Номер провадження: 11-кп/785/631/16
Номер справи місцевого суду: 523/7647/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.10.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

за участю: прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

законних представників - ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,

потерпілої ОСОБА_21 ,

представника потерпілої - ОСОБА_22

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_23 , захисника-адвоката ОСОБА_17 , в інтересах ОСОБА_13 , захисника-адвоката ОСОБА_18 , в інтересах ОСОБА_14 , захисника-адвоката ОСОБА_16 , в інтересах ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_13 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2015 року, яким:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, не одружений, на утриманні має матір інваліда 1-ї групи, не працевлаштований, засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 14 січня 2013 року за ч.3 ст.185, ч.2 ст.263 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, умовно-достроково звільнений від відбування покарання ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2014 року, не відбутий строк сплинув 5 січня 2015 року,

засуджений за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та житель АДРЕСА_2 , громадянин України, з базовою середньою освітою, не судимий,
засуджений за ч. 2 ст. 187, п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України до покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі;

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та житель АДРЕСА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 громадянин України, з базовою середньою освітою, не судимий,
засуджений за ч. 2 ст. 187, п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України до покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Вироком задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_21 до обвинуваченого ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та його законного представника - ОСОБА_20 , обвинуваченого ОСОБА_15 та його законного представника - ОСОБА_19 , і стягнуто з ОСОБА_13 та законних представників неповнолітніх обвинувачених солідарно 20 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 10357 гривень - майнової шкоди.

Згідно з вимогами ч.5 ст.72 КК України обвинуваченому ОСОБА_13 зараховано в строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення в період з 25.03.2015 року по дату вступу вироку в законну силу із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі; обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зарахований строк попереднього ув`язнення в період з 25.03.2016 року по 27.03.2016 року у строк відбуття покарання з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Вироком вирішене питання щодо речових доказів, -

встановив:
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_13 , діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , будучи кожен в стані алкогольного сп`яніння, близько 23 години 25 березня 2015 року, перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Островського,19, здійснили напад на раніше не знайому їм ОСОБА_21 , під час якого застосували насильство, небезпечне для життя та здоров`я останньої у вигляді нанесення неодноразових ударів ногами в область голови, що спричинили наступні легкі тілесні ушкодження, з короткочасним розладом здоров`я, а саме: закриту черепно-мозкову травму у формі струсу головного мозку, закритий перелом кісток носа справа, забито-рвану рану нижньої повіки лівого ока, крововилив у навколоочних областях з обох сторін, подапроневротичну гематому лобної - скроневої - тім`яної області зліва, множинні забої, садна, гематоми обличчя та голови, від яких потерпіла втратила свідомість. Предметами злочинного посягання обвинувачених стали належні ОСОБА_24 гроші в сумі 300 грн. та золота сережка, вагою 3 гр., вартістю 8500 грн., тобто майно, на загальну суму 8800 грн.
В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини та правильності кваліфікації дій обвинувачених у скоєних злочинах, просить вирок відносно ОСОБА_13 скасувати, у зв`язку з незастосуванням судом закону, який підлягає застосуванню, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_13 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна. Зазначає, що суд, призначаючи ОСОБА_13 покарання, порушив вимоги ст.ст. 53, 65 КК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання», не вирішив питання щодо застосування ОСОБА_13 додаткового покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді конфіскації майна.

Захисником ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 подано апеляційну скаргу, в якій він просить вирок суду першої інстанції скасувати, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 виправдати. Зазначає, що суд першої інстанції зробив висновки про винуватість ОСОБА_13 лише на підставі припущень та міркувань, оскільки ні матеріалами досудового розслідування, ні під час судового провадження, протягом якого було допитано свідків, взагалі не встановлено та, зокрема, не доведено стороною обвинувачення, що ОСОБА_13 будь-яким чином причетний до подій та дій, зі які його було засуджено. Також, судом першої інстанції зроблені висновки, які не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та не прийнято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Обвинуваченим ОСОБА_13 подано апеляційну скаргу в якій він просить вирок суду першої інстанції скасувати, провадження по справі закрити або направити на новий судовий розгляд. Зазначає, що рішення суду є незаконним, так як судом першої інстанції в порушення вимог КК України неправильно кваліфіковано його дії, ні в ході досудового розслідування, ні судового провадження не доведено його умисел, мотив скоєння злочину, не доведено, що злочин скоєно за попередньою змовою. Крім цього, ні під час досудового розслідування, ні під час судового провадження не вирішено питання щодо кваліфікації його діянь за ст. 304 КК України.

Захисник ОСОБА_18 подала апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_14 , в якій вона просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_14 на ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Зазначає, що рішення суду першої інстанції своєю суворістю не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що судом не враховано пом`якшуючі покарання ОСОБА_14 обставини, а саме: він зростав без батька, який помер, виховувала його мати, яка хворіє, ОСОБА_14 щиро каявся у скоєному, є неповнолітнім, має позитивну характеристику, неофіційно допомагає матері по роботі, раніше не був помічений у скоєнні негативних вчинків. Також, судом враховано обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_14 скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння. Однак, згідно протоколу медичного огляду в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» №130 та №91 від 26.03.2015, факт алкогольного сп`яніння встановлено без ознак. Крім того, потерпіла ОСОБА_21 постійно змінювала свої показання в суді, вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_14 не засвідчила. Також, показання потерпілої різняться з показаннями свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 . Крім цього, ні потерпіла, ні свідок не підтвердили матеріальні вимоги до потерпілої з боку обвинувачених. Також, судом стягнуто вартість двох сережок у розмірі 8455 грн., хоча реальні збитки становлять вартість однієї сережки, яку, як стверджує потерпіла, у неї викрали.

Захисником ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 подано апеляційну скаргу, в якій він просить змінити вирок Суворовського районного суду м. Одеси та призначити ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання із застосуванням ст.ст. 66, 69, 103 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням, згідно ст.ст. 75, 104 КК України. Зазначає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_15 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Також, в обвинувальному акті відсутнє обґрунтування та посилання на форму вини, мотив та мету вчиненого правопорушення, тому, на думку захисту, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Крім цього, суд першої інстанції, у вступній частині вироку не зазначив, що ОСОБА_15 навчається у Одеській вечірній (змінній) загальноосвітній школі №25 ІІ-ІІІ ступенів. Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_15 позитивно характеризується за місцем навчання. Також, в ході судового провадження не доведено попередню змову, мету та мотив вчиненого злочину. Судом не обґрунтовано висновок щодо визнання ОСОБА_15 вини частково, не надано належну оцінку показанням свідка ОСОБА_25 . В матеріалах провадження відсутні дані про ступінь алкогольного сп`яніння ОСОБА_15 . Крім цього, зазначає, що ОСОБА_15 раніше не судимий, щиро кається у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно звернувся із заявою до слідчого про добровільну видачу речових доказів, вчинив злочин будучи неповнолітнім, не заперечував, що він знаходився на місці події, не заперечував, що він знаходився в стані алкогольного сп`яніння, має постійне місце проживання, виховувався у багатодітній родині, допомагав матері-одиначці у веденні господарства та догляді за бабусею, характеризується позитивно за місцем навчання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; виступ прокурора, який частково підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, і просив вирок суду скасувати, в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, а також тому, що суд на його думку вийшов за межі обвинувачення, зазначив також про те, що обвинувачення, пред`явлене обвинувачення не конкретизоване, а тому просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції із стадії підготовчого засідання, апеляційні скарги інших учасників судового провадження не підтримав; пояснення захисників-адвокатів ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і їх законних представників, які підтримали апеляційні скарги захисників і обвинуваченого ОСОБА_13 і заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; обвинуваченого ОСОБА_13 і цйого захисника ОСОБА_17 , які підтримали позицію обвинуваченого про скасування вироку суду з зв`язку з істотними порушеннями та неповнотою судового розгляду і направлення обвинувального акту на новий розгляд до суду; перевіривши матеріали провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Частина 2 статті 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вказані вимоги закону, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції не було виконано належним чином.

Зокрема із вироку суду вбачається, що дії обвинувачених були узгодженими та під час вчинення кримінального правопорушення вони керувались спільним умислом, а також про те, що вони кожен були у стані алкогольного сп`яніння.

Однак, з викладених у вироку показань обвинувачених вбачається, що кожен з них заперечує наявність попередньої змови та умислу на заволодіння майном потерпілої.

З показань потерпілої ОСОБА_21 також не вбачається, що у нападників був умисел на заволодіння її майном. Так, потерпіла в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що ОСОБА_14 лише попросив її закурити, на що вона відповіла відмовою, після чого до неї підбігли ще дві особи та почали наносити їй удари, від яких вона втратила свідомість. Вона не бачила і не відчувала, як саме обвинувачені заволоділи її майном.

Показаннями свідка ОСОБА_25 також не підтверджують наявність у обвинувачених попередньої змови та спільного умислу на заволодіння майном ОСОБА_21 . Підтвердивши показання потерпілої в частині її побиття, свідок вказала, що сховалась за деревом одразу після того, як обвинувачені почали наносити удари ОСОБА_21 , де знаходилась до приїзду працівників міліції, та більше нічого не бачила.

Свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_26 також не бачили, щоб хтось із обвинувачених заволодів майном потерпілої, а бачили лише, як вони наносили їй тілесні ушкодження, після чого втекли з місця вчинення злочину, однак були затримані свідками.

Вказані обставини підтверджуються також і аудиозаписом судовго засідання.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази не мають підтвердження факту заволодіння обвинуваченими майном потерпілої, оскільки при затриманні обвинувачених майно в них не було виявлено і не вилучалось, жодні заходи, спрямовані на встановлення місцезнаходження майна вжито не було, з наявних у матеріалах кримінального провадження висновків судово-медичних експертиз не вбачається, що на тілі потерпілої ОСОБА_21 були сліди від зриву ланцюжка та сережки.

Суд першої інстанції не перевірив вказані обставини, належним чином не оцінив наявні у кримінальному провадженні докази з точки зору їх узгодженості, не усунув суперечностей в цій частині і, передчасно дійшов висновку про доведеність вини обвинувачених у вчиненні злочину з корисних мотивів.

В ході апеляційного розгляду було встановлено низка істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених під час судового розгляду кримінального провадження, які на думку апеляційного суду, унеможливлювали прийняття законного і обґрунтованого рішення по справі.

Зокрема, судом було порушено право на захист неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_28 . Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування ОСОБА_15 . Одеським регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги було призначено захисника - адвоката ОСОБА_16 .

Після надходження до Суворовського районного суду м. Одеси обвинувального акту ухвалою від 20.05.2015 року було призначене підготовче судове засідання (т.1, а.с.33). З наявної в матеріалах кримінального провадження телефонограми вбачається, що захисник обвинуваченого ОСОБА_15 - адвокат ОСОБА_16 повідомив суд про неможливість явки у підготовче судове засідання, призначене на 22.05.2015 року, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Підготовче судове засідання відбувається за участю прокурора, обвинуваченого, захисника , потерпілого, його представника, законного представника , цивільного позивача, його представника, цивільного відповідача та його представника відповідно до вимог ст. 314 КПК України.

Якщо в судове засідання не прибув за повідомленням прокурор або захисник у кримінальному провадженні, де участь захисника є обов`язковою, суд відкладає судовий розгляд, визначає дату, час та місце проведення нового судового засідання і вживає заходів до прибуття їх до суду, як передбачено вимогами ст. 1 ст. 324 КПК України.

Частиною 3 ст. 324 цього Кодексу передбачено, що якщо подальша участь у судовому провадженні захисника неможлива, головуючий пропонує обвинуваченому протягом трьох днів обрати собі іншого захисника. Якщо в кримінальному провадженні, де участь захисника є обов`язковою, прибуття в судове засідання захисника, обраного обвинуваченим, протягом трьох днів неможливе, суд відкладає судовий розгляд на необхідний для з`явлення захисника строк або одночасно з відкладенням судового розгляду залучає захисника для здійснення захисту за призначенням.

Частиною 4 вказаної норми Закону передбачено, що прокурору та захисникові, які раніше не брали участі у кримінальному провадженні, суд зобов`язаний надати час, достатній для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження і підготовки до участі в судовому засіданні.

Вказані норми чинного кримінального процесуального закону районним судом не було виконано, чим грубо порушено право обвинуваченого на захист.

Згідно зі ст.53 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд залучають захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.

Запросити захисника до участі в окремій процесуальній дії має право і сам підозрюваний, обвинувачений. Якщо потреби у проведенні невідкладних процесуальних дій за участю захисника немає і коли неможливе прибуття захисника, обраного підозрюваним, обвинуваченим, протягом двадцяти чотирьох годин, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд мають право запропонувати підозрюваному, обвинуваченому залучити іншого захисника.

Незважаючи на вищевказані вимоги закону, суд, не з`ясувавши думку неповнолітнього обвинуваченого та його законного представника, не обґрунтувавши невідкладності проведення процесуальної дії, своєю ухвалою від 20.05.2015 року доручив Одеському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити обвинуваченому ОСОБА_15 іншого захисника для участі в підготовчому судовому засіданні (т.1, а.с. 36).

На підставі даної ухвали було видане доручення №015-0002375 від 21.05.2015 року, яким адвокату ОСОБА_29 було доручено здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_15 під час підготовчого судового засідання. (т.1, а.с. 46).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2015 року судовий розгляд кримінального провадження був призначений на 02.06.2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.54 КПК України, відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії, що не біло виконано судом.

В судовому засіданні від 02.06.2015 року права та законні інтереси обвинуваченого ОСОБА_15 захищав адвокат ОСОБА_16 , який був призначений йому ще на досудовому слідстві, однак відмова від захисника ОСОБА_29 також не була прийнята судом у встановленому законом порядку.

На переконання апеляційного суду, вказані порушення свідчать про допущене під час судового розгляду судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема права на захист.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші порушення КПК України.

Згідно зі ст.376 КПК України, судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.
Якщо складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини, яку підписують всі судді. Повний текст ухвали повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового провадження. Про час оголошення повного тексту ухвали має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині.
Разом з тим, з аудиозапису вбачається, що в підготовчому судовому засіданні, після виходу з нарадчої кімнати суд проголосив вступну та резолютивну частину ухвали, однак не вказав дату проголошення її повного тексту, а в журналі судового засідання було вказано про проголошення ухвали від 22.05.2015 року. Також в матеріалах кримінального провадження відсутня вступна та резолютивна частина зазначеної ухвали (т.1, а.с.105-107).

Аналогічне порушення мало місце під час судових засідань від 09.07.2015 року та 07.09.2015 року, під час яких був продовжений строк застосованих до обвинувачених запобіжних заходів. Із журналу та аудіозапису судових засідань вбачається, що після виходу з нарадчої кімнати судом була проголошена вступна та резолютивна частина ухвали, однак не було вказано про дату, час і місце проголошення її повного тексту, а також вступна та резолютивна частина ухвали не були долучені до матеріалів судового провадження (т.1, а.с.157-160, 179-180).

Крім того, в судовому засіданні від 07.09.2015 року був продовжений строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_13 без участі його захисника - адвоката ОСОБА_17 , при цьому учасники судового провадження висловили свою думку щодо неможливості продовження судового розгляду без участі останнього, що свідчить про порушення права на захист обвинуваченого.

Обґрунтовуючи доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину, суд першої інстанції послався на CD-диск з відеозаписом з камери відеореєстратора, встановленого на автомобілі працівників міліції, які 25.03.2015 року затримали ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 після вчинення злочину. Однак, вказаний диск був спочатку досліджений в судовому засіданні, а лише після цього долучений до матеріалів кримінального провадження. При цьому думка учасників судового провадження про можливість долучення вказаного носія інформації судом не з`ясовувалась (т.2 а.с.33-34).

Відповідно до ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Відповідно до вимог КПК України, складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 цього Кодексу. Зокрема обвинувачений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко та конкретно сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт поряд з іншими відомостями має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Вказані вимоги кримінального процесуального законодавства не були виконані в ході досудового розслідування, не перевірені судом в процесі судового розгляду обвинувального акту, а тому вирок суду підлягає безумовному скасуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті відсутній виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, в ньому викладені лише анкетні дані обвинувачених, зміст підозри, а також фактичні обставини та правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого вони підозрюються. Таким чином, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 мають процесуальний статус підозрюваних.

В обвинувальному акті неточно і не конкретно викладені обставини, встановлені під час досудового розслідування: з їх змісту неможливо зрозуміти, яку роль відігравав кожен з обвинувачених під час вчинення нападу на потерпілу, хто з них знаходився у стані алкогольного сп`яніння, хто перший завдавав удари та хто саме з них заволодів майном потерпілої. Немає в обвинувальному акті вказівки на узгодженість дій обвинувачених та наявність у них спільного умислу на заволодіння майном потерпілої.

Відповідно до ст. 338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення.
Однак, при зміні обвинувачення під час судового розгляду та складенні нового обвинувального акту прокурор вимог вищевказаної норми не дотримався.

У новому обвинувальному акті від 23.10.2015 року не зазначені нові обставини кримінального правопорушення, про які стало відомо під час судового розгляду та на підставі яких прокурор дійшов висновку про необхідність зміни обвинувачення (т.2, а.с.15-23). Викладені в новому обвинувальному акті обставини ідентичні тим, які були зазначені у первісному обвинувальному акті.

На думку апеляційного суду таке викладення обвинувачення в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку апеляційного суду, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно обвинувачених та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 415 КПК України, апеляційний суд визнає їх істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому судовому розгляду суду першої інстанції необхідно усунути зазначені у даній ухвалі порушення, вжити усіх необхідних заходів задля повного, всебічного і об`єктивного розгляду кримінального провадження та з`ясування усіх обставин злочину, надати належну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, в разі необхідності повторно допитати обвинувачених, потерпілу, свідків у даній справі, оцінити зібрані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, на підставі чого постановити законне і обґрунтоване рішення.

Апеляційний суд вважає необхідним застосувати до неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_14 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, оскільки їх законні представники гарантують їх належну поведінку і здійсненні зі своєї сторони відповідного нагляду за їх поведінко.

Обговорюючи питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_13 , апеляційний суд вважає необхідним продовжити йому строк тримання під вартою до 60 днів, оскільки не вбачає підстав для зміни йому запобіжного заходу.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,
постановив:

Апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_23 , обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника - адвоката ОСОБА_17 , захисника-адвоката ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_30 , захисника-адвоката ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 - задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2015 року відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , обвинувачених у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, - скасувати та призначити новий розгляд в тому-ж суді, в іншому складі суду.

Застосувати до обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Строк, застосованого до обвинуваченого ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжити до 20 грудня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4