Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/78/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.04.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0000031 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 жовтня 2015 року, яким

неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербове, Голованівського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, учня 1-го курсу Кривоозерського професіонального аграрного ліцею №38, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено:

-за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

-за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 589 грн.

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10

захисників-адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим і засуджений за те, що він вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене з проникненням у приміщення та відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло, за наступних обставин.

У середині січня 2015 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) у неповнолітнього ОСОБА_6 винник умисел направлений на заволодіння мопедом та грошовими коштами потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , які проживають за адресою АДРЕСА_2 . У подальшому ОСОБА_6 запропонував малолітньому ОСОБА_15 вчинити викрадення згаданого майна, на що останній погодився.

Так, 23.01.2015 року о 12 год. 00 хв. ОСОБА_6 та ОСОБА_15 приїхали з смт. Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області в с. Вербове, Голованівського району, Кіровоградської області, де зайшли на територію домоволодіння по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_10 . Перебуваючи на території згаданого домоволодіння ОСОБА_6 та ОСОБА_15 , достовірно знаючи де знаходиться ключ від дверей гаража, діючи цілеспрямовано з корисливого мотиву, переслідуючи мету збагачення, без дозволу власника та всупереч його волі, проникли до приміщення гаража, звідки таємно без запуску двигуна, шляхом кочення, незаконно заволоділи мопедом марки «Alpha S 50», рама № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , з об`ємом двигуна 49,9 см3, вартість якого згідно висновку експерти № В-43 від 26.01.2015 року становить 5000 грн. 00 коп., який перемістили за межі вказаного вище домоволодіння, чим заподіяли ОСОБА_14 матеріальної шкоди на зазначену суму.

Крім цього, продовжуючи виконання свого злочинного умислу на викрадення майна потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_15 перебуваючи на території вказаного вище домоволодіння переконавшись, що в будинку знаходиться лише потерпіла ОСОБА_16 з метою залишитись не упізнаними ОСОБА_6 та ОСОБА_15 замаскували свої обличчя масками, які виготовили з власного одягу, який заздалегідь привезли із собою. Після цього, з метою відкритого заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом відкриття вхідних дверей, які не були зачинені на запираючі пристрої проникли до кухонної кімнати будинку, в якій знаходилась потерпіла. В цей час ОСОБА_15 підійшов до ОСОБА_10 , яка сиділа на стільці та демонструючи кухонного ножа, якого тримав у руці, застосував до потерпілої психічне насильство висловив до неї погрозу вбивством, а ОСОБА_6 проник до спальної кімнати де почав шукати грошові кошти останньої. Після висловлення погроз ОСОБА_15 почав вимагати від неї передачі йому грошей, в ході чого на ліжку в кухонній кімнаті виявив грошові кошти в сумі 2000 грн. 00 коп. та мобільний телефон «Нокіа 1280» зі стартовим пакетом «Київстар» вартість яких відповідно до висновку експерта №В-43 від 26.01.2015 року становить 280 грн. та 15 грн.

Після заволодіння зазначеним майном з місця вчинення злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_15 втекли, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на суму 2295 грн. 00.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 та кваліфікації його дій в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, просить вирок суду першої інстанції щодо останнього скасувати частково у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_6 кваліфікувати за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України та визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.289 КК України, призначивши покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 3 ст.187 КК України покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців без конфіскації майна. В решті вирок суду залишити без зміни.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що в порушення вимог кримінального процесуального законодавства суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст.187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України, оскільки судом не було взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Що стосується висновку суду про не застосування насильства до ОСОБА_10 безпосередньо ОСОБА_6 , та відсутність вимог про передачу майна з його боку, як на підставу для перекваліфікації дій обвинуваченого, то апелянт вказує на те, що як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений скориставшись психічним насильством яке було застосоване ОСОБА_15 знаючи про дії які останній вчиняє, проник до спальної кімнати згаданого житлового будинку та здійснив спробу відшукати грошові кошти потерпілої, однак судом дані обставини справи не взяті до уваги.

Водночас, апелянт стверджує, що висновок районного суду про те, що стороною обвинувачення не доведено чи потерпіла реально сприймала погрозу під час вчинення відносно неї кримінального правопорушення є помилковим, оскільки суд безпідставно не взяв до уваги показання потерпілої, яка в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_6 заскочив в кухонну кімнату, побіг до спальної кімнати, а ОСОБА_15 підійшов до неї і сказав щоб вона сиділа тихо, а то він її уб`є. Зазначені погрози потерпіла сприйняла за реальні, оскільки у його руках був великий ніж. Також, потерпіла вказала, що останній схопив її за коси і приставив ніж до шиї, висловлюючи погрози застосування насильства. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 сам підтвердив той факт, що бачив як ОСОБА_15 стояв біля потерпілої з ножем.

Крім того вважає, що висновок суду щодо неповноти перевірки розподілу ролей між ОСОБА_6 та ОСОБА_15 в частині застосування ОСОБА_15 ножа також є необґрунтованим, так як обвинувачені попередньо готувалися до вчинення кримінального правопорушення, заздалегідь приготували речі для унеможливлення їх ідентифікації, попередньо розподілили та узгодили між собою ролі, відповідно до яких ОСОБА_15 при вході до кухонної кімнати мав застосувати до потерпілої ОСОБА_10 психічне насильство, що полягало у погрозі вбивством, а ОСОБА_6 в цей час проникне до спальної кімнати, обшукає та заволодіє належними потерпілій грошовими коштами.

Заслухавши доповідь судді, провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в частині допиту неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_10 , дослідження матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, заслухавши думку прокурора, який підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції скасувати частково та перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 187 КК України, неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 , його законного представника ОСОБА_13 , а також захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_12 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили судове рішення залишити без змін, як законне та обґрунтоване, потерпілу ОСОБА_10 , яка просила суворо не карати обвинуваченого, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині кваліфікацій дій обвинуваченого та призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, з таких підстав.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Така невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, з проникненням у приміщення, за наведених у вироку обставин ґрунтується на сукупності зібраних та досліджених у судовому засіданні доказах і в апеляційній скарзі прокурора не заперечується. Кваліфікація дій відповідно, за ч. 2 ст. 289 КК України сторонами судового розгляду не оскаржується. Враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції вирок в цій частині не переглядається.

Крім того, органом досудового слідства ставилось в провину обвинуваченому ОСОБА_6 вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, а саме скоєння нападу з метою заволодіння майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, з проникненням у житло.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло, оскільки стороною обвинувачення не доведено чи сприймала реально погрозу застосування насильства з боку обвинуваченого потерпіла.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать наявним у справі дослідженим доказам, яким суд не дав належної оцінки.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 , як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково та пояснив, що 22.01.2015 він спільно зі своїм знайомим ОСОБА_15 зустрілися, в ході бесіди ОСОБА_17 запропонував йому заволодіти грошима його бабусі ОСОБА_10 , яка мешкала у с. Вербове Голованівського району. Для цього вони наступного дня поїхали автобусом в смт. Голованівськ, а звідти в с. Вербове. Прийшовши до домоволодіння ОСОБА_10 він разом із ОСОБА_15 надягли футболки на обличчя, з метою маскування, та зайшли всередину будинку. ОСОБА_15 в будинку взяв ножа, а ОСОБА_6 пішов вперед та зайшов в спальню, з метою пошуку грошей. ОСОБА_15 увесь цей час був на кухні біля ОСОБА_10 . Через деякий час за командою ОСОБА_15 вони вийшли з будинку, після чого взяли мопед з гаража, який був розташований в цьому ж домоволодінні, та поїхали. По дорозі у мопеда зламалося колесо, після чого за пропозицією ОСОБА_15 вони викинули мопед у ставок. Гроші і мобільний телефон з будинку взяв ОСОБА_15 . Вони знали, що ОСОБА_10 в цей час була вдома, та заздалегідь домовились про те, щоб відкрито заволодіти грошима.

Однак, доводи обвинуваченого щодо відсутності домовленості з ОСОБА_15 на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 з використанням ножа є безпідставними і спростовуються сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_10 , як в суді апеляційної інстанції пояснила, що вона перебуває на пенсії по інвалідності. Обвинувачений ОСОБА_6 є її онуком. 23.01.2015 вона була вдома одна, оскільки її чоловік був на роботі. Цього дня їй та чоловіку принесли пенсію. Після того як поштар вийшов з дому, вона двері не зачинила. Через деякий час після того, як з хати вийшов поштар, до хати увірвалося двоє осіб, голови яких були замотані футболками. Один з них був з ножем, яким він почав погрожувати та сказав: «не рипайся». Ніж, який узяв ОСОБА_15 , лежав на столі у веранді. Інша особа, у якому вона упізнала свого онука ОСОБА_6 , побіг одразу в спальню шукати гроші. ОСОБА_6 був добре обізнаний про обстановку будинку, оскільки часто там бував. Коли вона його упізнала, вона сказала: «Альоша, це ти?» ОСОБА_15 у відповідь сказав їй, що «Це не ОСОБА_18 , це ОСОБА_19 », після чого приставив до шиї ніж. Вона в момент нападу дуже злякалася та боялася за своє життя та здоров`я. Вони забрали мобільний телефон, та пенсію в сумі 2000 грн., яку приніс поштар, після чого вони втекли. З будинку першим вибіг ОСОБА_6 , а після нього вибіг ОСОБА_15 . В той час, коли ОСОБА_6 виходив з будинку, ОСОБА_15 ще стояв біля неї з ножем. Через деякий час ОСОБА_10 також дізналася, що з гаража викрали мопед. Після цього вона викликала міліцію. Всього під час нападу в неї забрали 2000 грн., які частково повернули, а також викрали мопед, який також повернули. Претензій матеріального та нематеріального характеру до ОСОБА_17 вона не має, просить суд суворо ОСОБА_17 не карати.

Вказані показання потерпілої ОСОБА_10 є логічними, послідовними, та незмінними протягом досудового слідства та судового розгляду, об`єктивно узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ОСОБА_22 та об`єктивно підтверджуються даними протоколу огляду місця події від 19.05.2014 року (т.1, а.к.п. 13-26); даними висновку експертизи № 5 від 28.01.2015 року згідно до якого сліди виявлені та місці пригоди могли бути залишені парою зимових кросівок вилучених у ОСОБА_23 (т.1, а.к.п. 68-73); даними протоколів проведення слідчих експериментів від 25.01.2015 року за участю обвинуваченого ОСОБА_6 (т. 1, а.к.п. 160-163) та ОСОБА_15 (т. 1, а.к.п. 163-167), в ході якого обвинувачені показали та підтвердили обставини вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_10 .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно роз`яснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі Постанова), розбій як злочин проти власності це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

При цьому, необхідно враховувати, що диспозиція ст. 187 КК України передбачає два види насильства, які є рівнозначними з точки зору кваліфікації, фізичне й психічне (погроза). Погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, то є психічне насильство, яке полягає у залякуванні потерпілого у негайному застосуванні до нього такого фізичного насильства. Погроза має місце тоді, коли винна особа висловлює її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде негайно реалізована, і таке враження у потерпілого повинно дійсно скластися.

Таким чином, головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст. 187 КК України не має значення чи мав винний намір приводити погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я, до виконання.

Аналізуючи вищевикладене, а також показання потерпілої ОСОБА_10 колегія суддів встановила, що погроза застосування насильства ОСОБА_15 до потерпілої носила реальний характер, і сприймалася останньою як така, що дійсно може бути реалізована.

З огляду на викладене, доводи прокурора про безпідставну перекваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України в цій частині є обґрунтованими.

За вказаних обставин, колегія суддів встановила, що 23.01.2015 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_15 перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 та переконавшись, що в будинку знаходиться лише потерпіла ОСОБА_16 , з метою залишитись не упізнаними вони замаскували свої обличчя масками, які виготовили з власного одягу, який заздалегідь привезли із собою. Після цього, з метою відкритого заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом відкриття вхідних дверей, які не були зачинені на запираючі пристрої проникли до кухонної кімнати будинку, в якій знаходилась потерпіла. В цей час ОСОБА_15 підійшов до ОСОБА_10 , яка сиділа на стільці та демонструючи кухонного ножа, якого тримав у руці, застосував до потерпілої психічне насильство висловив до неї погрозу вбивством, а ОСОБА_6 проник до спальної кімнати де почав шукати грошові кошти останньої. Після висловлення погроз ОСОБА_15 почав вимагати від неї передачі йому грошей, в ході чого на ліжку в кухонній кімнаті виявив грошові кошти в сумі 2000 грн. 00 коп. та мобільний телефон «Нокіа 1280» зі стартовим пакетом «Київстар» вартість яких відповідно до висновку експерта №В-43 від 26.01.2015 року становить 280 грн. та 15 грн.

Після заволодіння зазначеним майном з місця вчинення злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_15 втекли, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на суму 2295 грн.

Враховуючи викладене, розглянувши матеріали кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів дійшла переконливого висновку про необхідність кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки він вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій ), з проникненням у житло.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів відповідно до статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів враховує, що останній за місцем проживання характеризується позитивно (т. 2, а.кп. 25) раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (т. 2, а. к.п. 38); на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (т. 2, а. к.п. 35, 37).

Обставиною, яка пом`якшує покарання неповнолітнього обвинуваченого колегія суддів визнає вчинення злочину неповнолітнім. Обставин, які обтяжують покарання колегією суддів не встановлено.

Враховуючи тяжкість та характер вчиненого злочину, особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі.

Так, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» закріплено, звернути увагу судів на те, що вони при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 скоїв кримінальне правопорушення вперше, та ще в неповнолітньому віці, а також зважаючи на те, що сама потерпіла ОСОБА_10 на суворій мірі покарання не наполягала та будь-яких претензій до обвинуваченого не має, колегія суддів переконана, що дані обставини, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому вважає за можливим призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкції ч. 3 ст. 187 КК України.

Водночас, колегія суддів визнає за необхідне не призначати обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки відповідно до вимог ст. 98 КК України такий вид додаткового покарання до неповнолітніх не застосовується.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що стосується апеляційних вимог прокурора про необхідність призначення ОСОБА_6 остаточного покарання за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, то вони задоволенню не підлягають, оскільки з урахуванням особи неповнолітнього обвинуваченого, обставин кримінального провадження, запропонований в апеляційній скарзі прокурора розмір покарання, колегія суддів визнає занадто суворим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів.

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 жовтня 2015 року щодо неповнолітнього ОСОБА_6 в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_6 визнати винним та призначити йому покарання:

-за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна;

-за ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці без конфіскації майна.

ОСОБА_6 взяти під варту в залі апеляційного суду негайно.

Строк відбуття покарання рахувати з 19.04.2016 року.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії вироку.

Судді: (підпис)

З оригіналом згідно:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2