Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000907 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 року щодо зазначеної особи,
у с т а н о в и в:
За вироком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2008 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 02 лютого 2012 року після відбуття строку покарання,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 11 вересня 2010 року приблизно о 10.30 год. біля будинку № 62 на вул. Кожедуба в м. Орджонікідзе під час спілкування з ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ударив потерпілого правою рукою по спині, від чого останній упав на ґрунтове покриття. Після цього ОСОБА_7 завдав лежачому ОСОБА_8 не менше 5 ударів правою ногою по тулубу та голові ззаду. ОСОБА_8 після ударів піднявся і сів на ґрунтове покриття, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 ще трьох ударів правою ногою по спині, одного удару кулаком правої руки зліва по голові та не менше двох ударів правою ногою по голові та тулубу ззаду. В результаті вказаних неправомірних дій ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкоджень, небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 .
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_7 , перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 121 на ст. 119 КК України. Стверджує, що ОСОБА_7 не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що потягли його смерть, а злочин вчинив через необережність. Зазначає про відсутність доказів, які доводять причинно-наслідковий зв`язок між діями засудженого та травмою голови потерпілого, що спричинила його смерть. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною, оскільки вона не містить переконливих відповідей на доводи, наведені в апеляції сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги і вважав рішення суду першої й апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_7 законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження йобговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє не бажання взяти участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК України участь засудженого в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду справи судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Норма, передбачена частиною другою статті 121 КК України, умисне тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (кваліфікований вид складу злочину), встановлює обсяг (стан, зміст, конкретну сукупність) суспільних відносин, які охороняються її дією, разом із тим, вона визначає умови, характер, підстави застосування заходів кримінального примусу до суб`єктів, які порушили встановлений нею (нормою) обов`язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Об`єктом захисту зазначеної норми є здоров`я іншої особи незалежно від її стану та аномалій.
Склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень.
Умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
Вчиняючи умисний злочин із матеріальним складом, особа інколи приводить у рух певні сили, які поза межами її волі тягнуть настання додаткових більш тяжких, небажаних наслідків. Ці наслідки, які перетворюють простий склад у кваліфікований, інкримінуються особі лише за умови встановлення щодо них (наслідків) необережної вини.
Складність об`єктивної сторони цього злочину полягає в тому, що передбачене законом умисне діяння спричиняє два різні похідні наслідки: первинний з них (найближчий) тяжкі тілесні ушкодження (обов`язкова ознака об`єктивної сторони) знаходяться у необхідному причинному зв`язку з наслідками вторинними (віддаленими) смертю потерпілої особи (кваліфікуюча ознака). У цьому злочині згідно із законом і щодо діяння, і щодо першого, обов`язкового наслідку суб`єктивна сторона виражається в умислі (прямому чи непрямому), а стосовно другого (кваліфікованого) наслідку тільки в необережності (самовпевненості чи недбалості). У цілому цей злочин визнається умисним, бо саме умисне ставлення до діяння і найближчого наслідку визначає спрямованість злочину, його суспільну небезпечність.
Значення змішаної форми вини полягає в тому, що вона дає можливість: а) конкретизувати ступінь суспільної небезпечності злочину; б) визначити правильну кваліфікацію; в) відмежувати близькі за об`єктивними ознаками склади злочинів, зокрема умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність, коли винуватий не усвідомлював можливості настання похідного вторинного (віддаленого) наслідку в результаті настання похідного первинного (найближчого).
Прояв ознак умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вбивства через необережність, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.
В аспекті сказаного слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», в якій зазначено, що для відмежовування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, ґрунтуються на сукупності доказів, зібраних і належно оцінених місцевим та апеляційним судами, і є правильними.
Зокрема, суд першої інстанції зробив висновок про винуватість ОСОБА_7 у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі показань самого засудженого, котрий не заперечував, що під час сварки з ОСОБА_8 , що виникла на ґрунті раптово виниклої неприязні, ударив кулаком по обличчю потерпілого, в результаті чого той упав на спину і вдарився головою об землю, а коли підвівся ОСОБА_7 знову вдарив його долонею по шиї, від чого потерпілий впав, оскільки був нетверезий, після чого засуджений лише один раз пнув лежачого ОСОБА_8 ногою. Висновок суду також ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були безпосередніми очевидцями події злочину, потерпілої ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , експерта ОСОБА_21 .
Ці показання узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджені даними, які містяться у протоколах проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під час яких останні підтвердили, яким чином ОСОБА_7 завдав удару по голові ОСОБА_8 і як саме останній упав, а також підтверджені іншими письмовими доказами у справі, зміст яких детально відображено у вироку.
Як убачається з даних висновків основної та додаткової судово-медичної експертизи, причиною смерті потерпілого ОСОБА_8 стала закрита внутрішньочерепна травма у вигляді синців обличчя, крововиливу у м`які тканини потиличної області голови, крововиливів під тверду та м`яку мозкові оболонки, забиття речовини головного мозку; травма ускладнилася розвитком травматичного набряку головного мозку, що утворилася від дії тупих предметів чи їх частин або від ударів об такі предмети не виключно, що від ударів руками та ногами по голові, у тому числі й по потиличній частині, навіть одного удару було достатньо без падіння з висоти, так і від отримання ударів по потиличній частині з подальшим падінням на тверду поверхню.
Отже, аналіз даних щодо кількості завданих потерпілому ударів, у тому числі по життєво важливому органу голові, щодо механізму та локалізації поранень, давав підстави суду зробити обґрунтований висновок про умисел ОСОБА_7 на заподіяння ОСОБА_8 саме тяжкого тілесного ушкодження, від якого в результаті настала його смерть.
Діючи цілеспрямовано та з силою, засуджений достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, цілеспрямовано наносячи удари, у тому числі у голову, засуджений не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому. Тобто в даному випадку він діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.
У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, умисне заподіяння тяжких ушкоджень. Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча він і не бажав цього настання і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.
Отже, у даному випадку має місце вчинення засудженим злочину з так званими похідними наслідками (з кваліфікуючими наслідками), суб`єктивна сторона якого полягає у змішаній формі вини, коли умисно спричинений особою так званий прямий (безпосередній) наслідок (тяжкі тілесні ушкодження) тягне за собою ще один опосередкований (похідний) наслідок (смерть потерпілого), психічне ставлення до якого з боку винного полягає лише в необережній формі вини злочинній недбалості.
Саме тому суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації у цій справі розцінив правильно і зробив обґрунтований висновок про наявність у діях ОСОБА_7 ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Водночас проаналізовані фактичні обставини справи виключають можливість кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 119 КК України, оскільки природа його діянь (насильства), спрямованість та зміст умислу не дають підстав вважати, що ОСОБА_7 діяв необережно стосовно самого діяння і тих наслідків, що наступили, як про це стверджується в касаційній скарзі захисника.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в мінімальній межі санкції статті покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку колегія суддів дала відповіді на всі доводи, викладені в апеляції захисника ОСОБА_6 , які по суті є аналогічними доводам, викладеним у його касаційній скарзі, Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не встановлено, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 436438 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3