Ухвала
іменем україни

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000430 касаційні скарги прокурора та засудженої на вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, таку, що не має судимості,

визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, у зв`язку з відсутністю складу злочину і виправдано.
Цивільний позов залишено без розгляду.
Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду й ухвалив свій, яким визнав ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК засуджену звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки й покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 354 005 грн та 20 000 грн відповідно.

Вирішено питання про долю речових доказів.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_7 визнано винуватою у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайства) за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах за таких обставин.

28 лютого 2008 року Берегівський районний суд Закарпатської області виніс ухвалу про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення боргу та процентів за договором позики, у межах якої наклав арешт на все майно відповідача, зокрема на квартиру АДРЕСА_2 .

13 березня того ж року на виконання зазначеної ухвали державний виконавець склав акт опису й арешту вказаної квартири.

25 квітня 2008 року в м. Береговому ОСОБА_7 за попередньою змовою зі своїм чоловіком ОСОБА_10 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) незважаючи на накладений арешт та заборону відчуження у невстановлений слідством час із метою незаконного збагачення та уникнення можливої майбутньої майнової відповідальності ОСОБА_10 перед його кредиторами, усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно, скориставшись відсутністю заборони в реєстрі прав власності на нерухоме майно, діючи шляхом обману, повідомила покупцю ОСОБА_8 неправдиві дані про те, що вищевказана квартира під забороною (арештом) не перебуває і стосовно неї відсутні судові спори та будь-які обтяження. Крім того, ОСОБА_7 надала нотаріусу довідку з ЖЕКу про повний склад сім`ї, згідно з якою вона не має на утриманні дітей, що не відповідало дійсності. У підсумку засуджена продала потерпілій зазначену квартиру за 354 005 грн на підставі договору купівлі-продажу.

У подальшому згідно з рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2010 року цей договір купівлі-продажу та договір іпотеки квартири (укладений між ПАТ «Комерційний банк ПриватБанк» та ОСОБА_8 ) визнано недійсними. Таким чином, ОСОБА_7 завдала потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди в розмірі 354 005 грн (квартиру реалізовано працівниками виконавчої служби для погашення боргів чоловіка засудженої).

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності кваліфікації діяння ОСОБА_7 , просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання. На думку скаржника, засуджену було безпідставно звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, про що прокурор наводить відповідні доводи.

Засуджена у скарзі, оспорюючи наявність складу злочину у своїх діях, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження в цьому суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки, на її думку, зібрані у цьому провадженні докази обвинувачення викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Також скаржниця стверджує, що її дії не можуть кваліфікуватись як шахрайство, адже відносини, що склалися між нею та потерпілою, є цивільно-правовими й виникають унаслідок недійсності правочину. Вважає, що обвинувальний вирок апеляційного суду є незаконним тому, що цей суд провів лише часткове судове слідство, повторно дослідивши не всі докази, а лише докази, надані стороною обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення і заперечував проти скарги засудженої, думку захисника, котрий підтримав касаційну скаргу ОСОБА_7 і частково погодився зі скаргою прокурора (в частині скасування вироку апеляційного суду), обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Згідно з ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Апеляційний суд при ухваленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 цих вимог дотримався.

Доводам сторони захисту стосовно відсутності у діянні засудженої складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, дано відповідну оцінку і спростовано їх належними та допустимими доказами, які було безпосередньо досліджено під час судового провадження.

Зокрема, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні шахрайства, за обставин, наведених у вироку апеляційного суду, підтверджено завдяки показанням потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , матеріалами цивільної справи № 2-282/08, зведеного виконавчого провадження № 2-200/08 та Берегівської нотаріальної контори, ухвалою суду від 28 лютого 2008 року про забезпечення позову ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про стягнення заборгованості, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 . Ці докази узгоджуються між собою та доповнюють один одного.

Із цих доказів випливає, що ОСОБА_7 достеменно знала до моменту укладення 24 квітня 2008 року договору купівлі-продажу своєї квартири з ОСОБА_14 про те, що її квартира знаходилася під арештом та забороною на відчуження, адже більш ніж за місяць до вказаної угоди 18 березня 2008 року разом з ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби Берегівського районного управління юстиції про виключення вищевказаної квартири з опису та зняття з неї арешту.

Тому доводи засудженої про те, що вона дізналася про знаходження проданої ОСОБА_14 квартири під арештом лише 23 квітня 2009 року після смерті чоловіка ОСОБА_10 , є безпідставними.

Також потерпіла ОСОБА_14 послідовно стверджувала, що після купівлі квартири у ОСОБА_7 вона особисто передала останній за це приблизно 27 000 дол. США, а іншу частину грошей забрав банк на підставі договору іпотеки.

За таких обставин та з урахуванням того, що сама засуджена вказала про бажання продати квартиру для погашення боргів свого чоловіка і не заперечувала того, що повідомила покупцю ОСОБА_8 дані про те, що її квартира під забороною (арештом) не перебуває і стосовно неї відсутні судові спори та будь-які обтяження, надала нотаріусу довідку з ЖЕКу про повний склад сім`ї, згідно з якою не має на утриманні дітей, що не відповідало дійсності, апеляційний суд правильно кваліфікував її дії як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства) за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах за ч. 4 ст. 190 КК, адже встановлено, що умисел на заволодіння грошима потерпілої у неї виник до їх отримання, при чому вона не могла не розуміти того, що ОСОБА_8 не зможе реально отримати у власність квартиру, яка знаходиться під арештом у цивільній справі (що і відбулося).

Те, що під час продажу квартири відомості про неї в державних реєстрах про обтяження майна були відсутні, не звільняло засуджену від обов`язку повідомити потерпілій про фактичне перебування цього об`єкта нерухомості під забороною (арештом). Адже повідомлення дійсних відомостей про квартиру могло призвести до відмови покупця від укладання угоди і йому не було би завдано збитків. Тому немає підстав вважати, що ОСОБА_7 начебто скористалася чужою помилкою.

Що стосується доводів про те, що апеляційний суд, повторно дослідивши не всі докази, а лише докази, надані стороною обвинувачення, то це не відповідає дійсності. Суд, як це убачається з журналу судового розгляду та вироку, дослідив усі докази, які мали значення для провадження. Сторона захисту жодних доказів, які би спростовували висновки, викладені в обвинувальному вироку, не надавала, а лише висловлювала свою оцінку дослідженим судом доказам. Доводи цієї сторони звелися лише до тверджень про те, що засуджена узнала про знаходження її квартири під арештом після смерті чоловіка, а під час укладання угоди скористалася чужою помилкою. Отже, немає підстав вважати, що під час судового провадження було порушено процесуальні права сторони захисту.

Тому колегія суддів не вбачає з боку апеляційного суду таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для зміни або скасування обвинувального вироку.

Не може погодитися колегія суддів і з тим, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є неправильним, адже у вироку належно умотивовано застосування цієї норми закону про кримінальну відповідальність.

При цьому суд урахував ступніть тяжкості вчиненого злочину, позитивну характеристику засудженої за місцем роботи, наявність постійного місця проживання та неповнолітньої дитини й те, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, є вдовою, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Зважив суд і на те, що збитків потерпілій не було відшкодовано.

Таким чином, немає підстав вважати, що суд чогось не врахував.

З огляду на викладене касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2