У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурораОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні в місті Києві 29 березня 2016 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Дергачивського районного суду Харківської області від 16 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2015 року.
Цим вироком
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржені.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати у справі.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь потерпілих: ОСОБА_7 111 517 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн моральної, ОСОБА_8 25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Апеляційним судом зазначений вирок скасовано в частині вирішення цивільних позовів, а справу направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими у порушенні правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами, за таких обставин.
15 серпня 2011 року приблизно о 16.00 год. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «MAN» та рухаючись зі сторони с. Довжанський у напрямку м. Київа зі швидкістю 90 км/год. по дорозі на території Дергачівсього району Харківської області, виконуючи маневр обгону автомобіля «КАМАЗ» під керуванням ОСОБА_6 , грубо порушив пункти 1.5, 2.3 б, 12.3 Правил дорожнього руху, допустив із ним зіткнення.

Водночас ОСОБА_6 керуючи автомобілем «КАМАЗ», рухаючись у попутному напрямку по цій же дорозі, у порушення пунктів 1.5, 2.3 б, 10.1, 14.3 Правил дорожнього руху при здійсненні повороту вліво проявив неуважність, не впевнився в безпеці маневру та допустив зіткнення з автомобілем «MAN» під керуванням ОСОБА_5 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «MAN» ОСОБА_8 та водію ОСОБА_5 було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 ставить питання про скасування судових рішень та повернення справи на новий судовий або апеляційний розгляд у зв`язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону. Стверджує, що у матеріалах справи не міститься беззаперечних доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, при цьому наводить свій аналіз доказів, які свідчать про порушення правил дорожнього руху, які стали причиною дорожньо-транспортної пригоди, саме ОСОБА_6 . Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у проведенні повторної автотехнічної експертизи, оскільки висновки проведених у справі експертиз є сумнівними та суперечливими. Зазначає, що апеляційний суд розглянувши справу без його участі порушив право на захист. Крім того, усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року апеляційний суд не виконав вказівки касаційного суду щодо обов`язкового проведення судового слідства. На переконання засудженого вирок не відповідає вимогам статей 323, 334 КПК 1960 року, а оскаржувана ухвала ст. 377 цього Кодексу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, який підтримав свою скаргу, думку прокурора про необґрунтованість касаційних вимог перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 377 КПК 1960 року при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою. При цьому незгоду з апеляцією, як і рішення про залишення оскарженого вироку без зміни, слід обґрунтовувати докладними мотивами. Статтею 399 КПК 1960 року передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при повторному розгляді справи. Недотримання цих вимог є істотним порушенням кримінально-процесуального закону, що тягне за собою скасування ухвали апеляційного суду.
Проте вказаних вимог кримінально-процесуального закону та судової практики суд апеляційної інстанції не дотримався.
За матеріалами справи ОСОБА_5 заперечував свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК, стверджував про те, що безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди було порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_6 . Суд відкинув висунуті ОСОБА_5 на свій захист доводи, незважаючи на обсяг та характер фактичних обставин, установлених у справі.
Не погодившись з вироком місцевого суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій стверджував про незаконність судового рішення, навівши при цьому доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення кримінального процесуального та неправильного застосування кримінального законів.

Проте, апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року не виконав вказівки касаційного суду, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року, щодо обов`язкового проведення судового слідства при повторному розгляді справи після скасування попередньої ухвали цього ж суду від 09 липня 2013 року. При цьому, визнавши вирок суду законним та обґрунтованим, поверхово підійшов до перевірки доводів апеляційної та касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 , не навів в ухвалі докладних мотивів для їх спростування, а лише перелічив докази, якими обґрунтовано вирок суду першої інстанції.

Як видно з ухвали, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини двох водіїв, кожний з яких, керуючи транспортними засобами, допустив порушення правил дорожнього руху, зокрема ОСОБА_5 пунктів 1.5, 2.3 б, 12.3, а ОСОБА_6 пунктів 1.5, 2.3 б, 10.1, 14.3 цих правил. Попри це суд не зіставив і не проаналізував обставин, що належать до предмета доказування, а саме характеру порушень, а також не з`ясував, чи не було причиною порушення зазначених правил водієм ОСОБА_5 їх недодержання іншим водієм ОСОБА_6 , і чи мав перший можливість уникнути зіткнення та його наслідків.
Водночас суд не зважив на особливості правозастосування ст. 286 КК, не врахував роз`яснень у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких кримінальна відповідальність виключається, якщо особа порушила ПДР вимушено через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
Також поза увагою апеляційного суду залишилась правова позиція Верховного Суду України, який у своїй постанові від 20 листопада 2014 року, відзначивши три обов`язкові ознаки об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК, наголосив на тому, що у випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв висновок про наявність чи відсутність у їх діях складу цього злочину потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливо важливим є дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.
Зазначені обставини мають істотне значення для правової оцінки діяння засудженого, однак за відсутності їх перевірки в порядку апеляційної процедури суд касаційної інстанції позбавлений можливості дійти однозначного висновку про правильність застосування кримінального закону при юридично-правовій оцінці вчиненого ОСОБА_5 діяння.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу апеляційного суду не можна вважати законною, а тому вона на підставі ст. 370 КПК 1960 рокупідлягає скасуванню, а справа направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно усунути вказані порушення, повно й усебічно перевірити всі наведені в апеляційній та касаційній скаргах доводи засудженого, при необхідності шляхом безпосереднього дослідження доказів, дати цьому належну оцінку і з урахуванням позиції Верховного Суду України прийняти обґрунтоване, законне рішення з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону.
Керуючись статтями 394 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1