Справа № 357/3452/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/787/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 19 06.07.2016

УХВАЛА
Іменем України
06 липня 2016 року м. Київ.
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6
засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:
До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі.

31.03.2016 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання.

Мотивуючи своє рішення суд послався на те, що засуджений ОСОБА_7 не довів, що став на шлях виправлення.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 з ухвалою суду першої інстанції не погоджується та зазначає, що приймаючи рішення суд безпідставно послався на те, що він був раніше засуджений за вчинення тяжкого та середньої тяжкості злочинів, оскільки ст. 81 КК України не передбачає врахування при умовно-достроковому звільненні ступінь тяжкості злочинів та дані про особу засудженого, а лише сумлінну поведінку засудженого та його ставлення до праці.

Також на думку засудженого, судом не була врахована в повному обсязі його характеристика з місця відбування покарання, з якої хоч і вбачається, що він раніше притягувався до дисциплінарних стягнень, однак ставши на шлях виправлення, зняв та погасив їх у встановленому законом порядку. Під час розгляду клопотання, суд не з`ясував його ставлення до вчиненого злочину,праці, не врахував додержання ним вимог режиму, а також його наміри щодо суспільно-корисної праці, а також не надав його показам оцінки.

В зв`язку з цим, апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу засудженого прокурор зазначає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції при розгляді клопотання про можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 у повній мірі врахував характеристику останнього, його ставлення до праці та поведінку під час відбування всього строку покарання. Тому просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, думку засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно п.2 ч.3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002р. умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.

Так, суд приймаючи рішення про відмову в умовно-достроковому звільненні ОСОБА_7 зазначив, що засуджений раніше сім разів судимий за вчинення умисних тяжких та середньої тяжкості злочинів проти власності, останній раз за вчинення тяжкого злочину із користі, в Білоцероківській ВК-35 відбуває покарання з 11.12.2013 року, де характеризується адміністрацією колонії посередньо, за період відбування покарання 11 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення зняті та погашені у встановленому законом порядку, має всього два заохочення на початку та в кінці 2015 року, між якими порушував умови відбування покарання, працевлаштований, з іншими засудженими не конфліктний, до майна установи ставиться дбайливо, дотримується правомірних відносин з персоналом установи, але вимоги персоналу виконує не завжди сумлінно через свою неорганізованість (а.с. 7).

Суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_7 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і колегія суддів.

При цьому, доводи апелянта щодо невідповідності висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам провадження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

З матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_7 сім разів судимий за вчинення умисних тяжких та середньої тяжкості злочинів проти власності, 14.07.2010 року звільнений від відбування покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14.06.2005 року умовно-достроково та в цей період вчинив новий злочин. На даний час відбуває покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2013 року та цим вироком зараховано в строк його перебування під вартою з 08.01.2013 року по 10.01.2013 року. Ухвалою Білоцерківського міськрайсуду Київської області від 11.02.2016 року зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 08.01.2013 року по 10.01.2013 року та з 01.04.2013 року по 18.11.2013 року. Початок строку відбування покарання 01.04.2013 року, кінець строку 10.02.2017 року.

Враховуючи зазначені вище обставини в сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав однозначно стверджувати про виправлення засудженого ОСОБА_7 за час відбування покарання, оскільки останній схильний до рецидиву злочинної діяльності, а відбутий ним строк покарання хоч формально і узгоджується з вимогами ч.3 ст.81 КК України, проте в даному випадку є недостатнім для об`єктивного висновку щодо виправлення засудженого.

За таких обставин, враховуючи те, що процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, колегія суддів вважає, що підстав для умовно-дострокового звільнення від покарання ОСОБА_7 немає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 537 КПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення його від подальшого відбування покарання відмовлено залишити без зміни.

СУДДІ ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4