржено вирок суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг засудженого та захисника, суд апеляційної інстанції не виправив помилку суду першої інстанції та всупереч вимогам ст. 419 КПК України не розглянув усіх доводів апеляційних скарг, не мотивував належним чином прийняте рішення.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 12 лютого 2014 року в приміщенні Інтернет-кафе «Драйв» по вул. Степана Бандери, 60 у м. Рівне, діючи повторно, зловживаючи довірою ОСОБА_8 незаконно заволодів його мобільним телефоном «Самсунг S 5830», вартістю 1845,6 грн.
13 лютого 2014 року ОСОБА_6 , о 13 год. 30 хвл., перебуваючи біля ЗОШ № 24, котра розташована по вул. Струтинській 15 у м. Рівне, висловлюючи погрозу про застосування фізичного насильства, відкрито заволодів золотим перснем ОСОБА_9 вартістю 600 грн.
У той же день, о 20 год. 15 хвл. біля будинку № 44 по вул. Київській у м. Рівне, висловлюючи погрозу застосування фізичного насильства, відкрито заволодів мобільним телефоном «Самсунг С 3011», котрий належав ОСОБА_9 , чим завдав матеріальної шкоди останній на 710 грн.

У той же день, о 22 год., ОСОБА_6 із погрозою застосування фізичного насильства, вступив у статеві зносини із неповнолітньою ОСОБА_9 усупереч її волі.
06 травня 2014 року ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 , зловживаючи довірою незаконно заволодів мобільним телефоном «Нокіа 5230» вартістю 765 грн., котрий належав неповнолітньому ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання змісту касаційних скарг, прокурора, котрий не підтримав доводи касаційних скарг, вважав, що вирок та ухвалу суду належить залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Згідно вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається із тексту ухвали апеляційного суду, ці вимоги закону апеляційним судом не виконано.

Зокрема, в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника ставилося питання про недопустимість доказів, якими обґрунтовано вирок суду щодо ОСОБА_6 у частині кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України, недоведеність його винуватості у вчиненні дій за ч. 3 ст. 152 КК України щодо неповнолітньої ОСОБА_9 .

Сторона захисту посилалася на те, що дослідженими доказами в судовому засіданні спростовано обвинувачення за ч. 3 ст. 152 КК України, натомість суд першої інстанції дав їм неправильну юридичну оцінку, що призвело до необґрунтованого засудження ОСОБА_6 .

Як убачається з ухвали апеляційного суду, розглядаючи дане кримінальне провадження, суд усупереч положень ст. 419 КПК України, не виклав короткого змісту вимог апеляційних скарг та узагальнених доводів осіб, які подали апеляційні скарги, а залишаючи їх без задоволення, не навів належних обґрунтувань, через які скарги засудженого і захисника визнав такими, що не підлягають задоволенню.

Окрім того, спростовуючи їх, обмежився переліком доказів, якими обґрунтовано винуватість засудженого у вироку суду, при цьому не дав відповідей на конкретні доводи апеляційних скарг засудженого та захисника.

З цього слідує, що в результаті проведеного апеляційного розгляду апеляційні скарги належно не перевірено, що в силу вимог ч. 1 ст. 419 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.

При новому судовому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, дати повну відповідь на доводи апеляційних скарг засудженого та захисника щодо недопустимості доказів, якими обґрунтовано винуватість засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України, та відсутністю достатніх доказів обвинувачення за ч. 3 ст. 152 КК України, ухвалити рішення, яке б відповідало вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 433- 439 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скаргизасудженого та захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_11