Справа № 583/2391/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2016 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, що зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 16 квітня 2015 року за № 0000036 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Уплатне Близнюківського району Харківської області, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2 , одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину 2001 року народження, на момент вчинення злочину проходив службу на посаді підсобного робітника 1 інженерно будівельного відділення 4 інженерно будівельного взводу 4 інженерно будівельної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в даний час перебуває в розпорядженні командира в/ч НОМЕР_2 , солдата, раніше не судимого,

за ч. 3 ст. 407 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем, вчинив самовільне залишення місця служби розташування військової частини за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» 28.08.2014 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 та цього ж дня направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ). В подальшому переведений для проходження військової служби до військової частини польова пошта В НОМЕР_4 , яка дислокувалася за адресою: АДРЕСА_3 , де призначений на посаду робітника підсобного 1 інженерно будівельного відділення 4 інженерно будівельного взводу 4 інженерно будівельної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 .

Одним із видів військової служби, згідно ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до вимог ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

З огляду на викладене та враховуючи положення пункту 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, призваний на військову службу, в тому числі під час дії особливого періоду, солдат ОСОБА_4 зобов`язаний постійно перебувати в розташуванні військової частини у службовий час і не залишати її без дозволу відповідного начальника.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом, маючи об`єктивні причини для проходження служби, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, достовірно знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, 29.11.2014 року самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби.

В подальшому солдат ОСОБА_4 08.07.2016 року самостійно прибув до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується по АДРЕСА_3 , де наказом командира військової частини (по строковій службі) № 139 від 08.07.2016 року відданий як такий, що повернувся до військової частини, приступив до виконання обов`язків військової частини та зарахований на всі види забезпечення.

Отже, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив і був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 у період з 29 листопада 2014 року по 07 липня 2016 року, що тривало протягом більш ніж один рік і семи місяців.

Обвинувачений ОСОБА_4 , допитаний в судовому засіданні, свою вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю та пояснив, що 29 листопада 2014 року самовільно залишив військову частину, оскільки вдома потрібно було зібрати дитину в школу, для чого потрібно було підзаробити грошей. Наміру ухилитися від військової служби не мав, збирався повернутися і повернувся 08.07.2016 року. У скоєному щиро кається.

Оскільки обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини справи, кваліфікація дій, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, відповідно до ст. 349 КПК України суд вважає недоцільним дослідження інших доказів у справі.

Вислухавши обвинуваченого, обмежившись дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують обвинуваченого як особу, суд дійшов до висновку, що такі дії обвинуваченого у період з 29.11.2014 року по 07.07.2016 року необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції, що діяла до 05.03.2015 року), як самовільне залишення місця служби - військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При обранні обвинуваченому виду і міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за час перебування в розташуванні командира військової частини характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Приймаючи до уваги всі вищевказані обставини, обвинуваченому належить призначити покарання за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції, що діяла до 05.03.2015 року), у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.

Враховуючи тяжкість злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу винного, який є раніше не судимим, щиро розкаявся у вчиненні злочину, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за час перебування в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , суд дійшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, оскільки на думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину.

Суд не вбачає підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому до набрання вироком законної сили.

У справі відсутні речові докази, витрати на проведення експертиз.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох ) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України:

- повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання;

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи;

- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально - виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження у разі відсутності апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1