Справа № 505/3254/14-к
Провадження 1-кп/505/14/2016 р
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.08.2016 року Котовський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Подільську Одеської області кримінальне провадження №1-кп/505/14/2016 р., зареєстроване в ЄРДР за №0000209 від 05.02.2014 р. відносно:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чигирі, Коростенського району Житомирської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, працюючого машиністом Котовського локомотивного депо Одеської залізниці, не одруженого, мешкає АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 11.11.2011 року Котовським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання її матері ОСОБА_11 по АДРЕСА_2 .
ОСОБА_9 , згідно додаткового рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2011 року зобов`язаний негайно передати неповнолітню ОСОБА_10 , іі матері.
17.11.2011 року державним виконавцем ВДВС Котовського МРУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаних рішень суду, з якими ОСОБА_9 належним чином ознайомлений, а також попереджений про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.
Проте, ОСОБА_9 , діючи умисно, маючи реальну можливість добровільно виконати вищезазначені рішення суду, в порушення ч. 5 ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України, навмисно не виконав дані рішення суду, за що двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ст.. 188-13 КУпАП.
Не дивлячись на всі прийняті до ОСОБА_9 заходи з примусового виконання рішень суду та маючи реальну можливість виконати ці рішення ОСОБА_9 навмисно їх не виконав і продовжував умисно ухилятися від їх виконання, також перешкоджав їх виконання шляхом переховування дитини, що стало причиною оголошення її у розшук Державною виконавчою службою.
Таким чином, своїми незаконними діями ОСОБА_9 порушив вимоги ч.5 ст.124, п.9 ч.3 ст. 129 Конституції України, відповідно до яких судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України, а також, що однією з засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Свої протиправні дії ОСОБА_9 виправдовував діючим рішенням виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області №200 від 28.07.2011 року «про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_10 », яке є актом локальної дії органу місцевого самоврядування та відповідно до положень ч.1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території та в разі, якщо спір не вирішений в судовому порядку.
Тобто, рішення суду, що набрало законної сили має перевагу по силі дії над рішенням органу місцевого самоврядування.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та перешкоджання виконання зазначеного рішення.

У пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_9 свою вину не визнав, суду показав, що 28.07.2007 року між ним та ОСОБА_12 був укладений шлюб, в якому він проживав з дружиною до 2011 року. У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого вони розлучилися, оскільки під час навчання в Київському університеті ім. Драгоманова дружина зустріла іншого чоловіка. Під час навчання ОСОБА_12 донька ОСОБА_13 знаходилась разом із ним. Згодом ОСОБА_12 без його відома забрала доньку ОСОБА_13 та виїхала в невідомому напрямку. Після чого він звернувся до міліції встановити місце знаходження дитини. Після вчинення необхідних заходів працівники міліції йому повідомили, що дитина проживає матір`ю в с.Ярославка, Саратського району Одеської області. Він поїхав до с. Ярославка, забрав дитину до себе додому,оскільки органом опіки та піклування Котовської міської ради Одеської області було визначено місце проживання дочки ОСОБА_13 з ним. З 04.08.2011 року донька проживала з ним по АДРЕСА_3 . Згодом ОСОБА_12 звернулась до Котовського міськрайонного суду Одеської області та 11.11.2011 року рішенням суду було визначено місце проживання доньки разом з матір`ю.

17.11.2011 року Котовським міськрайонним судом Одеської області було винесено додаткове рішення, яким зобов`язано його негайно передати дитину матері ОСОБА_12 , на якому він не був присутній.

С цього приводу його декілька разів викликали у виконавчу службу для передачі дитини, попереджали про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду. Проте, коли він приходив до виконавчої служби передати дитину матері, жодного разу ОСОБА_12 він не бачив, тим самим виконати рішення не міг, оскільки дитину не було кому передавати. Також він неодноразово телефонував ОСОБА_12 та просив приїхати та вирішити питання з приводу дитини. Вирішити питання самостійно, поїхавши за місцем проживання ОСОБА_12 він не міг через конфлікт з її теперішнім чоловіком.

Після того, як було винесено Котовським міськрайонним судом Одеської області рішення зміну способу виконання рішення суду та відібрання дитини, він уклав мирову угоду з ОСОБА_12 та в присутності міліції, працівників виконавчої служби, органів опіки та піклування передав дитину матері ОСОБА_12 і на даний момент дитина знаходиться у неї.

Під час судового слідства були допитані потерпіла, свідки, досліджені матеріали кримінального провадження, матеріали виконавчого провадження.

Так, потерпіла ОСОБА_12 суду показала, що з ОСОБА_9 вона перебувала у шлюбі до 2011 року. 11.11.2011 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області прийнято рішення про визначення місця проживання доньки ОСОБА_10 разом із нею. ОСОБА_9 був повідомлений про таке рішення, але дитину віддавати відмовився, мотивуючи це тим, що він має на неї таке є ж право.

17.11.2011 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, разом із державним виконавцем вони неодноразово виїжджали за місцем проживання її колишнього чоловіка, на стуки і дзвінки у двері ніхто не відкривав. ОСОБА_9 відмовлявся навіть повідомити де перебуває дитина, а тим більше передати її. Довгий час місце знаходження ОСОБА_9 і неповнолітньої ОСОБА_10 ні вона ні державним виконавцям відомо не було. На підставі цього вона написала заяву до ВДВС Котовського МРУЮ про оголошення неповнолітньої ОСОБА_10 у розшук.

Оскільки вона неодноразово не могла знайти ОСОБА_9 за місцем його проживання, тому вважає, що він ухилявся від виконання рішення суду.

На підставі мирової угоди з ОСОБА_9 передав їй дитину, яка в теперішній час проживає з нею.

Суд критично оцінює покази потерпілої в частині ухилення ОСОБА_9 від виконання рішення суду, оскільки вона зацікавлена в цьому, однак її покази підтверджують доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про те він не міг передати дитину матері, оскільки вона не була присутня при виконавчих діях.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що вона працює на посаді державного виконавця Котовського МРУЮ. 17.11.2011 року було відкрито виконавче провадження про зобов`язання ОСОБА_9 негайно передати неповнолітню доньку ОСОБА_10 її матері ОСОБА_12 . З постановою про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_9 ознайомлений належним чином та попереджений про кримінальну відповідальність у разі невиконання рішення суду. ОСОБА_9 був наданий термін для добровільного виконання рішення суду до 25.11.2012 року. Проте, 25.11.2012 року ОСОБА_9 рішення суду не виконав, у зв`язку з чим був складений акт про невиконання рішення суду, в якому боржник ОСОБА_9 поставив свій підпис, а також винесено постанову про стягнення штрафу у розмірі 170 грн.

30.112011 року боржник ОСОБА_9 рішення суду повторно не виконав, у зв`язку з чим був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 382 КК України, про що в присутності понятих складено відповідний акт.

Згодом, при проведенні розшукових дій було встановлено, що малолітня ОСОБА_10 перебуває у дідуся ОСОБА_15 та бабусі ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_4 , які відмовилися передавати дитину ОСОБА_12 , на дії державного виконавця щодо відібрання дитини перешкоджали, про що у присутності понятих складено відповідні акти.

Свідок ОСОБА_14 в додатковому допиті суду показала, що в процесі виконання сторонами було укладено мирову угоду по вихованню дитини, після чого ОСОБА_9 передав дитину ОСОБА_12 . Рішення суду було фактично виконано та справу було закрито постановою про закінчення виконавчого провадження.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_14 в частині ухилення від виконання рішення суду ОСОБА_9 , оскільки вона в цьому зацікавлена. Однак з її показів слідує, що оголошувати у розшук малолітню ОСОБА_10 не було необіхністі, оскільки вона знаходилдася у дідуся та бабусі.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що її син ОСОБА_9 раніше перебував у шлюбі з ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_10 . У зв`язку з тим, що сімейні відносини у сина і його дружини не склалися, вони розійшлися і ОСОБА_12 разом із донькою виїхала в с.Ярославка Саратського району Одеської області. Після чого її син ОСОБА_9 звернувся до органів опіки та піклування і було винесено рішення, яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_17 з її рідним батьком, ОСОБА_9 , який згодом поїхав та забрав доньку у ОСОБА_12 . Через деякий час вона дізналася що, що наприкінці 2011 року було винесено рішення суду про зобов`язання її сина ОСОБА_9 передати доньку ОСОБА_10 її матері, ОСОБА_12 . ЇЇ син неодноразово телефонував ОСОБА_12 і просив з`явитись, щоб вирішити питання стосовно дитини. Однак, на його дзвінки і прохання ОСОБА_12 не реагувала. Також він розповідав, що у нього конфлікт з нинішнім чоловіком ОСОБА_12 . Вона неодноразово пропонувала йому свою допомогу, посидіти з дитиною, поки він перебуватиме у виконавчій службі. Також у телефонній розмові він повідомляв їй, що при відвідуванні виконавчої служби він жодного разу та не бачив свою колишню дружину ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що він разом із ОСОБА_9 працює в ТЧ-2 м. Котовська. Зі слів ОСОБА_9 йому відомо, що наприкінці 2011 року Котовським міськрайонним судом було винесено рішення про зобов`язання ОСОБА_9 передати дочку ОСОБА_10 її матері ОСОБА_12 . Також ОСОБА_9 йому повідомляв про те, що він неодноразово телефонував ОСОБА_12 і просив з`явитись та вирішити питання стосовно дитини. Однак, на його дзвінки і прохання ОСОБА_12 не реагувала. У зв`язку з чим, у нього з`явилося переконання, що вона не стільки хоче повернути дитину собі, скільки хоче зіпсувати життя ОСОБА_9 . Іноді, він разом із ОСОБА_9 приходив до виконавчої служби, коли ОСОБА_9 заходив до приміщення служби, він гуляв разом з дитиною ОСОБА_10 на дитячому майданчику. При цьому колишню дружину ОСОБА_12 він не бачив.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона працює на посаді начальника служби у справах дітей Котовської міської ради. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області зобов`язано ОСОБА_9 передати дочку ОСОБА_10 її матері, ОСОБА_12 . ОСОБА_9 повідомляв, що він неодноразово телефонував їй і просив з`явитись. Також він розповідав, що у нього конфлікт з нинішнім чоловіком ОСОБА_12 . ОСОБА_9 повідомляв, що його викликали в Котовську виконавчу службу і при відвідуванні виконавчої служби він жодного разу там не бачив свою колишню дружину ОСОБА_12 . Згідно рішення виконавчого комітету Котовської міської ради від 28.07.2011 року №200, проживання дитини було визначено з батьком, який не перешкоджав в спілкуванні дитини з матір`ю, а також забезпечував належний догляд і виховання дитини. Крім того, їй достовірно відомо, що ОСОБА_12 близько одного року дитини не бачила, її долею не цікавилася, не надавала матеріальної допомоги на купівлю одягу, іграшок, продуктів харчування, медикаментів. Заяв від ОСОБА_12 до органу опіки та піклування за фактом перешкод з боку ОСОБА_9 у спілкування з дочкою не надходило.

ОСОБА_9 спочатку був готовий виконати рішення суду і передати дитину ОСОБА_12 , однак через те, що остання систематично не з`являлась в ВДВС Котовського МРУЮ виконати рішення суду не надалося можливим.

Крім того примусово відібрати дитину у ОСОБА_9 не було підстав у зв`язку з тим, що рішення Котовської міської ради Одеської області №200 від 28.07.2011 року про визначення місця проживання дитини з батьком залишається і на даний момент в законній силі.

Також вона показала, що ОСОБА_9 подавав позов до Котовського міськрайонного суду за фактом позбавлення ОСОБА_12 батьківських прав, у зв`язку з її безвідповідальністю і невиконанням своїх батьківських обов`язків, але у зв`язку досягненням угоди з питань передачі дитини на виховання, ОСОБА_9 написав заяву про залишення позову без розгляду. Крім того, додаткове рішення суду від 17.11.2011 року про зобов`язання ОСОБА_9 негайно передати дитину матері ОСОБА_12 передбачає негайне виконання, та можливе лише за наявності рішення суду про відібрання дитини і передачі йому тому, з ким вона проживала. Однак, рішення про відібрання дитини у 2011 році не існувало, а дитину ОСОБА_9 повинен був передати сам собі, оскільки дитина проживала з батьком ОСОБА_9 . На момент винесення рішення суду і виконання даного рішення ОСОБА_9 не був позбавлений батьківських прав, дитина з народження постійно проживала разом із ним.

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що вона працює завідуючою дитячого садочку, який відвідувала ОСОБА_10 . До садочок дівчинку влаштував батько, він постійно її приводив та забирав, матір жодного разу за дитиною не приходила. Дівчинка дуже часто хворіла, а тому садочок відвідувала рідко. Потім батько ОСОБА_9 забрав дитину із садочку, проте по якій причині вона не знає.

Свідок ОСОБА_21 суду показала, що вона працює вихователем в дитячому садочку, в який ходила ОСОБА_10 . Дівчинку приводив батько, дівчинка завжди була охайно та чисто вдягнена, вона часто хворіла, а тому відвідувала садочок рідко. Крім батька, дівчинку з садочку забирала бабуся. Матір дівчинки вона бачила один раз, коли та приходила до садочку, але ОСОБА_13 не було, оскільки остання хворіла.

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що в 2011 році вона працювала державним виконавцем Кодимського РУЮ. За дорученням ВДВС Котовського МРУЮ вона виконувала дії по встановленню місця перебування неповнолітньої ОСОБА_10 . Коли вони, разом із матір`ю дівчинки, працівником міліції приїхали за місцем мешкання родичів боржника, дівчинки вдома не було, нею було складено два акти про виконання дій у зв`язку з непогодженням родичами боржника віддати дитину.

Свідок ОСОБА_23 суду показав, що він в 2011 році працював в міліції, під час здійснення виконавчих дій державним виконавцем був залучений для підтримання громадського порядку. Під час проведення дій була присутня матір дівчинки, при цьому державний виконавець оголосила рішення суду про передання дитини матері, порушень громадського порядку виявлено не було. На питання державного виконавця родичі боржника не відповіли де знаходиться дитина.

Свідок ОСОБА_24 суду показав, що він працює в ВДВС Котовського МРУЮ. Приблизно 3 роки потому у них перебувало виконавче провадження відносно ОСОБА_9 про зобов`язання передати дитину матері. Виконавче провадження перебувало на дільниці державного виконавця ОСОБА_14 . В той час вона перебувала у відпустці та він заміщав її. За інформацією стягувача був здійснений виїзд за місцем знаходження дитина, а саме до дитячого садочка, проте вихователь повідомила, що дитина відсутня в садочку. Потім вони поїхали за місцем проживання боржника, де була виявлена дитина, при цьому були присутні працівник органу опіки та піклування та міліції. Примусового відібрання дитини не відбулось, при цьому боржник та стягувач домовились, про виконання рішення суду, про те, що боржнику потрібен деякий час, щоб передати дитину.

Таким чином, із показів вищевказаних свідків суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_9 не міг передати дитину матері, оскільки при проведенні виконавчих дій та складанні актів Котовського та Кодимського МРУЮ матір дівчинки ОСОБА_12 не була присутня.
Крім того, стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_9 надані письмові докази:
- постанову про порушення кримінальної справи від 04 вересня 2011 року;
- постанову про прийняття кримінальної справи до свого провадження від 05 серпня 2012 року.
- постанову про відмову в порушення кримінальної справи від 30 березня 2012 року.
Суд вважає, що вказані процесуальні документи є недопустимими доказами у встановленні вини ОСОБА_9 .
Також стороною обвинувачення були надані у якості доказів виконавчий лист № 2-1772/11, постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.11.2011 року, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та супровідний лист до нього, акт державного виконавця від 22.11.2011 року, акт державного виконавця від 25.11.2011 року, акт державного виконавця від 30.11.2011 року, акт державного виконавця від 19.01.2012 року, постанову про доручення відділу ДВС Кодимського РУЮ про проведення виконавчих дій щодо встановлення місця знаходження малолітньої ОСОБА_10 , ухвалу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08 лютого 2012 року про дозвіл на примусове проникнення до житлового приміщення по АДРЕСА_4 , постанову державного виконавця ДВС Котовського МРУЮ про доручення відділу ДВС Кодимського РУЮ щодо виконання виконавчого листа №2-1772 від 17.11.2011 року, акт державного виконавця від 25.01.2012 року, акт державного виконавця від 05.03.2012 року, акт державного виконавця від 14.03.2012 року.
Суд, оцінюючи вказані докази вважає, що вказані виконавчі документи не підтверджують вину ОСОБА_9 , при цьому в жодному складеному акті державного виконавця не були присутні разом стягувач та боржник, а акти складені або в присутності стягувача, або в присутності боржника, що підтверджує неможливість виконати рішення суду та передати дитину.
Також, стороною обвинувачення в якості доказів надано постанову про накладення штрафу від 25.11.2011 року, від 30.11.2011 року та платіжні доручення про сплату штрафу від 06.12.2011 року.
Суд, оцінюючи вказані докази вважає, що вказані документи не є допустимими доказами підтвердження вини ОСОБА_9 , оскільки постанова і платіжні доручення підтверджують вчинення ОСОБА_9 адміністративного правопорушення.
В обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_9 перешкоджав виконанню рішення суду, в зв`язку з чим малолітня ОСОБА_10 була оголошена у розшук.
Однак, вказаний факт не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_9 , який не був позбавлений батьківських прав, в період відпустки відвіз доньку до своїх батьків в с.Слобідка Кодимського району Одеської області, що в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .
Про відсутність умислу у ОСОБА_25 на невиконання рішення суду свідчитьрішення виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області №200 від 28.07.2011 року про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_10 за місцем проживання батька по АДРЕСА_1 , яке залишається на теперішній час в законній силі.

Необхідною умовою виконання вказаного рішення має бути обов`язкова участь матері дитини, яка повинна прийняти дитину, та бажання дитини добровільно погодитись піти до матері, а факт передачі дитини повинен бути обов`язково підтверджений документально.

З свого боку ОСОБА_9 не міг сам зобов`язати мати дитини приїхати до Котовська Одеської області щоб прийняти у нього дитину, та надати відповідний документ підтверджуючий вказаний факт передачі дитини.

Таким чином, для того щоб виконати рішення суду при вказаних вище умовах, передача дитини обов`язково повинна проводитись державним виконавцем за участі матері та органу опіки і піклування в рамках виконавчого провадження та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Але, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконати вказане рішення не можливо, тому що ОСОБА_9 зобов`язаний особисто вчинити певні дії що до передачі дитини, а вказаним законом не передбачено порядок виконання вказаного рішення суду.

Ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено тільки порядок виконання рішення про відібрання дитини, згідно якого державний виконавець проводить виконавчі дії за участю особи якій передається дитина та за участю представника органу опіки та піклування.

Жодних рішень що до відібрання дитини відносно ОСОБА_9 не приймалося.

При вказаних обставинах які підтвердженні доказами по справі, ОСОБА_9 не мав реальної можливості самостійно, або в ході виконавчих дій виконати рішення суду, тобто передати дитину матері, оскільки мати при проведенні виконавчих дій була відсутня, змусити ії приїхати прийняти від нього дитину та надати відповідний документ він не міг, так само як не міг примушувати дитину або застосовувати до неї фізичний вплив, або будь яким іншим чином відправити дитину до матері.

Крім того, цивільним законодавством України не передбачений обов`язок одного з батьків передавати дитину іншому, а Законом України «Про виконавче провадження» не передбачений порядок виконання рішення суду про передачу дитини від одного батька до іншого.

Вказані вище докази не встановлюють по даному кримінальному провадженню будь-які фактичні дані, оскільки в них не викладені та не засвідчені обставини, які б свідчили про вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

У відповідності до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Так, у відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Як вказує п.2 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Крім того, у п.25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium), 42914/98, 13 січня 2005 року значиться, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Зазначене свідчить, що в даному випадку має невиконання стороною обвинувачення свого обов`язку по доказуванню винності особи, передбаченого не тільки Конституцією та Законами України, але й Міжнародною Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», згода на обов`язковість виконання якої дана Україною.

Наведені положення Конвенції та практики Європейського Суду відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" застосовуються при розгляді справ як джерело права.

Таким чином, дослідивши докази про кримінальному провадженню суд приходить до висновку, що ОСОБА_9 не міг виконати рішення суду, оскільки для цього не було умов.

Крім того, судом встановлено, що згідно Закону України «Про виконавче провадження» передбачено тільки порядок виконання рішення про відібрання дитини, однак не передбачений порядок передання дитини, в невиконанні чого обвинувачується ОСОБА_9 , що підтверджується ухвалою Котовського міськрайонного суду від 12 вересня 2015 року про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, шляхом відібрання малолітньої ОСОБА_10 .

Суд вважає, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 з приводу місця проживання дитини були цивільно-правові відносини, які закінчилися мировою угодою, затвердженою ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2012 року.

За таких обставин ОСОБА_9 необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

На підставі ст. ст.368, 370, 373 -374 КПК України, суд

З А С У Д И В

ОСОБА_9 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.382 КК України та виправдати.
Запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.
Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення, а потерпілій яка не була присутня в судовому засіданні надсилається не пізніше наступного дня.

Суддя-