АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1069/16
Категорія ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0005217, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_10 , на вирок колегії суддів Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України;

в с т а н о в и л а:
згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 06.11.2014 року, приблизно о 03.00 год., знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, під час раптово виниклої сварки з ОСОБА_7 , на ґрунті особистої неприязні, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, наявною у нього при собі сокирою, наніс не менше двох ударів по голові потерпілої, заподіявши їй тим самим, тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, що виразилась раною лівої тім`яно-потиличної області, що проникла в порожнину черепа з вдавленим переломом лівої тім`яної області зі зміщенням уламків її в порожнину черепа та раною лівої виличної кістки, що піддалась хірургічному лікуванню; забоєм головного мозку, травматичним набряком м`яких тканин голови, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, однак з причин, що не залежали від його волі, а саме через активний опір потерпілої, не вчинив усіх дій які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Вироком колегії суддів Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у виді 7-ми років позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою. Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 08.11.2014 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання ОСОБА_8 зараховано строк попереднього ув`язнення з 08.11.2014 року по 19.04.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до апеляційного суду були подані апеляційні скарги, в яких:

- захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вважаючи вирок незаконним і необґрунтованим внаслідок невідповідності викладених в ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність зазначає, що суд не надав уваги показанням обвинуваченого, потерпілої, висновку судово-медичного експерта за № 868 від 25.12.2014 року, та фактично заподіяним наслідкам, які у своїй сукупності свідчили про відсутність у ОСОБА_8 умислу на вчинення замаху на вбивство та наявності складу іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а призначаючи йому покарання, не врахував позицію потерпілої, яка просила виправдати обвинуваченого, вказуючи, що його вибачила, останній з самого початку відвіз її до лікарні, він та його батьки сплачували її лікування, ОСОБА_8 був єдиним її помічником по господарству. Крім того, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання позитивно, має на утриманні двох літніх батьків, бо є їх єдиним сином, його батько є інвалідом 3-ї групи по зору, мати перенесла атеротромботичний інсульт в стволі головного мозку, у зв`язку з чим потребує постійного догляду, вся родина фактично існує за рахунок ведення домашнього господарства і ОСОБА_8 залишився єдиною фізично здоровою людиною для праці на присадибній ділянці, і тому просить вирок суду першої інстанції змінити, визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням;

- обвинувачений ОСОБА_8 посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і даним про його особу та зазначає, що суд не надав оцінку тому, що потерпіла не сприймала його дії як замах на вбивство, а також, що він маючи реальну можливість, не вживав ніяких дій спрямованих на позбавлення потерпілої життя, а тому і відсутності у нього умислу на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а крім того, призначаючи покарання не врахував дані про його особу та позицію потерпілої, внаслідок чого, просить вирок змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисника, обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та потерпілу, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник, посилаються на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій обвинуваченого, та вважають правильною кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України, а не за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, однак таку позицію сторони захисту, колегія суддів находить безпідставною.

Відповідно до частини першої статті 15 КК України та положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дії (бездіяльності), безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілою, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У кримінальному провадженні, в якому оспорюється рішення суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 тривалий час перебував із потерпілою у нормальних стосунках, поштовхом до застосування насильства стала поведінка самої потерпілої, яка почала виштовхувати зі свого помешкання обвинуваченого, який знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, і який добровільно не хотів залишати зазначене приміщення.

Для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями сокира, а не менш ніж два удари були спрямовані у життєво важливий орган - голову. Для ударів була прикладена така сила, що від застосування сокири, згідно до висновку судово-медичного експерта № 868 від 15.12.2014 року, утворилися тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми (рани лівої тім`яно-потиличної області, що проникла в порожнину черепа з вдавленим переломом лівої тім`яної області зі зміщенням уламків її в порожнину черепа та раною лівої виличної кістки, що піддалась хірургічному лікуванню; забоєм головного мозку, травматичним набряком м`яких тканин голови), при цьому ОСОБА_8 свої дії виконував мовчки.

Міськрайонний суд дослідивши під час судового розгляду докази, а саме: покази обвинуваченого та потерпілої про нанесення їй ударів сокирою по голові саме ОСОБА_8 , висновок судово-медичного експерта № 868 від 15.12.2014 року про утворення тілесних ушкоджень (т.1 а.п.152-154), та оцінивши їх у сукупності з іншими доказами, правильно розцінив фактичні підстави кваліфікації злочину і дійшов слушного висновку, що ці діяння підпадають під ознаки замаху на умисне вбивство, належним чином мотивувавши такий висновок у оскаржуваному судовому рішенні.

Так, поведінка обвинуваченого до, під час і після вчинення злочину, характер, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення, знаряддя злочину, рішучість та динаміка дій обвинуваченого на місці події, а також мотив цього діяння, свідчать про розуміння останнім можливості настання негативних наслідків від своїх дій.

Отже, характер та послідовність дій, вчинених обвинуваченим у своїй сукупності, свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілої, використав знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті, однак не завершив задумане, оскільки потерпіла почала активно пручатися, після нетривалої боротьби забрала у нього сокиру, вибігла з дому та викинула її на подвір`я, після чого ОСОБА_8 вийшов з її будинку і пішов в напрямку свого дому. Вона пішла за ним до його батьків де ОСОБА_8 вже ліг спати, але батьки його розбудили і викликали для неї швидку. Смерть потерпілої не настала завдяки своєчасній медичній допомозі.

Зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 мав прямий умисел позбавити життя потерпілу але з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а тому суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.3 ст.15, ч.1 с.115 КК України.

Проаналізовані фактичні обставини провадження виключають можливість кваліфікації дій обвинуваченого за частиною першою статті 121 КК України, оскільки механізм застосованого ним насильства не дає підстав вважати, що ОСОБА_8 мав намір спричинити будь-які тілесні ушкодження, а не вбивство.

Доводи апеляційних скарг, про те, що потерпіла ОСОБА_7 , не сприймала його дії як замах на вбивство, вибачила його, а ОСОБА_8 відвіз її до лікарні, та у подальшому разом з батьками сплачував її лікування, не впливає на правову оцінку його дій, оскільки фактично надана ним допомога була результатом дій сторонніх осіб, а не його власною волею, а крім того слід також зазначити, що посткримінальна поведінка ОСОБА_8 , не впливає на злочинний характер і природу самого діяння.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про зміну призначеного йому покарання на більш м`яке із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, то вони є неспроможними.

Так, згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, урахував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, який раніше не судимий, задовільно характеризується за місцем мешкання, повністю відшкодував потерпілій матеріальну та моральну шкоду, злочин вчинив перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, а тому обґрунтовано обрав йому мінімальне покарання, передбачене санкцією інкримінованого закону про кримінальну відповідальність.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо розміру та виду покарання за законом про кримінальну відповідальність є достатньо обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.

Безпідставними є доводи сторони захисту щодо пом`якшення покарання і звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням через неврахування судом першої інстанції позиції потерпілої, яка просила виправдати обвинуваченого, так як його пробачила, а також того, що останній з самого початку відвіз потерпілу до лікарні, він та його батьки сплачували її лікування, ОСОБА_8 був єдиним помічником по господарству, а крім того, що обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання позитивно, має на утриманні двох літніх батьків, бо є їх єдиним сином, його батько є інвалідом 3-ї групи по зору, стан здоров`я матері, яка потребує постійного догляду, що вся родина фактично існує за рахунок ведення домашнього господарства і ОСОБА_8 залишився єдиною фізично здоровою людиною для праці на присадибній ділянці, оскільки частина з цих обставин судом при призначенні покарання була взята до уваги, а інші обставини самі по собі ще не можуть бути підставою для пом`якшення і так призначеного мінімального покарання.
Таким чином, з огляду на вищенаведене, доводи апеляційних скарг про те, що передбачена ст. 50 КК України мета покарання щодо ОСОБА_8 може бути досягнута шляхом призначення більш м`якого покарання, а також звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є непереконливими, а тому вважати призначене ОСОБА_8 покарання явно несправедливим внаслідок його суворості, колегія суддів не вбачає.
Між тим, згідно вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Міськрайонним судом у строк відбування покарання ОСОБА_8 зараховано строк попереднього ув`язнення з 08.11.2014 року по 19.04.2016 року (по день винесення вироку), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а тому враховуючи вищенаведені вимоги кримінального закону, а також те, що ОСОБА_8 тримався під вартою після винесення вироку з 19.04.2016 року по 13.07.2016 року включно, колегія суддів зараховує йому цей строк у строк відбування покарання, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

ухвалила:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.04.2016 року по 13.07.2016 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4