У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні у режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001753, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стаханова Ворошиловоградської області, громадянина Республіки Білорусії, мешканця м. Судак АР Крим, такого, що в Україні не має судимостей,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 20 березня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього особистого майна, що є його власністю.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 14 квітня 2013 року за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, приблизно о 01.00 год. з метою нападу, поєднаного із насильством, небезпечним для життя потерпілого, та заволодіння чужим майном, на зупинці громадського транспорту по вул. Київській у м. Житомирі зупинили автомобіль «Шевролет-Авео» під керуванням ОСОБА_8 та запропонував проїхати до кафе «+Кава», на що останній погодився. ОСОБА_7 сів на переднє пасажирське сидіння, а невстановлена слідством особа, маючи при собі заздалегідь приготовлену удавку, сіла на ліве заднє сидіння, тобто позаду ОСОБА_8 .
Приблизно о 01.30 год., прибувши до вказаного кафе, ОСОБА_7 з метою створення умов для подальшого укриття злочину вийшов із автомобіля, підійшов до входу, де його зустріла раніше знайома ОСОБА_9 . Після спілкування з нею, ОСОБА_7 повернувся до автомобіля та вказав ОСОБА_8 проїхати на вул. Косіора, на що останній погодився. У подальшому, поїхавши до закінчення асфальтового покриття на цій вулиці, ОСОБА_8 зупинив автомобіль, а невстановлена особа, діючи за попередньою змовою, застосувала до потерпілого фізичне насильство, а саме, накинувши на шию ОСОБА_8 удавку здавила шию, в результаті чого подолала фізичний опір потерпілого. В свою чергу ОСОБА_8 , відчувши реальну загрозу своєму життю, прикладаючи зусилля обома руками зняв вказану удавку з шиї.
У той же час ОСОБА_7 , реалізуючи спільний злочинний умисел, заволодів грошима ОСОБА_8 у сумі 200 грн, які знаходились на передній панелі автомобіля.
Після цього ОСОБА_7 та невстановлена особа вийшли з автомобіля та покинули місце скоєння кримінального правопорушення. В результаті злочинних дій потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження. Разом із тим, ОСОБА_7 та невстановлена особа застосували до ОСОБА_8 насильство, яке реально не спричинило шкоду життю, але було небезпечним для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі з доповненням захисник порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду в цьому суді внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Скаржник вказує на те, що ухвала суду апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 419 КПК не містить оцінки усіх доводів обвинуваченого, викладених у його апеляційній скарзі, зокрема, щодо проведення слідчих дій з порушенням вимог процесуального закону, порушення принципу безпосередності дослідження доказів.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримання скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі захисника, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, підтверджується перевіреними у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку з точки зору їх достатності, належності та допустимості. Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_8 про обставини вчиненого щодо нього злочину та про вчинення його саме ОСОБА_7 спільно з іншою особою, протоколом проведення огляду місця події та огляду предмета компакт-диску із записом камер відеоспостереження з кафе й показаннями свідка ОСОБА_9 , яка стверджувала про те, що бачилась із обвинуваченим біля кафе в ніч вчинення злочину. Наведені докази повністю спростовують твердження ОСОБА_7 про те, що він даного злочину не вчиняв та був відсутній на території України в ніч на 14 квітня 2013 року. Доводи щодо протиріч у показаннях потерпілого стосовно дати вчинення злочину перевірялися та були усунуті судом першої інстанції, яким було встановлено точну дату вчинення злочину саме 14 квітня 2013 року. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, про що в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК навів відповідні мотиви.

Доводи захисника про недопустимість ряду доказів, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі засудженого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Апеляційний суд в ухвалі вірно зазначив, що твердження сторони захисту про затримання ОСОБА_7 за відсутності захисника спростовуються протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27 червня 2013 року, згідно якого затримання було проведено о 21.10 год. за участю захисника ОСОБА_10 (т. 1, а. 67-69), залученого для участі у кримінальному провадженні за призначенням постановою слідчого (т. 1, а. 62). Що ж стосується відсутності захисника під час пред`явлення особи для впізнання, то апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що така слідча дія проводилася 27 червня 2013 року у період з 20.30 год. по 21.10 год., тобто до затримання ОСОБА_7 та визнання його підозрюваним. За таких обставин суд дійшов висновку, що проведення цієї слідчої дії без адвоката не суперечить вимогам ст. 228 КПК, з чим погоджується і суд касаційної інстанції. Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 було затримано 26, а не 27 червня 2013 року не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Твердження про недопустимість такого доказу, як протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 04 червня 2013 року та відповідно складеного на його основі висновку експерта від 02 вересня 2013 року є безпідставними. Матеріалами провадження не встановлено порушень вимог ст. 240 КПК при проведенні зазначеної слідчої дії, про що апеляційний суд вказав у своїй ухвалі. Із цим погоджується колегія суддів.

У касаційній скарзі захисник вказує на порушення судами принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки в судовому засіданні не переглянуто відео з камер спостереження кафе, яке демонструвалося свідкам. Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що відеозаписи з камер спостереження не були предметом дослідження суду першої інстанції та вони не були покладені в основу вироку, а тому порушень принципу безпосередності дослідження доказів не вбачається.

Місцевий суд повно та всебічно дослідив усі докази у справі, дав їм відповідну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК. Покарання призначено з дотриманням положень статей 50, 65 КК. Суд апеляційної інстанції у свою чергу ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги засудженого, дав на них умотивовані відповіді, ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК та є обґрунтованою. Враховуючи наведене, підстав для задоволення касаційної скарги захисника не вбачається.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 03 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3