ухвала іменем україни 20 квітня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників (в режимі
відеоконференцзв`язку) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8
засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 січня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 30 квітня 2015 року,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України уродженця с. Євгенівка Снігурівського району Миколаївської області, який мешкає на АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засуджено:
за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього належного йому майна;

за пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

За сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України остаточно ОСОБА_12 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, який мешкає у цьому місті на АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
засуджено:
за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього належного йому майна;

за пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

За сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України остаточно ОСОБА_9 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця с. Євгенівка Снігурівського району Миколаївської області, який мешкає на АДРЕСА_3 , не судимого в силу ст. 89 КК України,
засуджено:
за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього належного йому майна;

за пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

За сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України остаточно ОСОБА_10 визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

За вироком суду ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_11 визнано винним у тому, що вони 07 травня 2014 року, перебуваючи біля ставка штучного призначення, розташованого поблизу с. Поляна Снігурівського району, вступили у суперечку з ОСОБА_13 і ОСОБА_14 з приводу незаконного вилову риби з цього ставка, який знаходився у користуванні ОСОБА_15 , яка переросла у бійку. Зокрема, під час сварки з ОСОБА_10 і ОСОБА_9 . ОСОБА_15 наявною у нього дерев`яною палицею наніс один удар в голову ОСОБА_10 . Відібравши цю палицю з метою ухилитись від відповідальності за свої протиправні дії та бути затриманим на місці скоєння правопорушення (незаконного вилову риби), той почав бити нею ОСОБА_13 в голову та по тулубу. До побиття цього потерпілого приєднався й ОСОБА_11 , став бити потерпілого ногами й руками по голові та тулубу, привівши у безпорадний стан повалив його на землю та не давав змоги підвестись.

Коли до побиття потерпілого ОСОБА_13 намагався приєднатись й ОСОБА_9 , йому у цьому став заважати потерпілий ОСОБА_14 , який наніс тому один удар в голову.

У відповідь ОСОБА_9 наніс потерпілому ОСОБА_14 два удари руками й ногами в голову та по тулубу, повалив того на землю та почав утримувати, не даючи змогу підвестись, а ОСОБА_10 дерев`яною палицею наніс один удар в голову, увівши цього потерпілого в безпорадний стан.

Вчинивши стосовно потерпілих зазначені дії, у ОСОБА_10 виник умисел на необхідність позбавлення їх життя, про що він поставив до відома

ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , які погодились із цим. Задля досягнення такої цілі ОСОБА_10 взяв з салону власного автомобіля небезпечну бритву і передав її ОСОБА_9 , а сам став утримувати потерпілого ОСОБА_14 .
ОСОБА_9 у цей час наніс потерпілому різане поранення шиї, від чого той помер на місці.

Продовжуючи свої дії, спрямовані на позбавлення життя обох потерпілих, ОСОБА_10 і ОСОБА_9 підійшли до ОСОБА_11 , який утримував на землі потерпілого ОСОБА_13 . При цьому ОСОБА_10 наніс удар палкою по голові цього потерпілого. Скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_13 перебуває у безпорадному стані, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 перенесли тіло потерпілого ОСОБА_14 до багажного відділення автомобіля, на якому вони (потерпілі) приїхали до ставка, повернулись до потерпілого ОСОБА_13 , де ОСОБА_9 ,будучи об`єднаним єдиним умислом на позбавлення його життя, умисно цією ж бритвою наніс ОСОБА_13 різане поранення шиї, від чого той помер на місці.

З метою приховати сліди злочинів засуджені заволоділи автомобілем потерпілих марки «ВАЗ 2101», помістили до нього їх тіла та у супроводженні свого автомобіля перевезли у інше місце (за три кілометри від місця вчинення злочину, що знаходиться у 5-ти кілометрах від с. Поляна Снігурівського району Миколаївсько області), де підпалили його, завдавши шкоду в сумі 23 780,00 грн.

До вчинення підпалення згаданого автомобіля ОСОБА_9 викрав з нього належні потерпілому ОСОБА_13 грошові кошти, золотий ланцюжок, авто магнітолу та прилад нічного бачення, а всього заволодів майном потерпілого на суму 29 400 грн.

У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_11 та його захисник, які аналогічні за змістом та вимогами, просять ухвалені стосовно ОСОБА_11 судові рішення змінити, пом`якшити призначене йому покарання, визначивши його у виді реального позбавлення волі на певний строк. При цьому доведеність вини ОСОБА_11 та правильність кваліфікації його дій не оспорюють. У обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що суд не врахував роль ОСОБА_11 у вчиненому, який безпосередньо участі у вбивстві потерпілих не приймав, його щире каяття. Як зазначає ОСОБА_11 , він фактично був поставлений перед цим фактом, а тому був змушений приймати участь у приховуванні слідів злочину, а суд невірно витлумачив у вироку показання засудженого стосовно його участі у вбивстві потерпілих. Звертають увагу на те, що попри позиції сторони обвинувачення суд призначив засудженому найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі;

У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_9 просить ухвалені стосовно нього судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого та даним про його особу. Вважає, що судом неправильно встановлені фактичні обставини. Оскільки потерпілі вчинили на них напад, який ним було розцінено як загрозу його життя, вважає, що він діяв у стані сильного душевного хвилювання й заперечує будь яку попередню змову на вчинення злочину стосовно потерпілих. За відсутності прямих доказів, вважає свою вину в умисному вбивстві потерпілих недоведеною, та стверджує, що бритву застосовував вже до померлих, а смерть потерпілих настала саме від дій ОСОБА_10 . Стверджує, що судом порушено його право на захист ( суд відмовив йому у праві ознайомлення з технічним записом перебігу судового засідання), а тому він був позбавлений права викласти свої заперечення на апеляційні скарги інших учасників провадження. Зазначає, що обвинувальний акт складено у порушення вимог ст. 291 КПК України (йому було висунуто підозру, а не обвинувачення), а вирок не відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Вважає, що суд призначив йому занадто суворе покарання, за відсутності обтяжуючих покарання обставин не врахував агресивної поведінки потерпілих, його щирого каяття, наявність на утриманні малолітньої дитини, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. При цьому не заперечував би, щоб призначене йому покарання було визначено у виді реального позбавлення волі, але у конкретному обмеженому розмірі.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_10 просить ухвалені стосовно нього судові рішення змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 115 КК України на ч 1 ст. 396 КК України і призначити за цим законом покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі. Стверджує, що він не винен у вбивстві потерпілих, став випадковим свідком вчиненого стосовно них злочину ОСОБА_16 (дядько з племінником), будь якої змови з ними на цей злочин не було, а подальші дії по приховуванню слідів злочину вчинив через загрозу своєму життю з боку ОСОБА_16 , які на слідстві і в суді його обмовили, що наведені у вироку докази його винуватість не підтверджують. Зазначає про необ`єктивний та упереджений суд, коли було надано перевагу доказам обвинувачення, а доказам, які ставлять під сумнів його винуватість, не дано належної оцінки. При цьому зазначає про порушення його права на захист на досудовому слідстві, коли у якості захисника на перших етапах слідства було залучено захисника родича потерпілого ОСОБА_13 , який свої обов`язки належним чином не виконував, схиляв його до визнання вини у злочинах, які він не вчиняв.

Заслухавши доповідача, доводи засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та їх захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підтримку поданих засудженими та захисником ОСОБА_6 касаційних скарг з підстав, викладених у них, а засуджені ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ще й стверджували про порушення їхнього права на суд присяжних, заперечення прокурора, який вважав їх (касаційні скарги) безпідставними, а тому просив залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що ці касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зазначена норма імплементована у національне законодавство України й міститься у статті 21 КПК.

Критерії визначення складу суду, повноважного на розгляд кримінального провадження, встановлені нормою статті 31 КПК. Залежно від ступеня тяжкості злочину та (або) виду суб`єкта злочину провадження у суді першої інстанції здійснюється: професійним суддею одноособово, колегіально судом у складі трьох суддів, судом присяжних у складі двох професійних суддів та трьох присяжних.

Правова природа інституту суду присяжних суттєво відрізняється від інших двох складів суду. Такий висновок підтверджується наступними чинниками:

а) віднесенням провадження в суді присяжних до особливого порядку провадження в суді першої інстанції (параграф 2 глави 30 Розділу IV КПК);

б) спеціальним порядком формування суду присяжних;

в) наділенням присяжних при відправленні правосуддя широким колом прав.

Розгляд кримінального провадження саме за такими правилами законом встановлено щодо особливо тяжких злочинів, за які передбачено найбільш суворий вид покарання довічне позбавлення волі.

При цьому статтею 384 КПК України визначено конкретний порядок реалізації такого виду судового розгляду, зокрема: прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.

При цьому письмове роз`яснення прокурора додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду.

Суд також зобов`язаний роз`яснити право на розгляд справи судом присяжних під час підготовчого судового засідання та у разі, якщо обвинувачений заявить таке клопотання, призначити кримінальне провадження до розгляду саме таким складом суду.

Цих вимог кримінального процесуального закону ані прокурором, ані судом дотримано не було. Як видно з матеріалів провадження, прокурор не роз`яснив обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно них судом присяжних та не долучив відповідне письмове роз`яснення до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Суд першої інстанції в ході провадження не тільки не виправив ці недоліки та відповідно до ст. 314 КПК України не повернув обвинувальний акт прокуророві, але й сам припустився порушення вимог частин першої та другої статті 384 КПК, оскільки не роз`яснив обвинуваченому його право на розгляд справи судом присяжних та особливості такого провадження (такі дані в матеріалах провадження відсутні), що, на думку колегії суддів, є безумовною підставою для скасування вироку суду.
Оскільки зазначене порушення залишилося поза увагою й апеляційного суду, то скасуванню підлягає й постановлена за наслідками перегляду цього вироку ухвала апеляційного суду.

Під час нового судового розгляду суду слід усунути зазначені порушення, ретельно перевірити викладені у касаційних скаргах засуджених, захисника ОСОБА_6 доводи і постановити законне та обґрунтоване рішення.

На підставі наведеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , засуджених ОСОБА_10 і ОСОБА_9 задовольнити частково, а вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 січня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжні заходи ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 залишити тримання під вартою до вирішення цього питання судом першої інстанції, але не більше 60 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3