Ухвала іменем україни 23 травня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Петрівського районного суду Кіровоградської області від 13 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2016 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Петрового Петрівського району Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК,
у с т а н о в и в:

Зазначеним вироком ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки 6 місяців; за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки.
Згідно з ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Петрівського районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2013 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Ухвалою апеляційного суду вирок районного суду залишено без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 листопада 2014 року приблизно о 15.00 год. повторно незаконно проник до складського приміщення Приватного сільськогосподарського підприємства «Богнер», що по вул. Леніна, 2, в с. Богданівці Петрівського району Кіровоградської області, звідки викрав деталь до трактора на суму 1028,20 грн.

26 листопада 2014 року приблизно об 11.00 год. ОСОБА_4 повторно проник до зазначеного складського приміщення, звідки намагався викрасти металеві вироби на загальну суму 228 грн, проте злочин до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, та втік з місця злочину.

У касаційній скарзі захисник ставить питання про зміну постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочинів та особі засудженого через суворість. Зазначає, що суд не повною мірою врахував пом`якшуючі обставини та причини, які спонукали засудженого до вчинення кримінальних правопорушень. Зокрема, тяжкий стан здоров`я його сина, яких є інвалідом, та наявність на утриманні ще трьох неповнолітніх дітей і сестри. Просить звільнити засудженого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується задовільно, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, але на шлях виправлення не став і скоїв новий злочин в період іспитового строку. Крім того, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та наявність на утриманні неповнолітніх дітей. З огляду на це суд призначив засудженому основне покарання наближене до мінімальних меж, встановлених санкцією закону, за яким засуджено ОСОБА_4 , але не знайшов підстав для звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК, з чим погоджується і колегія суддів.
Таким чином, призначивши засудженому остаточне покарання на підставі ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке слід відбувати реально, суд не порушив вимог статей 6567 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.Стосовно доводів, викладених в апеляції засудженого, аналогічних доводам касаційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Петрівського районного суду Кіровоградської області від 13 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2016 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3