ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/735/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" серпня 2016 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4
ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000309 від 10.08.2016 р. по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, українця, громадянина України, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України з угодою про визнання винуватості від 10.08.2016 р., -
ВСТАНОВИВ:

11.08.2016 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості від 10.08.2016 р. у кримінальному провадженні № 0000309 від 10.08.2016 р. за звинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурор вважав за можливе затвердити угоду, укладені між ним та обвинуваченим, продовжити строк запобіжного заходу, а також ухвалити вирок на підставі угоди з призначенням обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Захисник ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора та просив затвердити угоду, укладену між прокурором та обвинуваченими та ухвалити вирок на підставі угоди з призначенням узгодженої міри покарання,

Обвинувачений ОСОБА_6 просив затвердити угоду між ним та прокурором про визнання винуватості та ухвалити вирок відповідно до умов зазначеної угоди.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та зміст угоди про визнання винуватості, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до ч.7 ст. 474 КПК України - суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди з мотивів, якщо :

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Відповідно до ч.8 ст. 474 КПК України - повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Як передбачено ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, що повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків, з урахуванням передбачених ч.3 цієї статті особливостей, із призначенням узгодженої сторонами міри покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України- при призначенні покаранні особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України - якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судом враховується, що санкцією ч. 1 ст.263 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Відповідно до положень ч. 1 ст.314 КПК України та роз`яснень, викладених в п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 р., судом були витребувані матеріали досудового розслідування, але прокурором суду не надані.

Аналізуючи наведені вимоги закону та зміст угоди про визнання винуватості, судом враховується тяжкість інкримінованого злочину за ч.1 ст. 263 КК України, який відповідно до ч.4 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів. Також враховується багатоепізодність дій, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 , та кількість та різноманітність вилучених предметів злочину, а саме: пістолетів, пістолетів-кулеметів, гранатометів, гранат, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку скоєного злочину.

Крім того, суд враховує відсутність обґрунтування в угоді наявності справжнього суспільного інтересу в укладенні угоди з ОСОБА_6 , та взагалі відсутність жодного обґрунтування наявності пом`якшуючої обставини щодо активного сприяння розкриттю злочину. Вищезазначене дозволяє суду зробити висновок про те, що угода про визнання винуватості від 10.08.2016 р. спрямована лише винятково на задоволення приватного інтересу в частині призначення покарання з наступним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та одночасно не покладенням жодних обов`язків на особу, що звільняється від відбуванням покарання з випробуванням відповідно до ч.1 ст.76 КК України, а відтак вважати, що умови угоди відповідають суспільним інтересам у суду відсутні належні правові підстави.

Тобто визначене в угоді між прокурором та ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі з наступним звільненням від відбування покарання з випробуванням як умова угоди, не відповідає вимогам ч.2 ст.65, ч.1 ст. 75 КК України, що обмежує суд в ухваленні законного та обґрунтованого вироку за наслідками угоди.

Разом з тим, узгоджуючи у п. 5 угоди про визнання винуватості право прокурора у разі невиконання угоди упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутись до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку, в тексті угоди відсутні посилання на відповідні домовленості щодо певних обов`язків обвинуваченого, які б дали право у разі їх невиконання звернутись із клопотанням про скасування вироку на підставі угоди.

Крім того, дослідженням змісту обвинувального акту, на підставі якого було укладено угоду про визнання винуватості, встановлено невідповідність обвинувального акту вимогам ч.1 ст. 91, ч.5 ст. 291 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України - у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України - обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, всупереч вищевказаним вимогам закону, в обвинувальному акті відсутні відомості про обставини, при яких у обвинувачених по всім епізодам обвинувачення було вилучено вогнепальну зброю та боєприпаси, які в подальшому були направлені для дослідження до експертного закладу.

Також зі змісту обвинувачення вбачається, що покупцем вогнепальної зброї та боєприпасів по всім епізодам звинуваченням є ОСОБА_7 . Разом з тим, процесуальний статус цієї особи згідно КПК України під час досудового слідства не був визначений та не зазначений у тексті обвинувачення.

Крім того, дослідженням змісту обвинувального акту було встановлено, що обвинувальний акт не відповідає положенням ст. 217 КПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 217 КПК України - у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.4 ст. 217 КПК України - матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Таким чином, на думку суду, прокурор не навів підстав, які б свідчили про те, що виділення провадження стосовно ОСОБА_6 в окреме та необ єднання кримінального провадження з провадженнями стосовно інших учасників організованої групи, які встановлені досудовим розслідуванням, може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

А тому, суд вважає, що для повного та об`єктивного розслідування кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 підлягає об`єднанню з кримінальним провадженням стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в одне провадження.

Крім того органом досудового слідства не зазначені передбачені законом підстави кваліфікації дій обвинуваченого за кваліфікуючою ознакою скоєння злочинів у складі організованої групи, з урахуванням тієї обставини, що така кваліфікуюча ознака не передбачена диспозицією ч.1 ст.263 КК України.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що, умови угоди не відповідають суспільним інтересам, а узгоджене покарання призначене всупереч вимогам КК України, а тому у суду відсутні підстави для затвердження угоди про визнання винуватості та наявні передбачені КПК України підстави для відмови у затвердженні угоди та повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування.

Разом з тим, обговорюючи доцільність продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд виходить з наступного.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.
Відповідно до положень ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, відносно обвинуваченого ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком застосування до 22.08.2016 р.
Таким чином, враховуючи викладені обставини в їх сукупності, характер інкримінованого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та які обумовили обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу - «домашнього арешту», на цей час продовжують існувати, та вважає за можливе продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді «домашнього арешту» з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, який буде достатніми й необхідним для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобіганню певним ризикам та достатнім заходом забезпечення кримінального провадження.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 177, 181, п. 1 ч. 3 ст. 314, ч.7 ст. 474 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
В затвердженні угоди про визнання винуватості від 10.08.2016 р., укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 відмовити.
Кримінальне провадження № 0000309 від 10.08.2016 р.за звинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 строком на два місяці, а саме до 16.10.2016 р. включно з покаладанням на обвинуваченого ОСОБА_6 наступних обов`язків:
- заборонити ОСОБА_6 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 з 22-00 год. до 06-00 год.;
-покласти обов`язок на ОСОБА_6 прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;
Контроль за виконанням запобiжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченим покласти на органи внутрiшнiх справ за мiсцем його проживання.
Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1