У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_3,
суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 17 березня 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 червня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області вироком від 17 березня 2015 року засудив ОСОБА_1 за сукупністю злочинів, передбачених частиною першою статті 185, частиною другою статті 190, частиною першою статті 263 та частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК), до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. За частиною четвертою статті 296 КК ОСОБА_1 виправдано за недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд Івано-Франківської області ухвалою від 4 червня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 залишив без зміни, а його та прокурора апеляційні скарги - без задоволення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 24 грудня 2015 року вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 залишив без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

У заяві заступник Генерального прокурора України порушує питання про перегляд Верховним Судом України на підставі пункту 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вищевказаних судових рішень щодо ОСОБА_1, просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У частині виправдання ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 296 КК просить судові рішення залишити без зміни. Стверджує про неоднакове застосування касаційним судом однієї і тієї самої норми права, передбаченої пунктом 5 частини другої статті 291 КПК, усупереч вимогам якої в оскаржуваній ухвалі щодо ОСОБА_1 суд дійшов висновку, що відсутність в обвинувальному акті сформульованого обвинувачення особі та викладення у ньому лише змісту підозри не вважається порушенням вимог кримінального процесуального закону, а постановлений на підставі такого обвинувального акту вирок суду є законним та обґрунтованим. На підтвердження неоднакового правозастосування долучає до заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року, якою з тих же підстав вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 25 липня 2015 року щодо ОСОБА_2 скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки в обвинувальному акті щодо ОСОБА_2 було викладено лише підозру у вчиненні інкримінованого йому злочину, а обвинувачення сформульовано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши заяву та додані до неї копії судових рішень та інші матеріали, колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для відкриття провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України зазначається обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Положення пункту 2 частини першої статті 445 КПК встановлюють, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних випадків в акті застосування норм права.

Відтак, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

В апеляційних скаргах на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 засуджений та прокурор не скаржилися на порушення вимог пункту 5 частини другої статті 291 КПК.

Як зазначено у заяві заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_1 Верховним Судом України, на ухвалу апеляційного суду прокурором було подано касаційну скаргу, до якої згодом було внесено доповнення з приводу скасування судових рішень щодо ОСОБА_1 з тих підстав, що обвинувальний акт суперечить вимогам пункту 5 частини другої статті 291 КПК, оскільки в ньому не сформульоване пред'явлене ОСОБА_1 обвинувачення, а лише зазначено про повідомлену йому підозру.

Проте зі змісту оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції убачається, що у касаційній скарзі на ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 та доповненні до неї прокурор не посилався на порушення при складанні обвинувального акту вимог пункту 5 частини другої статті 291 КПК. Зокрема, у касаційній скарзі прокурор стверджував про незаконність судових рішень щодо ОСОБА_1 у частині виправдання його за частиною четвертою статті 296 КК, а у доповненні до касаційної скарги зазначав, що після зміни обвинувачення та складання нового обвинувального акту судом першої інстанції при ухваленні вироку не вказано підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою.

Відповідно, касаційний суд у своєму рішенні взагалі не висловився щодо правильності або неправильності застосування норми права, передбаченої пунктом 5 частини другої статті 291 КПК, у контексті доводів, наведених у заяві про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_1 Верховним Судом України, оскільки доводи такого змісту не були предметом перевірки колегії суддів касаційного суду при розгляді касаційної скарги прокурора.

Отже, реального відображення в оспореному судовому рішенні норма процесуального права, передбачена пунктом 5 частини другої статті 291 КПК, не знайшла.

За обставин, коли конкретна норма процесуального права не застосовувалась, порушення питання про неоднаковість у її застосуванні є безпідставним.

При цьому колегія суддів не може погодитися з наведеними у заяві доводами про те, що суд касаційної інстанції в ухвалі щодо ОСОБА_1, хоча і не послався на пункт 5 частини другої статті 291 КПК, але інтерпретував приписи цієї норми права, оскільки дотримання формальних вимог щодо змісту обвинувального акту взагалі не досліджувалося під час касаційного розгляду справи.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року, доданої до заяви на підтвердження неоднакового правозастосування, підставою для скасування касаційним судом судових рішень щодо ОСОБА_2 стало те, що після вручення йому повідомлення про підозру органом досудового розслідування проводився цілий ряд слідчих дій щодо з'ясування обставин як на підтвердження, так і на спростування підозри, а в обвинувальному акті було викладено зміст лише підозри у вчиненні злочину, яка не підтверджує його винуватості на стадії досудового розслідування, через що обвинувальний акт був визнаний неконкретним за змістом. Оскільки обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, неконкретність висунутого проти нього обвинувачення призвела до порушення права особи на захист, що було визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і стало підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_2

Тобто, предметом аналізу та оцінки суду касаційної інстанції у цьому випадку був зміст (повнота, конкретність) пред'явленого обвинувачення, тоді як доводи у заяві заступника Генерального прокурора України зводяться до недотримання формальних вимог до тексту обвинувального акту.

Відтак, заяву заступника Генерального прокурора України не можна визнати обґрунтованою та такою, що дає підстави для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 444, 445, 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити заступнику Генерального прокурора України у допуску до провадження Верховного Суду України справи за його заявою про перегляд вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 червня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5