Ухвала
іменем україни
17 травня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Умані Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого 02 червня 2015 року Броварським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК;
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК,
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 засуджено кожного до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 на строк 4 роки, за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки, за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки. Відповідно до ст. 70 КК ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки кожному.

На підставі ст. 75 КК обох засуджених звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на них виконання обов`язків, передбачених пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК.

Апеляційний суд змінив вирок місцевого суду, виключивши з обвинувачення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку крадіжки проникнення у сховище та перекваліфікувавши їхні діяння на ч. 2 ст. 185 КК, ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК.
Ухвалив вважати засудженими до покарання у виді позбавлення волі:
ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК йому визначено покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточне покарання ОСОБА_6 визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року постановлено виконувати самостійно;
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки. Відповідно до ст. 70 КК йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі за сукупністю злочинів на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК обох засуджених звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на них виконання обов`язків, передбачених пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК.

За вироком місцевого суду зі змінами, внесеними апеляційним судом, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 визнано винуватими у крадіжці та незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб повторно за таких обставин.

Так, 03 березня 2015 року в невстановлений час ОСОБА_6 і ОСОБА_7 прибули на автомобілі на територію садового товариства «Академсади», розташованого у Броварському районі Київської області. Подолавши перешкоду у виді металевого паркану, яким огороджено домоволодіння АДРЕСА_3 , засуджені викрали з його території 110 кг металобрухту вартістю 363 грн, завдавши потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на зазначену суму.

Того ж дня, повторно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , подолавши металеву огорожу території домоволодіння АДРЕСА_4 , намагалися викрасти 80 кг металобрухту на суму 264 грн, що належить ОСОБА_9 , а також із території домоволодіння АДРЕСА_5 145 кг металобрухту на суму 478 грн, що належить ОСОБА_10 . Проте, довести свій злочинний умисел до кінця засуджені не змогли з причин, що не залежали від їхньої волі.

У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону. Вважаєнеобґрунтованим і невмотивованим висновок апеляційного суду про відсутність у діях засуджених кваліфікуючої ознаки крадіжки проникнення у сховище, оскільки території домоволодінь мали засоби охорони (металеві огорожі) від доступу до них сторонніх осіб, а потерпілі зберігали там матеріальні цінності. Також на думку прокурора, апеляційний суд, змінивши кваліфікацію дій засуджених, вийшов цим за межі фактичних обставин, установлених місцевим судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з приписами ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою, а її зміст має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу, із зазначенням, окрім іншого, мотивів з яких суд виходив при постановленні судового рішення, а також положення закону, яким він керувався. Судження суду щодо кваліфікації кримінального правопорушення не повинні викликати жодних сумнівів, а при зміні юридичної оцінки діяння необхідно зазначити відповідні правові підстави такого рішення.

Зазначених вимог закону апеляційний суд не дотримався.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою викрадення чужого майна шляхом подолання перешкод металевих парканів, якими огороджено домоволодіння, проникли на їх територію, де зберігався металобрухт.
При перегляді справи в порядку апеляційної процедури апеляційний суд дійшов висновку, що подвір`я будинку спеціально не пристосовано для зберігання матеріальних цінностей, а наявність огорожі визначає, перш за все, межі конкретного домоволодіння, тому воно не є сховищем у розумінні ч. 3 ст. 185 КК.
Виключивши кваліфікуючу ознаку крадіжки проникнення у сховище та змінивши кваліфікацію діяння ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з ч. 3 на ч. 2 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, апеляційний суд не навів для цього переконливих мотивів та правових підстав. Зокрема, суд залишив поза увагою орієнтири, які містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», де зазначено, що під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

За таких обставин висновок апеляційного суду про відсутність у діяннях засуджених кваліфікуючої ознаки крадіжки проникнення у інше сховище не можна визнати обґрунтованим і мотивованим.
Отже, наведені у скарзі прокурора доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діяння та невідповідності ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК слід визнати прийнятними.

З огляду на викладене, ухвала апеляційного суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню до нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, дослідити всі обставини, які мають правове значення, перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі, а також інші доводи касаційної скарги прокурора та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3