Справа № 640/4229/16-к
н/п 1-кс/640/2988/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" квітня 2016 р. м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю начальника відділення - ОСОБА_3 ,
08.04.2016 до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання начальника відділення СВ Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області майора поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області, про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 110 кв. м., яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .
Слідчий на обґрунтування клопотання зазначає, що 15.12.2015 до СВ Київського ВП ГУ НП України в Харківській області надійшла заява ОСОБА_5 про те, що 05.10.2015 року маловідома особа на ім`я ОСОБА_6 , у приміщенні офісу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , шахрайським шляхом під приводом надання послуг з придбання нерухомості, заволоділа йому належними грошовими коштами у сумі 500000 гривен, чим завдала матеріальну шкоду у особливо великому розмірі.
24.03.2016 надійшов рапорт начальника відділення СВ Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області майора поліції ОСОБА_3 про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою розташованою за адресою АДРЕСА_3 , яка є комунальною власністю.
Допитаний у якості потерпілого ОСОБА_5 , пояснив, що 05.10.2015 року він уклав угоду про надання правових послуг з ОСОБА_7 , а саме підготовці, оформленні документів на нежитловий фонд кв. АДРЕСА_4 та переведенні даної квартири в житловий фонд з послідуючим оформленням права власності на ОСОБА_5 в строк до 05.11.2015 року. Після укладення даної угоди він у присутності нотаріуса ОСОБА_8 передав для здійснення зазначених дій ОСОБА_7 500000 гривен, про що був складений договір позики, нотаріально посвідчений. ОСОБА_7 брала на себе обов`язки по переводу кв. АДРЕСА_4 з нежитлового фонду в житловий фонд та оформлення квартири (право власності) на ОСОБА_5 , за що останній заплатив 500000 грн. Але після передачі грошових коштів, ОСОБА_7 в указаний строк (1 міс.) не виконала свої обов`язки і всіляко почала зволікати з вирішенням цього питання. Вона почала щодня обіцяти, що все буде добре, але до теперішнього часу, ні грошей не повернула, ні право власності на кв. АДРЕСА_4 на ОСОБА_5 не оформила.
Згідно документів, наданих потерпілим ОСОБА_5 (а саме договору купівлі/продажу кв. АДРЕСА_1 та технічного паспорту на дану квартиру) встановлено, що з 30.09.2015 року начебто вищевказана квартира належить ОСОБА_9 , яку останній 28.12.2015 року продав ОСОБА_10 . Але допитаний у якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що ніколи не був власником даної квартири. Більше того, 28.12.2015 року не був присутнім на угоді купівлі/продажу кв. АДРЕСА_1 , яку нотаріально посвідчила нотаріус ОСОБА_11 . Громадянина ОСОБА_10 - нового власника квартири, ніколи не бачив і не знає, т.я. і нотаріуса ОСОБА_11 . Також ОСОБА_9 пояснив, що в 2014 році він загубив свій паспорт (ММ 1639194) разом з іншими документами, про що повідомив правоохоронні органи. Після чого у тому ж 2014 році він отримав інший паспорт з номером НОМЕР_1 , яким користується і до сьогодні.
Згідно відповіді Управління начальника комунального майна та приватизації Харківської Міської Ради встановлено, що приватизація квартири АДРЕСА_1 , не проводилась та свідоцтво про право власності від 19.02.1995 видане на підставі розпорядження №328 від 16.02.1995, які і саме розпорядження Управління не оформлювались.
28.03.2016 отримано ухвалу Київського районного суду м. Харкова про арешт квартири АДРЕСА_1 .
04.04.2016 було отримано рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень в зв`язку з тим що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності особі, відмінній від сторони провадження.
Орган досудового розслідування зазначає, що розгляд даного клопотання необхідно проводити без виклику особи, у володінні якої знаходиться житлова нерухомість а саме: квартири АДРЕСА_1 .
У клопотанні, погодженому з прокурором зазначає, що предметом кримінального правопорушення, є житлова нерухомість а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 110 кв.м. Право власності якої належить ОСОБА_4 , на майно, що підлягає арешту, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №56888650 від 07 квітня 2016 року. Накладення арешту на вищевказане житлове приміщення, може мати силу забезпечення кримінального провадження та забезпечить виконання судового рішення щодо забезпечення заяви потерпілого.
При розгляді клопотання в судовому засіданні начальник відділення ОСОБА_3 підтримав клопотання про арешт майна.
Оскільки сторона кримінального провадження, яка звернулась з клопотанням, довела наявність достатніх підстав вважати, що майно, яке не було тимчасово вилучене, власником може бути відчужене, з метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, дане клопотання розглядається слідчим суддею без повідомлення підозрюваного.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказі.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Начальником відділення доведено, що вищевказана квартира, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Квартира АДРЕСА_1 підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України начальник відділення довів слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст.107 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 110 кв.м., яка зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 , шляхом заборони її відчуження та розпорядження до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Ухвала виготовлена в нарадчій кімнаті, є оригіналом.
Слідчий суддя ОСОБА_1