Справа № 534/148/15-к
№ 1-кп/534/3/16
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі ОСОБА_1 ОСОБА_2
з участю: прокурора ОСОБА_3
захисникаОСОБА_4
обвинуваченої ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Комсомольську кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000086, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки ст. Сіверська Краснодарського краю РФ, громадянки України, із середньою освітою, неодруженої, маючої на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, -

в с т а н о в и в :
Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти власності за наступних обставин:

«09 вересня 2011 року ОСОБА_5 , маючи умисел на незаконне отримання державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям, звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради Полтавської області, де в заяві про призначення їй соціальної допомоги на дітей одиноким матерям та при заповненні декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, ОСОБА_5 внесла завідомо неправдиві відомості, зазначивши при цьому, що вона проживає та виховання дитину ОСОБА_8 самостійно, хоча фактично на той час батько дитини, яким являється ОСОБА_9 , проживав з нею, вів спільне господарство, виховував дитину, що підтверджується рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 23.11.2012 року.
Зазначені дії ОСОБА_5 призвели до незаконного призначення їй соціальної допомоги на дітей одиноким матерям, яку остання отримувала з Державного бюджету України в період часу з 01.09.2011 року по 31.08.2013 року. За вказаний час ОСОБА_5 незаконно заволоділа коштами з Державного бюджету України в сумі 7421 грн. 18 коп.»

Наведеним вище діям обвинуваченої ОСОБА_5 органами досудового розслідування надано правову кваліфікацію за ч.1 ст.190 КК України, як «заволодіння державними коштами, вчинене шляхом обману».

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 винною себе не визнала та наполягала на тому, що умислу на заволодіння державними коштами не мала, державну допомогу на дітей одиноким матерям отримувала на законних підставах.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 за вказаним епізодом злочинної діяльності стороною обвинувачення надано суду наступні докази:
-повідомлення начальника Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради (далі УПСЗН) начальнику Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області №02-496 від 21.01.2015 року про незаконне отримання ОСОБА_5 допомоги на дітей одиноким матерям (а.с.39);

-копію пам`ятки про роз`яснення ОСОБА_5 обов`язку повідомити УПСЗН у випадку її працевлаштування (а.с.42);

-копію заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги ОСОБА_10 від 09.09.2011 року (а.с.42);

-копії довідок про склад сім`ї ОСОБА_5 від 09.09.2011 року та від 22.03.2012 року, відповідно до яких вона та її донька ОСОБА_8 , 2011 р.н., проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.43, 48);

-копію довідки для призначення і виплати державної допомоги у зв`язку із вагітністю та пологами жінки №138 від 24.06.2011 року (а.с.43);

-копії декларацій про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, ОСОБА_5 за період з 01.03.2011 року по 31.08.2011 року (а.с.44), за період з 01.09.2011 року по 29.02.2012 року (а.с.49), за період з 01.03.2012 року по 31.08.2012 року (а.с.51);

-копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому в графі батько зазначено ОСОБА_11 (а.с.46);

-копію довідки про присвоєння ОСОБА_5 ідентифікаційного номера (а.с.46);

-копію заяви ОСОБА_5 від 20.07.2011 року про перерахування належних їй сум соціальної державної допомоги на її поточний рахунок (а.с.47);

-копію довідки від 06.09.2011 року, виданою ОСОБА_5 про те, що вона не має в користуванні земельних ділянок (а.с.47);

-копію довідки від 06.09.2011 року, виданої ОСОБА_5 про те, що вона перебуває на обліку в УПСЗН та отримує допомогу у зв`язку з вагітністю (а.с.47);

-копію пам`ятки за березень 2012 року про роз`яснення ОСОБА_5 підстав припинення виплат допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відповідності до п.23 постанову КМУ №1751 від 27.12.2001 року (а.с.48);

-копію рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 листопада 2012 року, яке набрало чинності 04 грудня 2012 року. Згаданим рішенням встановлено факт, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідним батьком малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.55);

-копію заяви ОСОБА_5 від 06.08.2013 року про її згоду повернути надмірно виплачену державну допомогу за період з 01.01.2013 року по 31.08.2013 року в розмірі 2332,80 грн. (а.с.53);

-копії довідок УПСЗН, відповідно до яких ОСОБА_5 виплачено допомогу на 1-ну дитину одинокій матері:

-за період з вересня по грудень 2011 року включно у розмірі 1525,12 грн. (а.с.57),

-за період з березня по серпень 2012 року включно у розмірі 1638 грн. (а.с.54),

-за 2012 рік у розмірі 3563,06 грн. (а.с.58);

-за період з січня по липень 2013 року включно у розмірі 2041,20 грн. (а.с.53),

-за період з січня по серпень 2013 року включно у розмірі 2332,80 грн. (а.с.57);

-копію довідки від 25.09.2012 року про отримання ОСОБА_5 допомоги по догляду за 1-їю дитиною до досягнення нею 3-річного віку за період з березня по серпень 2012 року включно в розмірі 5599,78 грн. (а.с.54);

-копії розпоряджень УПСЗН від 10.06.2013 року та від 12.08.2013 року про припинення виплат відносно ОСОБА_5 у зв`язку із встановленням батьківства (а.с.53, 60);

-копію листа Центру нарахування та здійснення соціальних виплат у Полтавській області №403-33 від 29.08.2013 року на адресу УПСЗН про необхідність повернення ОСОБА_5 надмірно виплаченої державної допомоги за період з 01.01.2013 року по 31.08.2013 року (а.с.59);

-копію листа УПСЗН на адресу ОСОБА_5 №06-5763 від 26.11.2013 року із пропозицією повернути надмірно отриману допомогу як одинокій матері за період з 01.01.2013 року по 31.08.2013 року у розмірі 2332,80 грн. (а.с.59);

-копію заяви ОСОБА_5 від 14.05.2014 року про згоду повернути УПСЗН суму надмірно виплаченої допомоги у розмірі 2332,80 грн. (а.с.64);

-лист УПСЗН на адресу Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації №02-2448 від 10.06.2014 року про надання роз`яснень (а.с.62);

-довідку про склад сім`ї ОСОБА_5 без дати, відповідно до якої вона, її донька ОСОБА_8 , 2011 р.н., продовжують проживати за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.70);

Крім того, в судовому засіданні допитано в якості свідка сторони обвинувачення ОСОБА_12 , яка показала, що працює в УПСЗН юристом. Після того, як ОСОБА_5 надала УПСЗН копію рішенням Комсомольського міського суду про встановлення батьківства у відношенні до малолітньої ОСОБА_8 , обвинуваченій було припинено виплату допомоги на дитину одинокій матері та запропоновано повернути надмірно виплачену допомогу за січень серпень 2013 року, проти чого вона не заперечувала. Так як це був перший такий випадок у практиці Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради, ОСОБА_12 підготувала лист до Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації з проханням надати роз`яснення з приводу того, як діяти у цій ситуації. Проте, відповіді отримано не було, тому відповідне повідомлення було направлено до Комсомольського відділу міліції. УПСЗН з адміністративним позовом до суду про стягнення з ОСОБА_5 надмірно виплаченої державної допомоги за період з 01.01.2013 року по 31.08.2013 року у розмірі 2332,80 грн. не зверталося, чекаючи розгляду кримінальної справи. В подальшому в практиці УПСЗН неодноразово траплялися аналогічні випадки, проте, за цими фактами кримінальні провадження не заводилися, а питання щодо стягнення надмірно виплачених коштів вирішувалися в порядку адміністративного судочинства.

На підтвердження невинуватості ОСОБА_5 в інкримінованому їй злочині, стороною захисту надано суду наступні докази:
-копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого повторно 12.09.2012 року, в якому батьком дитини зазначено ОСОБА_11 ;

-копію листа реєстраційної служби відділу реєстрації актів цивільного стану №2/03-1Б від 13.06.2013 року на адресу ОСОБА_5 про неможливість внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_8 щодо встановлення батьківства.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 пояснила, що надані стороною захисту письмові докази підтверджують ту обставину, що на час судового розгляду цього кримінального провадження рішення суду про встановлення батьківства від 23 листопада 2012 року фактично не виконано і відомості про батька дитини до актового запису про народження ОСОБА_8 не внесено.

Оцінивши досліджені та перевірені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення та сторони захисту, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності й достатності, суд дійшов висновку про необхідність виправдання обвинуваченої ОСОБА_5 з наступних підстав.
Органами досудового розслідування ОСОБА_5 звинувачується у тому, що 09 вересня 2011 року надала до Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради Полтавської області заяву встановленого зразку про встановлення усіх видів соціальної допомоги та декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, в які внесла завідомо неправдиві відомості про те, що вона проживає та виховує дитину ОСОБА_8 самостійно, хоча фактично, за версією сторони обвинувачення, на той час батько дитини, яким являвся ОСОБА_9 , проживав з нею, вів спільне господарство, виховував дитину, що підтверджується рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 листопада 2012 року. Зазначені дії ОСОБА_5 призвели до безпідставного призначення їй та виплаті соціального допомоги на дітей одиноким матерям у розмірі 7421,18 грн.

Наведенні вище дії обвинуваченої ОСОБА_5 кваліфіковано як заволодіння чужим майном шляхом обману, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Частиною першою ст.190 КК України передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, об`єктивна сторона якого полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживанні довірою.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, є прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками шахрайства є корисливий мотив та корислива мета.

Відсутність хоча б одного зі складових елементів складу злочину шахрайства, у тому числі об`єктивної та суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, не є злочином, та може свідчить про наявність між цією особою та потерпілим цивільно-правових або публічно-правових відносин.

Тому з урахуванням формулювання обвинувачення ОСОБА_5 , на якому в судовому засіданні наполягає прокурором, суд повинен з`ясувати наявність або відсутність обману з боку ОСОБА_5 саме як способу заволодіння державними коштами, зважаючи на її твердження про те, що вона як одинока матір мала право на отримання відповідної державної допомоги.

При дослідженні в судовому засіданні доказів, наданих стороною обвинувачення, встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження обвинувачена ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Запис про батька дитини у цьому свідоцтві зроблений відповідно до ст.135 СК України за вказівкою матері (а.с.46).

09 вересня 2011 року ОСОБА_5 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення із заявою встановленого зразка про призначення усіх видів соціальної допомоги, в якій прохала, в тому числі про надання державної допомоги на дітей одиноким матерям. Крім того, 30.03.2012 року ОСОБА_5 подано до УПСЗН декларації про доходи та майновий стан осіб, які звертаються за призначенням усіх видів соціальної допомоги, за період з 01.03.2011 року по 31.08.2011 року та за період з 01.09.2011 рок по 29.02.2012 року, в яких ОСОБА_5 зазначила, що у шлюбі не перебуває, з особою, від якої має дитину, не проживає, пенсію в разі втрати годувальника або соціальну пенсію не отримує (а.с.42-50). Аналогічні відомості ОСОБА_5 зазначила в декларації за період з 01.03.2012 року по 31.08.2012 року (а.с.51);

Починаючи з вересня 2011 року ОСОБА_5 перебувала на обліку в УПСЗН, як одержувачка державної допомоги: по вагітності та пологах непрацюючим жінкам, допомоги при народженні дитини, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та державної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Державну допомогу на дітей одиноким матерям ОСОБА_5 отримувала в період з 01.09.2011 року по 31.08.2013 року (а.с.39).

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 листопада 2012 року, яке набрало чинності 04 грудня 2012 року, встановлено факт, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідним батьком малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.55).

Розпорядженням від 12.08.2013 року виплата допомоги на дітей одиноким матерям ОСОБА_5 була припинена з 01.01.2013 року (а.с.60) та Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області визначено, що у період з 01.01.2013 року по 31.08.2013 року ОСОБА_5 здійснена переплати у розмірі 2332,80 грн., що підлягає поверненню (а.с.39,59).

Розпискою від 14 травня 2014 року ОСОБА_5 визнала заборгованість у розмірі 2332,80 грн. та погодилася її погасити (а.с.64).

З`ясовуючи наявність або відсутність у ОСОБА_5 права на отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям та обману з її боку як способу заволодіння державними коштами, суд виходить з того, що відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 року №2811-ХІІ (далі - Закон №2811-XII) призначається, зокрема, такий вид державної допомоги сім`ям з дітьми, як допомога на дітей одиноким матерям.

Частиною першою статті 181 зазначеного Закону визначено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Частиною четвертою 181 Закону №2811-XII визначено, що жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається.

Відповідно до статті 184 Закон №2811-XII, виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Згідно обвинувального акту та правової позиції прокурора під час судового розгляду, вбачається, що органами досудового слідства і прокурором в основу обвинувачення покладено ту обставину, що у вересні 2011 року обвинувачена ОСОБА_5 проживала разом із ОСОБА_9 , від якого вона мала дитину та з яким вела спільне господарство, виховувала доньку ОСОБА_8 , і тому в силу ч.4 ст. 181 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» права на отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям не мала. Проте, маючи умисел на заволодіння державними коштами, ОСОБА_5 до заяви про призначення їй соціальної допомоги й декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, внесла зазначені вище завідомо неправдиві відомості.

Із змісту обвинувального акту та промови прокурора в судових дебатах вбачається, що обставини, з якими сторона обвинувачення пов`язує своє переконання наявності у обвинуваченої умислу на заволодіння державними коштами шляхом обману, на їх думку, встановлені рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 листопада 2012 року. Принаймні, доводи сторони обвинувачення ґрунтуються на припущенні, що згадане судове рішення у цивільній справі має преюдиціальне значення в кримінальному провадженні.

При цьому прокурор помилково ототожнює поняття доказів та доказування у кримінальному провадженні (Глава 4 Розділу І КПК України) із підставами звільнення від доказування в цивільному та адміністративному судочинстві (ст.61 ЦПК України та ст.72 КАС України).

Відповідно до положень, закріплених в ст.90 КПК України, рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Диспозиція наведеної правової норми, прямо вказує на те, що у кримінальному провадженні обов`язковими для суду є лише ті рішення національного суду або міжнародної судової установи, якими встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, і тільки при вирішенні питання про допустимість доказів.

Інших підстав для звільнення сторони обвинувачення від доказування чинне кримінальне процесуальне законодавство України не передбачає, тому логіко-правові конструкції щодо преюдиціального значення згаданого судового рішення у цивільній справі, які в судовому засіданні вибудовував прокурор, не мають нічого спільного із кримінальним процесом та суперечать таким загальним засадами кримінального провадження (ст.7 КПК) як: верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередність дослідження показань, речей і документів (ст.ст.8, 17, 22 КПК України), а також закріпленого в ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини права особи на справедливий суд.

Відповідно до ч.2 ст.23 КПК України, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Жодний доказ не має наперед встановленої сили (ч.2 ст.94 КПК України).

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Частиною першою ст.92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Із змісту ч.3 ст.374 КПК України вбачається, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення тощо.

В судовому засіданні заперечуючи свою вину, обвинувачена ОСОБА_5 показала, що у шлюбі із ОСОБА_9 , який є батьком її дитини, вона не перебувала, тому у свідоцтві про народження ОСОБА_8 ім`я та по батькові зазначено за її вказівкою. Після народження дитини обвинувачена та її дитина майже постійно проживали в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується приєднаними прокурором до справи довідками про склад сім`ї (а.с.43). На час її звернення до УПСЗН із заявою про надання державної допомоги і в подальшому ОСОБА_9 з ОСОБА_5 не проживав, спільного господарства не вів, доньку не виховував та не утримував. Обвинувачена хотіла створити сім`ю з ОСОБА_9 , проте, це було неможливо, так як останній ніде не працював та був наркозалежною особою, принаймні від цього він і помер.

Після смерті ОСОБА_9 обвинувачена звернулася за правовою допомогою до фахівця у галузі права, яким було складено до суду заяву про встановлення батьківства, за наслідками розгляду якої визнано, що ОСОБА_9 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідним батьком малолітньої ОСОБА_8 . Обставини, якими в заяві обґрунтовувалася вимога про встановлення батьківства, щодо спільного проживання та ведення господарства не відповідали дійсності, проте, за порадою юриста вона погодилася підтвердити їх в судовому засіданні при розгляді цивільної справи.

Під час судового розгляду цієї кримінальної справи суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, проте, стороною обвинувачення не надано суду доказів на спростування доводів обвинуваченої про те, що до заяви про отримання усіх видів соціальної допомоги та декларацій про доходи неправдиві відомості нею не вносилися.

Посилання прокурора на пояснення ОСОБА_5 , зазначені в судовому рішенні від 23 листопада 2012 року (а.с.53), в яких вона при розгляді цивільної справи підтвердила обставини, якими обґрунтовувала вимогу про встановлення батьківства, та з якими сторона обвинувачення пов`язує наявність у неї умислу на вчинення шахрайства, є хибними і не приймаються судом до уваги, так як згідно ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні можуть бути лише фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на момент звернення до Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради про призначення їй допомоги на дитину як одинокій матері ОСОБА_5 мала право на отримання цієї допомоги. Тому з урахуванням формулювання обвинувачення, суд дійшов висновку про відсутність обману з боку ОСОБА_5 саме як способу заволодіння державними коштами.

Докази, на підтвердження обставин, які є підставою для припинення або зупинення виплат допомоги на дітей одиноким матерям, визначених ч.4 ст.181 та ст.184 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», органами досудового розслідування не збиралися і під час розгляду справи суду не надавалися.

Диспозиції наведених вище правових норм, не пов`язують припинення права особи на отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям із встановленням факту батьківства померлої особи, тому доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_5 внесла завідомо неправдиві відомості до декларації про доходи та майновий стан особи, яка звернулася за призначенням усіх видів соціальної допомоги, за період 01.03.2012 року по 31.08.2012 року (а.с.51) є хибними, так як, по-перше, виходять за межі висунутого прокурором обвинувачення, бо в обвинувальному акті часом вчинення кримінального правопорушення зазначено 09 вересня 2011 року (а.с.4). По-друге, є припущенням і не відповідають дійсності, так як встановлена форма декларації не передбачає зазначення відомостей про померлу особу.

В судовому засіданні обвинувачена не заперечувала тієї обставини, що не повідомила Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради про встановлення батьківства щодо її малолітньої дитини ОСОБА_8 і в подальшому, після набрання чинності згаданого судового рішення, продовжувала отримувати встановлену їй раніше державну допомогу. Проте, на переконання суду, зазначена обставина не може вказувати про наявність в таких її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та свідчити про заволодіння нею чужим майном шляхом обману.

Із змісту приєднаних до справи розписок від 09.09.2011 року і датованої березнем 2012 року (а.с.41,48) вбачається, що представниками УПСЗН обвинуваченій ОСОБА_5 не було роз`яснено обов`язку повідомляти про встановлення факту батьківства, принаймні, цього не передбачають і положення Закону №2811-XII.

Статтею 22 Закону №2811-XII прямо передбачено відповідальність громадян за недостовірність документів, поданих для призначення державної допомоги, а саме, що суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом. А тому питання повернення надмірно виплачених ОСОБА_5 коштів має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Підсумовуючи викладене, суд бере до уваги, що судовий розгляд, відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а згідно ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Дотримуючись вимог ст.337 КПК України, суд проаналізувавши надані сторонами та досліджені докази в сукупності, розглядаючи справу стосовно ОСОБА_5 , і лише в межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дійшов висновку про відсутність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Суд вважає, що звинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення ґрунтується виключно на припущеннях, які не можуть бути прийняті судом в якості доказів винуватості.

Суд вважає, що можливість отримання доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні згаданого злочину повністю вичерпана та наголошує, що стороною обвинувачення не було доведено винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, виявлені в ході судового розгляду суперечності не спростовано, а згідно положень та приписів Конституції України, КПК України, п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_5 тлумачаться судом на її користь.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим.

Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Як вже зазначалося вище, оцінюючи надані стороною обвинувачення докази з точки зору їх належності, достовірності та достатності, суд дійшов твердого переконання про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення. Проте, оцінюючи зазначені докази з точки зору їх допустимості, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази також за критерієм їх якості, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Суду від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Так, в судовому засіданні в якості доказів сторони обвинувачення прокурором надано суду 20-ть аркушів копій документів, що містяться в справі ОСОБА_5 , яка знаходиться у володінні Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради (а.с.41-54, 57-62). Зазначені копії завірені відбитком печатки №1 та підписом заступника начальника СВ Комсомольського МВ ОСОБА_13 .

Проте, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_13 у визначеному Главою 15 КПК України порядку отримав тимчасовий доступ до вказаних документів із правом отримання їх копій суду не надано. В реєстрі матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадження, який приєднано до обвинувального акту, відсутні відомості про те, що слідчим суддею такий дозвіл надавався, тому у відповідності до положень ст.ст.87, 89 КПК України, суд вважає джерела отримання цих доказів сумнівними і як наслідок самі докази недопустимими.

До матеріалів кримінального провадження прокурором приєднано повідомлення начальника Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради адресоване начальнику Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області №02-496 від 21.01.2015 року про незаконне отримання ОСОБА_5 допомоги на дітей одиноким матерям (а.с.39), додатком до якого зазначено копію справи ОСОБА_5 на 34 арк. Проте, враховуючи, що кількість додатків до листа №02-496 не збігається із кількістю копій документів із справи ОСОБА_5 , наданої в судовому засіданні прокурором, а також ту обставину, що копії документів, зазначених в додатку до листа №02-496, від самого початку не можуть бути завірені підписом слідчого, суд дійшов висновку, що прокурор, реалізовуючи надану йому ст.22 КПК України свободу в поданні суду доказів, на власний розсуд не надав суду 34 аркуша додатків до листа №02-496, що ще раз підтверджує висновок суду про недопустимість приєднаних до справи доказів, а саме завірених слідчим копій документів, отриманих зі сумнівних джерел.

У відповідності до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене та враховуючи вимоги п.3 ч.1 ст.373 КПК України, обвинувачена ОСОБА_5 підлягає виправданню за ч.1 ст.190 КК України у зв`язку із недоведеністю наявності в її діянні складу кримінального правопорушення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що злочин, передбачений ст.190 КК України, відноситься до злочинів з матеріальним складом. Тому, крім протиправного діяння, обов`язковими ознаками його об`єктивної сторони є, в тому числі, позитивна матеріальна шкода, спричинена власнику майна, яка визначається його вартістю, а також причинний зв`язок між цією шкодою і заволодінням майном.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

В даному випадку Управління праці та соціального захисту населення є фактичним розпорядником бюджетних коштів, проте, згідно обвинувального акту щодо ОСОБА_5 , складеного слідчим, затвердженого прокурором, та реєстру матеріалів досудового розслідування слідчими органами потерпілого до участі у кримінальному провадженні не залучено, в суді клопотань про його залучення учасниками провадження не заявлялось. В ході розгляду кримінального провадження забезпечено принципи диспозитивності та змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів, заявлення клопотань, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутність представника УПСЗН при розгляді даного кримінального провадження не вплинула на повноту та правильність його розгляду, в ході якого встановлюється наявність чи відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, і даний факт ніяким чином не перешкоджає захисту прав та інтересів УПСЗН, які можуть бути предметом розгляду справи за позовом про повернення надмірно виплачених коштів поданим УПСЗН в інтересах держави до ОСОБА_5 в порядку адміністративного судочинства. Тим більше, що в цьому кримінальному провадженні прокурором, діючим в інтересах держави в особі Управління праці та соціального захисту населення, до обвинуваченої ОСОБА_5 пред`явлено цивільний позов про стягнення з неї коштів в сумі 7421,18 грн.

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_5 підлягає виправданню, позов прокурора має бути залишеним без розгляду (а.с.9).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
Визнати невинною та виправдати ОСОБА_14 за ч.1 ст.190 КК України за недоведеністю того, що в її діях є склад кримінального правопорушення.

Позов прокурора в інтересах Управління праці та соціального захисту населення Комсомольської міської ради Полтавської області до ОСОБА_5 про стягнення коштів залишити без розгляду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга подається через Комсомольський міський суд Полтавської області протягом 30 днів з проголошення вироку.

Учасники судового розгляду справи мають право отримати копію вироку після його проголошення у секретаря судового засідання.

Суддя підпис ОСОБА_1

З оригіналом вірно.
Суддя ОСОБА_1