УХВАЛА
про повернення обвинувального акту
11 серпня 2016 року м. Хмельницький
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
01.08.2016 року до Хмельницького міськрайонного суду надійшов складений 29.07.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП у Хмельницькій області капітаном поліції ОСОБА_8 та затверджений цього ж дня прокурором відділу процесуального керівництвапри провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Хмельницької області радником юстиції ОСОБА_3 обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190 КК України.
В підготовчому судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору через невідповідність його вимогам КПК України.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Частиною 3 ст.42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють або обвинувачують.
Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого особи на захист, передбачене ст.20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4,5 ст.28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.
Європейський суд з прав людини зазначає, що у тексті підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі "Камасінскі проти Австрії", п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі "Матточіа проти Італії", п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі "І.Н. та інші проти Австрії", п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі "Даллос проти Угорщини" п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, конкретного опису обставин вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України, в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими, викладені поверхово, бо наведені обставини, що характеризують об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, викладені неповно, без вказівок на час, місце та інші обставини злочину, які підлягають дослідженню при розгляді даної категорії справ.
Так, формулюючи обвинувачення в обвинувальному акті за ч. 1 ст. 190 КК України органом досудового розслідування не розкрито повні відомості про час вчинення злочину інкримінованого обвинуваченому, тобто не зазначено часу та місця заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 у злочині, оскільки зазначено, що «… ОСОБА_7 шляхом обману заволодів грошовими коштами, при цьому не зазначено яким чином особисто обвинувачений заволодів грошами потерпілого та чи розпорядився ними.
Також, в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_7 «під приводом вирішення питань, пов`язаних із здійсненням ОСОБА_4 господарської діяльності на вказанаму ставку» «використовуючи владні повноваження» мав на меті заволодіти грошовими коштами потерпілого ОСОБА_4 . Тобто незрозуміло, яку допомогу ОСОБА_7 , та використовуючи які конкретно владні повноваження, пообіцяв ОСОБА_4 : від прийняття чи не прийняття якого рішення мало бути здійснено його сприяння? При цьому відомості про час та місце цих дій в обвинувальному акті відсутні (вказано лише що «в середині березня 2016 року ОСОБА_7 ….зателефонував до останнього та призначив зустріч в с. Розсоша Хмельницького району»…«17.03.2016 року сільський голова ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, під час зустрічі з ОСОБА_4 на одній з вулиць с.Розсоша Хмельницького району повідомив, що він не визнає законність права користування на даний об`єкт за ПАТ «Проскурів» та вважає незаконнми укладені договори, а також, що даний став за будь-яких обставин буде належати громаді села»… «01.04.2016 року ОСОБА_7 , з метою спонукати ОСОБА_4 добровільно надати йому грошові кошти, в Розсошанській сільській раді повідомив ОСОБА_4 завідомо неправдиві відомості про те, що він, використовуючи свої владні повноваження, вирішить питання щодо користування зазначеною земельною ділянкою водного фонду на користь КП «Розсошанське»»; однак відомостей про те коли, де та за яких обставин ОСОБА_7 застосував до ОСОБА_4 обман, з метою заволодіння його коштами, та в чому він полягав обвинувальний акт не містить). Чи виконав ОСОБА_7 свою обіцянку та яку конкретно (чи допоміг потерпілому ОСОБА_4 вирішити питання, пов`язані із здійсненням останнім господарської діяльності на ставку) із обвинувального акта зрозуміти неможливо.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману.
В розумінні ст. 190 КК України обманом є повідомлення неправдивих відомостей (дія) або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені (бездіяльність), з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно. Він може виявлятись в усній, письмовій формі, у використанні підроблених документів, тощо.
В обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 заволодів коштами ОСОБА_4 , однак в чому виразився обман (які неправдиві відомості ОСОБА_7 , з метою заволодіння чужими коштами, повідомив ОСОБА_4 ), в усній чи письмовій формі він був застосований - обвинувальний акт не містить.
Що спонукало потерпілого ОСОБА_4 передати свої кошти саме продавцю продуктового магазину, який розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 в обвинувальному акті взагалі не вказано, а лише зазначено що « ОСОБА_7 …вказав останньому покласти грошові кошти у картонну коробку і занести в місцевий продуктовий магазин», без зазначення його назви та місцезнаходження.
В обвинувальному акті не конкретно та незрозуміло викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, що є на думку суду неконкретним обвинуваченням і порушенням права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 .
При цьому, виходячи з вимог ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення, і у ході співставлення яких з ознаками кваліфікації слідчому належить керуватися кримінальним законом, який характеризує об`єктивну сторону конкретного кримінального правопорушення.
Таким чином, неконкретизоване обвинувачення грубо порушує право ОСОБА_7 на захист і відповідно до ст. 42 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.
Наведені істотні порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.
Крім того, на підставі Закону України «Про прокуратуру» та Інструкції з діловодства органів прокуратури України, супровідний лист про скерування обвинувального акту до суду підписується керівником прокуратури, а за його відсутності - заступником керівника, однак такий підписаний прокурором відділу прокуратури області.
У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд,-
На ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд протягом 7 днів з дня її проголошення.
Суддя: