Справа № 306/2588/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.09.2016 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000245 від 27.07.2015 року, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний Колос Кошарського району Ростовської області Російської Федерації, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою із доповненнями прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі із доповненнями прокурор просить вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання скасувати через неповноту судового розгляду у зв`язку з застосуванням ч. 3 ст. 349 КПК України та призначенням покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що при винесенні вироку та застосуванні відносно ОСОБА_5 ст. 75 КК України, суд першої інстанції, всупереч вимог ст. 65 КК України, не в повній мірі врахував особу правопорушника, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, а саме легковажне нехтування обвинуваченим вимог Правил дорожнього руху України, коли він, керуючи вантажним автомобілем марки «ГАЗ», разом з пасажирами в кількості близько 30 чоловік, які знаходились в кузові автомобіля та сиділи не на обладнаних для пасажирів дерев`яних лавках виготовлених кустарним шляхом, а також в кабіні в кількості, що перевищує встановлену технічною характеристикою, рухався на підйом, не справився з керуванням та допустив неконтрольований рух автомобіля заднім ходом, застосував маневрування в сторону прірви з послідуючим перекиданням транспортного засобу. Також суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого та наслідки у вигляді смерті потерпілого та спричинення тяжких тілесних ушкоджень та ушкоджень середнього ступеня тяжкості іншим потерпілим. ОСОБА_5 , спричинену потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шкоду, не відшкодував на стадії досудового та судового розгляду, заявлений потерпілими позов в частині відшкодування моральної шкоди не визнав, що прямо свідчить про ставлення ОСОБА_5 до вчиненого та на думку державного обвинувачення свідчить про відсутність щирості його розкаяння у вчиненому. Суд безпідставно визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 цивільний позов потерпілих в частині відшкодування моральної шкоди не визнав та відповідно призвело до того, що судом не було досліджено протокол огляду місця події та висновки судово-медичних експертиз.

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.

На підставі п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_5 покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 100000 (сто тисяч) гривень - моральної шкоди та 45501 (сорок п`ять тисяч п`ятсот один) гривень - матеріальної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень - моральної шкоди та 15346 (п`ятнадцять тисяч триста сорок шість) гривні - матеріальної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Питання про долю речового доказу та судових витрат вирішено.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він, 27 липня 2015 року біля 06.00 години, керуючи технічно-справним, необладнаним для пасажирських перевезень вантажним автомобілем марки «ГАЗ», р/н НОМЕР_1 , по ґрунтовій дорозі в урочищі «Граб» зі сторони с. Березники Свалявського району в напрямку вершини гори «Граб», в порушення вимог п. п. 1.4, 1.5, 1.10, 2.3 «б», 10.1, 10.9, 21.1, 21.10 Правил дорожнього руху України, не врахувавши дорожню обстановку, не справився з керуванням та допустив не контрольований рух автомобіля заднім ходом та в подальшому застосував маневрування в сторону прірви, що зліва по ходу його руху з послідуючим перекиданням транспортного засобу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди вантажного автомобіля пасажир ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді ВЧМТ, лінійного поперечного перелому кісток основи черепа, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, які згідно висновку СМЕ № 87 від 02.09.2015 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження від яких загинула на місці події; пасажир ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого компресійного перелому хребця 1 ступеня, забій правої половини грудної клітини, які згідно висновку СМЕ № 180 від 15.09.2015 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження; пасажир ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота, розриву брижі тонкої кишки, гемоперітонеум, які згідно висновку СМЕ № 176 від 16.09.2015 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження; пасажир ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді полі травми, закритої травми грудної клітини, множинні переломи ребер зліва 3, 4, 5, 6, гемопневмоторакс зліва, підкірна емфізема, перелом лівої ключиці, перелом обох кісток передпліччя, які згідно висновку СМЕ № 175 від 10.09.2015 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження; пасажир ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді консолідуючого відкритого багато уламкового перелому нижньої третини кісток лівої гомілки, закритий перелом медіальної кісточки правої гомілки без зміщення, які згідно висновку СМЕ № 751 від 28.09.2015 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження; водій ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді політ травми, поєднаної краніо-скелетної травми, закритого перелому шийки правої стегнової кістки, закритого перелому лонної та сідничної кістки справа, забій головного мозку, множинні садна, які кваліфікуються як середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження; пасажир ОСОБА_15 отримав тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому лівої лонної кістки без зміщення, яке кваліфікується як середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження; пасажир ОСОБА_16 отримала тілесне ушкодження у вигляді перелому 6-го ребра з права, яке згідно висновку СМЕ № 177 від 14.09.2015 року кваліфікується як середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження; пасажир ОСОБА_17 отримала тілесне ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому хірургічної шийки правого плеча зі зміщенням, яке кваліфікується як середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження; пасажир ОСОБА_18 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому 5-го та 9-го ребер справа по задній аксилярній лінії, які згідно висновку СМЕ № 174 від 10.09.2015 року кваліфікуються як середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження; пасажир ОСОБА_19 отримала тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому 5-ої п`ясткової кістки, яке згідно висновку СМЕ № 188 від 23.09.2015 року кваліфікується як середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного вироку, доводів, викладених в апеляційній скарзі із доповненнями, були заслухані:

- прокурор ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу із доповненнями прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 та просила її задовольнити;

- потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали думку прокурора та просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора;

- обвинувачений ОСОБА_5 , який пояснив, що під час зсуву машини робив все, щоб уникнути аварії, до останнього не покинув машину, але не зміг відвернути тяжкі наслідки, розкаюється. Сам він отримав численні тілесні ушкодження, з приводу яких переніс операцію, тривалий час знаходився на лікуванні. На цей час сам він не вилікувався та проживає з мамою, яка пересувається за допомогою спеціального стільця і потребує його допомоги, він не працює, а тому зараз не має коштів на відшкодування шкоди потерпілим. Просить залишити вирок суду без змін;

- захисник ОСОБА_8 , який посилаючись на те, що обвинувачений повністю визнає свою вину, розкаявся, внаслідок цієї події сам став інвалідом другої групи, отримує лише пенсію, не відшкодував шкоду лише через свій важкий матеріальний стан, просив вироку суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненням, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої та заподіяло тяжкі тілесні ушкодження та ушкодження середнього ступеня тяжкості іншим потерпілим, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України не оскаржуються прокурором в апеляційній скарзі з доповненням та не заперечувались учасниками судового провадження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо неповноти судового розгляду є необґрунтованими з огляду на таке.

Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження регламентовано статтею 349 КПК України, відповідно до якої обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені (ч. 2).

Частиною 3 цієї ж статті встановлено право суду, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

З журналу судового засідання від 17 березня 2016 року (далі Журнал) вбачається, що судом було встановлено обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження.

Суд першої інстанції за клопотанням прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, ухвалив змінити порядок дослідження доказів.

При цьому, як вбачається з Журналу, після розгляду в судовому засіданні визначених ухвалою суду доказів, прокурор ОСОБА_6 зробив заяву про те, що він доповнень не має (а. с. 73-77).

Наведені обставини свідчать про виконання судом першої інстанції кримінального процесуального закону щодо порядку визначення та дослідження доказів і дотримання встановленої статтею 26 КПК України загальної засади кримінального провадження диспозитивність, відповідно до якої сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1). Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч. 3).

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування статей 75, 76 КК України ґрунтуються виключно на тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідках, що на думку апеляційного суду не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Переглядаючи вирок в частині застосування судом закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують покарання.

Так, суд першої інстанції правильно, відповідно до вимог ст. 12 КК України, встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин.

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_5 по місцю проживання характеризується позитивно та визнав обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючу обставину, зазначену у обвинувальному акті - вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції виключив, ґрунтуючись на висновку експерта № 2439 про те, що у ОСОБА_5 в крові не виявлено: метиловий, етиловий, пропіловий, бутиловий, аміловий спирти та їх ізомери.

Враховуючи встановлені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії і призначив за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вид і розмір призначеного судом першої інстанції основного і додаткового покарань в апеляційній скарзі не оспорюються.

Суд першої інстанції, враховуючи тяжкість злочину, особу винного, а саме те, що він є інвалідом другої групи, вперше притягується до кримінальної відповідальності; обставини справи, думки потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченому не пов`язаного з позбавленням волі, дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції оскільки він відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а тому є правильним.

Так, правила звільнення від відбування покарання з випробуванням встановлено статтею 75 КК України відповідно до частини 1 якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цією статтею КК України також встановлено, що у випадку, передбаченому частиною першою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом (ч. 3). Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років (ч. 4).

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України не є корупційним злочином.

Обвинуваченому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

При призначенні покарання суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, особу винного та відношення потерпілих до покарання обвинуваченого, яке вони висловили під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з журналу судового засідання потерпіла ОСОБА_9 та потерпіла ОСОБА_10 заявили суду про те, що вони не бажають щоб обвинувачений ОСОБА_5 реально відбував покарання (а. с. 77).

В матеріалах справи містяться адресовані суду першої інстанції заяви інших потерпілих: ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 про відсутність в них будь яких претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 18, 21-27).

Іспитовий строк встановлено судом тривалістю три роки.

Наведені обставини свідчать про те, що вимоги ст. 75 КК України судом першої інстанції виконані.

Вимоги ст. 76 КК України, за встановлених обставин, застосовані судом першої інстанції обґрунтовано.

Крім цього апеляційний суд бере до уваги заяви, які надійшли на його адресу від потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 та законного представника ОСОБА_20 з проханням залишити вирок без змін і не змінювати обвинуваченому покарання на реальне (т. 3 а. с. 104-114).

Також апеляційний суд враховує встановлені під час апеляційного розгляду обставини про те, що обвинувачений проживає вдвох із мамою ОСОБА_21 , 1940 року народження, яка 23 липня 2016 року отримала закритий уламковий черезвертлюговий перелом лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків і потребує сторонньої допомоги.

Апеляційний суд також бере до уваги те, що позиція потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які самостійно не реалізували своє право апеляційного оскарження вироку, ґрунтується в основному на невиконанні обвинуваченим свого обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду.

Але, законні права цих потерпілих вироком суду захищені вирішенням їх цивільних позовів.

Вирок суду в частині вирішення цивільних позовів не оскаржений і підлягає виконанню в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV для виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено, а тому апеляційна скарга із доповненнями прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу із доповненнями прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанцій набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3