АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11-кп/796/365/2016 Головуючий у 1- й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 303 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_9
за участю прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11
виправданої ОСОБА_12
захисника ОСОБА_13
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві, в режимі дистанційного судового провадження з Миколаївським районним судом Миколаївської області, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, згідно з яким:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Миколаєва, громадянку України, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що нею вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 303 КК України.
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно з вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачено у сутенерстві, вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, за наступних обставин.
ОСОБА_12 з метою незаконного збагачення, з корисливих спонукань, всупереч врегульованих законом суспільних відносин щодо моральних засад суспільства в частині задоволення статевих потреб, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_14 , в період часу з грудня 2011 року по жовтень 2013 року, перебуваючи в місті Києві, умисно, з корисливих спонукань, підшукували на території міста Києва осіб жіночої статі та забезпечували заняття ними проституцією на території Республіки Туреччина та Республіки Франція.
Досягнувши домовленостей із особами жіночої статі щодо умов надання послуг сексуального характеру на території іноземних держав, ОСОБА_12 , діючи із ОСОБА_14 , виготовляли фотознімки зазначених осіб в оголеному стані, розміщували їх на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 , організовували підготовку візових та інших дозвільних документів для виїзду жінок до Турецької Республіки, Французької Республіки та забезпечували їх виїзд до зазначених країн. Після чого, приймаючи замовлення від осіб чоловічої статі щодо надання послуг сексуального характеру за допомогою всесвітньої інформаційної системи загального доступу Інтернет на сайтах з доменним іменем ІНФОРМАЦІЯ_2 , особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, за допомогою програми «Скайп», передавала відповідну інформацію - замовлення жінкам, які перебували у готелях за кордоном та чекали вказаного замовлення для надання послуг сексуального характеру клієнтам.
Відповідно до заздалегідь обумовлених ОСОБА_14 умов, одна година надання сексуальних послуг коштувала 200 Євро. Після повернення до України вони повинні віддавати їй 50 % від зароблених грошових коштів. Жінки, які виїжджали за кордон для надання клієнтам платних сексуальних послуг повертали їй 50 % від суми виплаченою останньою на оформлення віз, придбання квитків, та бронювання, оплату номерів.
Так, в період з грудня 2011 року по 28 жовтня 2013 року, ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_14 , забезпечували заняття проституцією особами жіночої статі - ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та іншими особами, які за їх допомогою виїжджали до Республіки Туреччина та Республіки Франція.
Зокрема, в грудні 2011 року, в невстановлений досудовим розслідуванням час, знаходячись в м. Києві, ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_14 , використовуючи мобільний зв`язок оператора «Лайф» абонентський номер НОМЕР_1 , надала ОСОБА_15 інформацію про умови та обставини надання послуг сексуального характеру за гроші особам чоловічої статі за кордоном, а також засоби зв`язку з ОСОБА_14 .
Отримавши згоду від останньої, ОСОБА_12 за попередньою змовою з ОСОБА_17 , забезпечили оформлення дозвільних та проїзних документів для виїзду ОСОБА_15 до м. Стамбул, Республіки Туреччина, а також замовлення та бронювання номеру в готелі. По прибуттю 12 грудня 2011 року до готелю «Ніппон» ОСОБА_15 , використовуючи інформацію, отриману за допомогою комп`ютерного обладнання та програми «Скайп» від ОСОБА_14 , додержуючись попередньо обумовлених зі ОСОБА_12 умов, надавала секс - послуги великій кількості клієнтів чоловічої статі (від п`яти до восьми чоловіків за добу), за грошову винагороду у розмірі 200 євро за 1 годину.
В подальшому, ОСОБА_15 , яка надавала платні сексуальні послуги чоловікам, відповідно до розробленого ОСОБА_14 плану злочинної діяльності, 50 % від суми грошових коштів, отриманих нею за надання сексуальних послуг, остання періодично перераховувала за допомогою міжнародної системи грошових переказів «Western Union» на ім`я ОСОБА_18 , а остання в свою чергу, частину грошових коштів передала ОСОБА_12 .
Крім того, в березні 2013 року, в невстановлений досудовим розслідуванням час, знаходячись в м. Києві, ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_14 , використовуючи мобільний зв`язок оператора «Лайф» абонентський номер НОМЕР_1 , надала ОСОБА_16 інформацію про умови та обставини надання послуг сексуального характеру за гроші особам чоловічої статі за кордоном, а також засоби зв`язку з ОСОБА_14 .
Отримавши згоду від останньої, ОСОБА_12 , за попередньою змовою з ОСОБА_14 , забезпечили оформлення дозвільних та проїзних документів для виїзду ОСОБА_16 до м. Париж, Республіки Франція. По прибуттю 19 березня 2013 року до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ОСОБА_16 , використовуючи інформацію, отриману за допомогою комп`ютерного обладнання та програми «Скайп» від ОСОБА_14 , додержуючись попередньо обумовлених зі ОСОБА_12 умов, надавала секс - послуги великій кількості клієнтів чоловічої статі (від п`яти до восьми чоловіків за добу), за грошову винагороду у розмірі 1 000 євро за кожний робочий день.
В подальшому, ОСОБА_16 , яка надавала платні сексуальні послуги чоловікам, відповідно до розробленого ОСОБА_14 плану злочинної діяльності, 50 % від суми грошових коштів, отриманих нею за надання сексуальних послуг, остання періодично перераховувала за допомогою міжнародної системи грошових переказів «MoneyGram» на ім`я ОСОБА_19 , після чого частину з перерахованих ОСОБА_16 грошових коштів у розмірі 3 000 гривень отримала ОСОБА_12 .
Крім того, знаходячись в м. Києві, приблизно в жовтні 2013 року, в невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_14 , використовуючи мобільний зв`язок оператора «Лайф» абонентський номер НОМЕР_1 надала ОСОБА_20 та ОСОБА_21 інформацію про умови та обставини надання послуг сексуального характеру за гроші особам чоловічої статі за кордоном, а також засоби зв`язку з ОСОБА_14 .
Отримавши згоду від останніх, ОСОБА_12 за попередньою змовою з ОСОБА_14 , забезпечили оформлення дозвільних та проїзних документів для виїзду ОСОБА_20 та ОСОБА_21 до м. Париж, Республіки Франція, а також замовлення та бронювання номеру в готелі, придбавши останнім авіаквитки сполученням Київ - Париж, Париж-Київ, де по прибуттю у заброньований ними готель, жінки мали б надавати за грошову винагороду сексуальні послуги клієнтам, однак 28 жовтня 2013 року при перетині Державного кордону України, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 затримано працівниками правоохоронних органів, тим самим припинивши злочинну діяльність ОСОБА_12 .
Вироком Шевченківськогорайонного суду міста Києва від 6 жовтня 2014 року ОСОБА_12 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 303 КК України та виправдано за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання скасовано.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати виправдувальний вирок, в зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_12 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, призначивши їй покарання у виді 4 років позбавлення волі із застування ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців. Обґрунтовуючи твердження щодо неповноти судового розгляду, прокурор вказує на те, що судом було порушено принцип змагальності сторін в кримінальному провадженні, оскільки безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_22 та не вжито всіх належних заходів для виклику свідка ОСОБА_20 , яким можуть бути відомі фактичні обставини кримінального провадження; безпідставно відмовлено у долучені до матеріалів справи копії вироку, яким визнано винною особу, у співучасті з якою ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні злочину. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, прокурор вбачає в тому, що судом було безпідставно визнано недопустимими ряд доказів, наданих стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_12 у вчиненні злочину. Вважає, що вказані докази зібрані з дотриманням вимог процесуального закону. Так, на думку прокурора, протокол допиту свідка, проведений в порядку ст. 225 КПК України, в межах іншого кримінального провадження та за відсутності сторони захисту, не може бути визнано недопустимим доказом, оскільки на момент допиту свідка у кримінальному провадженні було повідомлено про підозру іншим особам, за участю яких та їх захисників і було проведено допит. Крім того, в подальшому саме з цього кримінального провадження було виділено матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_12 . Протокол пред`явлення особи до впізнання за фотознімками, також на думку прокурора є допустимим доказом, а ті обставини, що з протоколу вбачається недотримання під час проведення слідчого дії процедури, визначеної ст. 228 КПК України, не може бути підставою для визнання доказу недопустимим. Крім того, прокурор не погоджується з висновком суду про те, що не містять доказів вчинення ОСОБА_12 злочину дані протоколу огляду сайтів та протоколу проведення оперативно-технічного заходу. Із вказаних документів, в сукупності з іншими доказами, вбачається, що ОСОБА_12 під вигаданим іменем приймала участь в організації виїзду осіб жіночої статі за кордон для зайняття проституцією.
У поданих запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_23 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора та залишити без змін виправдувальний вирок суду.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, заперечення та доводи захисника проти задоволення апеляційної скарги, обвинувачену, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши: вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 12.05.2014р. стосовно ОСОБА_14 та інш., протокол пред`явлення фотознімків для впізнання від 18.04.2014р., протокол огляду сайтів з мережі Інтернет від 21.10.2013р., протокол за результатами проведення оперативно-технічного заходу за оперативно-розшуковою справою № 2730 від 20.01.2014р., відтворивши компакт-диск з фонограмою судового засідання допитаної в суді свідка ОСОБА_15 , допитавши свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_22 , провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченій, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно положень статті 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Це положення передбачено й пунктом 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

При цьому, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно зі ст. 374 ч. 3 п. 1 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, у тому числі і поданих у судовому засіданні.

Вищезазначених вимог закону суд при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_12 дотримався.

Як убачається з вироку суду, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_12 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням докладних мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, суд, з урахуванням невизнання вини обвинуваченою та відмови давати показання, ретельно перевірив надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_12 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав правильну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, та в їх сукупності з точки зору достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зокрема, спростовуючи пред`явлене ОСОБА_12 обвинувачення, суд обґрунтовано дійшов висновку, що ряд доказів, які органом досудового розслідування були покладені в основу обвинувачення, є недопустимими, а отже не можуть обґрунтовувати винуватість обвинуваченої у вчиненні злочину.

До таких доказів належать: протокол прослуховування звукозапису від 15 травня 2014 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 квітня 2014 року; показання свідка ОСОБА_15 від 29 листопада 2013 року, надані в порядку ст. 225 КПК України.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі наполягає на законності і допустимості вказаних доказів, однак така позиція є безпідставною, оскільки спростовується сукупним аналізом даних, наявних у матеріалах провадження, та норм процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування надано суду для дослідження протокол від 15 травня 2014 року, складений про те, що свідок ОСОБА_16 під час прослуховування аудіозапису, на якому було зафіксовано голос ОСОБА_12 , впізнала останню як особу, яка представилася « ОСОБА_24 » та запропонувала їй роботу у сфері інтимних послуг.

Тобто, фактично 15 травня 2014 року органом досудового розслідування було проведено слідчу дію у вигляді пред`явлення особи для впізнання за голосом, правила проведення якої визначено вимогами ст. 228 КПК України, і вказані обставини прокурором в апеляційній скарзі не заперечуються.

Разом з тим, суд правильно вказав на те, що зазначена слідча дія проведена з грубим порушенням вимог ст. 228 КПК України, оскільки, зі змісту протоколу вбачається, що перед тим як пред`явити особу до впізнання за голосом, у свідка не було попередньо з`ясовано за якими ознаками голосу вона може впізнати особу; до впізнання свідку пред`являвся голос лише однієї особи, а не трьох, як це прямо визначено законом; під час проведення впізнання свідку не пропонувалося пояснити, за якими ознаками вона впізнала особу; слідча дія проведена за відсутності понятих.

Крім того, слід зазначити, що згідно постанови слідчого про відібрання експериментальних зразків голосу, зразок голосу ОСОБА_12 був відібраний на підставі вимог ст. 245 КПК України. Однак, згідно вказаної норми закону, експериментальні зразки голосу відбираються з метою проведення експертизи, а не для пред`явлення до впізнання.

При цьому судом правильно звернуто увагу і на ті обставини, що експериментальний зразок голосу ОСОБА_12 відбирався та записувався за допомогою диктофону, однак пред`явлено до впізнання свідку був запит з іншого технічного пристрою - ноутбуку, що само по собі має наслідком недопустимість такого доказу, так як пред`явлено до впізнання може бути лише оригінал запису, а не його копія.

Обґрунтовано визнав недопустимим доказом суд і протокол пред`явлення фотознімків для впізнання від 18 квітня 2014 року, згідно якого підозрювана ОСОБА_14 впізнала ОСОБА_12 як особу, що представилася іменем « ОСОБА_24 » та підшукувала дівчат для відправки за кордон з метою надання інтимних послуг.

Під час проведення вказаної слідчої дії слідчим, в порушення вимог ст. 228 КПК України, для впізнання пред`явлено не фотознімки, а ксерокопії фотознімків, до того ж поганої якості із зображенням жінок, які суттєво відрізняються за зовнішніми ознаками. Крім того, підозрювана ОСОБА_14 не допитувалась слідчим щодо ознак особи, яку вона впізнає.

Більше того, звертає на себе увагу та обставина, що зазначена слідча дія була проведена в межах іншого кримінального провадження, а саме № 000579. При цьому в матеріалах даного кримінального провадження відсутні будь-які дані про те, на яких правових підставах протокол проведення зазначеної слідчої дії, долучено до зазначеного кримінального провадження. В тому числі, відсутні дані про виділення матеріалів кримінального провадження, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, та постанова прокурора, в якій міститься перелік виділених матеріалів, що могло б дати обґрунтовані підстави вважати, що даний протокол долучено до кримінального провадження на законних підставах.

Тому, з аналогічних підстав судом було вірно визнано недопустимим доказом у даному кримінальному провадженні показання свідка ОСОБА_17 , які були надані нею в межах кримінального провадження №000579. Крім того, недопустимість зазначеного доказу також полягає в тому, що в межах зазначеного кримінального провадження ОСОБА_12 не мала будь-якого правового статусу, а отже не могла бути присутньою під час проведення допиту та не могла ставити питання свідку.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що згідно ч. 4 ст. 225 КПК України, суд під час судового розгляду мав право допитати даного свідка, є безпідставними, оскільки вказаною нормою закону регламентовано порядок виклику в судове засідання свідка, допитаного на стадії досудового розслідування у цьому ж кримінальному провадженні, а не в будь-якому іншому.

Крім того, слід вказати, що за клопотанням прокурора в апеляційній інстанції було прослухано запис допиту свідка ОСОБА_17 , та встановлено, що через низьку якість запису, неможливо зрозуміти з яких конкретно питань допитувалась ОСОБА_17 та які нею надавались відповіді на ці питання.

Перевіряючи обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_12 обвинувачення, судом було досліджено й інші докази, які окремо кожен так і в сукупності між собою, жодним чином не доводять вину ОСОБА_25 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, за тих обставин, за яких вони інкримінуються обвинуваченій.

Зокрема, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_12 за версією досудового розслідування вчиняли такі дії, як: досягнення домовленостей з особами жіночої статі щодо надання послуг сексуального характеру; виготовлення фотознімків зазначених осіб в оголеному стані; розміщення їх на відповідних сайтах в мережі Інтернет; організацію підготовки візових документів для виїзду за кордон; отримання грошових коштів від жінок, що надавали сексуальні послуги.

Однак, допитані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_21 , не лише не змогли підтвердити вчинення ОСОБА_12 зазначених дій, а взагалі показали, що обвинувачену не знають, ніколи її не бачили, лише зі слів слідчого їм відомо, що вона є «Алісою», з якою вони один раз спілкувалися з приводу роботи в сфері інтимних послуг.

В суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_16 надала аналогічні показання. Зокрема вказала, що з ОСОБА_26 вона не знайома та раніше її не бачила. По телефону спілкувалася з жінкою на ім`я « ОСОБА_24 », яка розповіла про роботу за кордоном, вказала, що сама працювала в сфері інтимних послуг та дала номер ОСОБА_27 . При цьому свідок вказала, що не знала, що « ОСОБА_24 » - це Шполянська. Їй про це стало відомо лише під час розгляду справи в суді першої інстанції. Будь-яких слідчих та процесуальних дій, які б підтверджували, що свідок спілкувалася один раз по телефону саме з ОСОБА_12 , на стадії досудового розслідування не проводилося.
За клопотанням прокурора апеляційним судом також було допитано свідка ОСОБА_22 , яка показала, що на сайті знайомств вона познайомилася з жінкою на ім`я « ОСОБА_24 », яка під час зустрічі запропонувала їй роботу за кордоном у сфері інтимних послуг та дала номер ОСОБА_27 . Остання розповіла, що «Алісу» звати ОСОБА_28 , а також організувала поїздку за кордон, від якої вона в подальшому відмовилася.
Разом з тим, показання даного свідка не стосуються обставин висунутого ОСОБА_12 обвинувачення, згідно якого вона вчиняла дії по забезпеченню зайняттю проституцією ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_15 .
Від виклику свідка ОСОБА_20 для проведення допиту прокурор в апеляційній інстанції відмовився.
Протокол за результатами проведення оперативно-технічних заходів та протокол огляду сайтів з мережі Інтернет також не містять ніяких фактичних даних, які підтверджували причетність ОСОБА_12 до вчинення інкримінованого їй злочину за пред`явленим обвинуваченням.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано достатніх, допустимих та належних доказів, за допомогою яких суд міг би встановити всі обставини, передбачені ст. 91 КПК України, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, який всебічно дослідивши матеріали справи та вивчивши показання свідків, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_12 в зв`язку з недоведеністю поза розумним сумнівом тих обставин, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 303 КК України, вчинено обвинуваченою.
Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Не є такими підставами, і ті обставини, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме в ньому відсутнє обвинувачення. Така невідповідність свідчить про порушення права обвинуваченої знати в чому вона обвинувачується та права на захист від висунутого обвинувачення. Однак, відповідно до вимог ч. 3 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого. Більше того, вказані обставини лише підтверджують правильність прийнятого судом рішення щодо виправдання ОСОБА_12 .

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на ті обставини, що частина процесуальних документів, наданих стороною обвинувачення, в тому числі і обвинувальний акт, складено не відносно ОСОБА_12 , відносно ОСОБА_12 , що свідчить про те, що відповідні документи стосуються іншої особи, обвинувачення також висунуто іншій особі. А тому виправдання ОСОБА_12 за наявності таких обставин, які не були усунуті прокурором під час судового розгляду, є законним і обґрунтованим.
Тому, враховуючи вище наведе, апеляційний суд вважає, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_12 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4