14.11.2016
Справа № 720/1461/16-к
Провадження № 1-кп/720/100/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця кримінальне провадження № 0000117 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, з середньою освітою, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,
ВСТАНОВИВ:
02 квітня 2016 року близько 22 години ОСОБА_8 керуючи вантажним автомобілем марки «DAF», державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Центральній в с. Тарасівці Новоселицького району Чернівецької області в напрямку м. Новоселиця Чернівецької області, на перевищеній швидкості більше 60 км/год, що перевищує допустиму швидкість в межах населеного пункту, в порушення п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.2, 12.4, 13.1, 34.1 (1.1) Правил дорожнього руху України не врахувавши дорожню обстановку та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, уникаючи наїзду на велосипедиста, який рухався по його смузі руху попереду в попутному напрямку, змінив напрямок руху вліво і допустив виїзд автомобіля на зустрічну смугу руху з перетинанням горизонтальної розмітки вузької суцільної лінії, внаслідок чого допустив зіткнення із зустрічним мікроавтобусом марки «Mersedes-Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 .. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_6 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, як такі, що небезпечні для життя, у вигляді переломів І-ІІ ребер справа, ІІ ребра зліва, забію лівої легені, ускладненого лівобічною постравматичною пневмонією, перелому правої променевої кістки в типовому місці без зміщення відламків, перелому склепіння черепа з переходом на основу, забію головного мозку тяжкого ступені, ускладненого лівобічного геміпареза, епідуральної гематоми правої скроневої ділянки.

Обвинувачений винним себе визнав повністю і показав, що 02 квітня 2016 року він керуючи технічно справним вантажним автомобілем марки «DAF», рухаючись в межах населеного пункту с. Тарасівці Новоселицького району в напрямку м. Новоселиця по своїй смузі руху, побачив велосипедиста, який рухався по його смузі руху попереду в попутному напрямку. Наблизившись до нього приблизно на 15 метрів велосипедист несподівано повернув вліво та вийшов на трасу на його смузі руху. Розуміючи, що йому не уникнути наїзду на велосипедиста, він змінив напрямок руху вліво, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, в результаті чого допустив зіткнення із зустрічним мікроавтобусом марки «Mersedes-Benz Sprinter», під керуванням ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження. У вчиненому щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілому 16700 гривень на лікування. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 визнав частково, пославшись на те, що згідний відшкодувати потерпілому різницю завданого матеріального збитку, неохопленого страховим полісом, оскільки завданий збиток в межах застрахованої цивільної відповідальності має відшкодувати страхова компанія ПрАТ «УНІКА». Заподіяну моральну шкоду визнав в сумі 25000 гривень. Цивільний позов ОСОБА_9 також визнав частково в межах доказаних сум майнової шкоди та 10000 гривень моральної шкоди.

Крім визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, його винність у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілому підтверджується показами потерпілого, свідків та письмовими доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_6 показав суду, що 02 квітня 2016 року він зі своїми дружиною та сином поверталися від родичів з м. Бучач Тернопільської області додому в с. Ванчиківці Новоселицького району. Близько 22 години в с. Тарасівці Новоселицького району неподалік магазину «Добре» він помітив зустрічний автомобіль, який рухався їм на зустріч зі включеними фарами. Відразу він помітив, що вказаний автомобіль міняє свій рух з його смуги руху на їхню, в результаті чого сталося зіткнення транспортних засобів, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Він же втратив свідомість, оскільки отримав чисельні тілесні ушкодження від яких тривалий час лікувався в лікарні. Обвинувачений відшкодував йому 16700 гривень, іншу частину завданої майнової та моральної шкоди не відшкодував, у зв`язку із чим, просив задовольнити пред`явлений ним цивільний позов.

Свідок ОСОБА_10 показав суду, що 02 квітня 2016 року близько 22 години він з батьком та матір`ю на своєму мікроавтобусі поверталися від родичів з м. Бучач Тернопільської області. В с. Тарасівці його батько ОСОБА_6 їхав зі швидкістю приблизно 60 км на годину. На зустріч їм їхав автомобіль, який приблизно до 20 метрів від них почав міняти свій напрямок руху зі своєї смуги руху на їхню, в той час потерпілий почав реагувати на дії водія вантажного авто, пригальмувавши та прийняв трохи правіше. Внаслідок дій водія вантажного авто відбулося зіткнення транспортних засобів і в подальшому по інерції вантажний автомобіль відштовхнув мікроавтобус в кювет.

Свідок ОСОБА_11 показав суду, що 02 квітня 2016 року йому по телефону повідомили, що його батько ОСОБА_6 , брат ОСОБА_10 та мати ОСОБА_9 в с. Тарасівці Новоселицького району потрапили в дорожньо-транспортну пригоду. Він одразу ж приїхав до лікарні, де вже знаходився батько та пробув з ним до тих пір поки лікарі не провели всі необхідні обстеження. Після чого він поїхав на місце пригоди, де ще стояли пошкоджені транспортні засоби. Подробиці пригоди йому не відомі.

З висновку судово-медичної експертизи № 732 мд від 23 травня 2016 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні реанімації та нейрохірургії ЛШМД м. Чернівці з 03 квітня 2016 року по 14 травня 2016 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді переломів І-ІІ ребер справа, ІІ ребра зліва, забою лівої легені, ускладненого лівобічною постравматичною пневмонією, перелому правої променевої кістки в типовому місці без зміщення відламків, перелому склепіння черепа з переходом на основу, забою головного мозку тяжкої ступені, ускладненого лівобічного геміпареза, епідуральної гематоми правої скроневої ділянки, які відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості, які виникли від дії твердих тупих предметів, можливо в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

З висновку судово-медичної експертизи № 731 мд від 20 травня 2016 року вбачається, що цивільний позивач ОСОБА_9 знаходилась на стаціонарному лікуванні в відділенні нейрохірургії ЛШМД м. Чернівці з 04 квітня 2016 року по 22 квітня 2016 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді гематоми в лівій здухвинній області, рани на кистях обох рук, в тім`яній ділянці голови, осадження м`яких тканин голови, струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, виникли від дії твердих тупих предметів, можливо в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

З висновків судових авто-технічних експертиз № 340-а від 25 травня 2016 року та № 339-а від 27 травня 2016 року вбачається, що автомобілі марки «Mercedes Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_2 та «DAF CF250» державний номерний знак НОМЕР_3 на момент огляду, знаходилися в працездатному стані та несправностей, які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду не виявлено.

З висновку судової авто-товарознавчої експертизи № 503-а від 27 липня 2016 року вбачається, що ринкова вартість автомобіля марки «Mercedes Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_2 становить 238125 гривень 40 копійок, а вартість матеріального збитку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 408133 гривень 68 копійок.

З висновку комплексної транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертизи № 464-А від 23 червня 2016 року слідує, що в даній дорожньо-транспортній обстановці, в діях водія ОСОБА_6 не вбачається невідповідності вимог пункту 12.3 ПДР, які з технічної точки зору, могли б перебувати в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. В діях ОСОБА_8 вбачається, невідповідність вимог пунктів 12.2, 12.4 та 13.1 ПДР, що з технічної точки зору, перебуває в причинному зв`язку з настанням даної пригоди.

З наявних у справі протоколів проведення слідчого експерименту з обвинуваченим та свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вбачається, що вони на місці показали обставини дорожньо-транспортної пригоди при яких, обвинувачений керуючи автомобілем виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем під керуванням потерпілого.

Враховуючи, що обвинувачений свою вину визнав повністю, суд з урахуванням думки учасників судового розгляду в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України вважає недоцільним дослідження інших доказів про вищевказані обставини справи, оскільки такі обставини ніким не оспорюються.

Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що вина обвинуваченого у порушенні п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.2, 12.4, 13.1, 34.1 (1.1) Правил дорожнього руху України, що спричинило ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 286 ч.2 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

При вирішенні питання про призначення покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, дані про винну особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд враховує ступень тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який хоча і є необережним, однак відноситься до категорії тяжких та за його вчинення, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років.

Суд враховує суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим протиправних дій, які виразились у прояві самовпевненості у своїх діях та перевищенні швидкості руху в населеному пункті і зміні напрямку руху в ліво, без переконання у безпечності даного маневру, наслідком яких стало заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому; поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення.

В той же час суд приймає до уваги, що вчинення обвинуваченим даного злочину стало наслідком уникнення ним наїзду на велосипедиста, який раптово допустив виїзд на його смугу руху та тим самим створив перешкоду у русі. Дана обставина не була спростована органом досудового розслідування, а тому відповідно до ст. 62 Конституції України тлумачиться на користь обвинуваченого.

Суд приймає до уваги, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, частково відшкодував витрати на лікування потерпілого, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого активне сприяння розкриттю злочину та його щире каяття, яке виразилось у тому, що він повністю визнав свою вину та щиро жалкує про скоєння ним злочину, засуджує свою протиправну поведінку та в процесі досудового та судового розгляду справи давав правдиві показання, які сприяли органам правосуддя встановити істину по справі.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд виходить з того, що у відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" при призначенні покарання за ст. 286 КК України суд має врахувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, особу винного, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Слід зазначити, що призначене судом покарання має відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливати з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Приймаючи до уваги, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив злочин у молодому віці, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував витрати на лікування потерпілого, із урахуванням думку потерпілого, який не наполягав на реальне позбавлення волі обвинуваченого, залишивши питання щодо міри покарання на розсуд суду, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому міру покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Зважаючи на характер допущених обвинуваченим порушень правил дорожнього руху, які виразились у керуванні вантажним транспортним засобом в сільській місцевості в нічний час на перевищеній швидкості, що призвели до тяжких наслідків, суд приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Підстав для застосування вимог ст.69 КК України судом не встановлено.

Вирішуючи заявлені по справі цивільні позови, суд виходить з того, що відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому, ч. 1 ст. 129 КПК України передбачає, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

За змістом ст. 91 КПК України та ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказуванню належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні підлягають вид і розмір шкоди. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону у прийнятті визнання позову слід відмовити.

Згідно ст.ст. 22, 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними діями фізичною особою, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч. 2-3 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно володіла транспортним засобом, зобов`язана відшкодувати завдану шкоду на загальних підставах.

Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За змістом ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

При цьому, відповідно до ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у разі встановлення 2 групи інвалідності відшкодовується у розмірах 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Також слід врахувати, що відповідно до роз`яснень викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, якщо в потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону N 1105-XIV. Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що: в) розмір витрат на ліки, лікування визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або

рахунків про їх вартість; д) стягнення додаткових витрат потерпілого може бути

проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні сум витрат на придбання путівки на санаторно-курортне лікування, суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що діями обвинуваченого потерпілому завдані матеріалі збитки на суму 309448 гривень 40 копійок, а саме збитки внаслідок пошкодження автомобіля в сумі 238125 гривень 40 копійок, витрати понесені за придбані ліки та дитяче харчування в сумі 37699 гривень 13 копійок, рекомендаційні витрати на санаторне-курортне лікування в сумі 8820 гривень та шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності в сумі 24804 гривень, що становить 18 мінімальних заробітних плат із урахуванням виписки з історії хвороби та висновку МСЕК, яким потерпілому протипоказана робота в звичайних виробничих умовах до 01 вересня 2017 року та рекомендується санаторне лікування в санаторій Хмельник.

Враховуючи, що вказані матеріальні збитки були завдані потерпілому з вини та діями обвинуваченого, внаслідок володіння та використання джерела підвищеної небезпеки та на даний час вони в добровільному порядку не відшкодовані, обвинувачений визнав суму заданих матеріальних збитків, суд вважає за необхідне стягнути їх в повному обсязі на користь потерпілого в примусовому порядку з обвинуваченого.

При цьому, слід врахувати, що відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Зважаючи на те, що сума матеріальних збитків пошкодженням автомобіля потерпілого є його ринкова вартість (оскільки вартість відновлюваного ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля та становить 408133 гривні 68 копійок) та обвинувачений погодився прийняти даний автомобіль, то після відшкодування потерпілому матеріальних збитків у виді вартості автомобіля, його слід передати обвинуваченому.

Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що обвинувачений має відшкодувати тільки різницю між завданою шкодою та шкодою охопленою страховим полісом, у зв`язку із чим відшкодувати потерпілому основну частину матеріальної шкоди повинна страхова компанія «Уніка», суд вважає безпідставним, оскільки заявлені позовні вимоги до обвинуваченого є деліктними і право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, а тому суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

В той же час між обвинуваченим та страховою компанією «Уніка» діють договірні страхові відносини, вирішення яких не стосується заявлених до обвинуваченого вимог про відшкодування завданої шкоди, а у разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У даній справі потерпілий ОСОБА_6 скористався правом одержати невідшкодовану шкоду від особи, яка її завдала, тобто від обвинуваченого ОСОБА_8 , що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 14 ЦК України та правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов`язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України).

Вирішуючи позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_9 про відшкодування завданих матеріальних збитків, суд виходить з того, що цивільний позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що нею було витрачено на транспорт для щоденних поїздок з місця проживання до лікарні кошти в сумі 1380 гривень, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Також, суд вважає безпідставними вимоги ОСОБА_9 в частині стягнення з обвинуваченого упущеної вигоди у вигляді втраченого нею заробітку за кордоном,

Так, позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди були обґрунтовані тим, що ОСОБА_9 не змогла до 29 квітня 2016 року повернутися з відпустки до місця роботи, внаслідок чого вона втратила заробіток за травень, червень, липень 2016 року, що складає 1710 євро 81 цент (згідно офіційного курсу НБУ станом на 01 травня 2016 року 47956 гривень 40 копійок).

Суд виходить з того, що ці витрати є непрямими збитками, а тому підлягають доказуванню.

Так, згідно з положеннями ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 2, 623 ч. 4 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Пред`явлення вимоги про вiдшкодування неодержаних доходiв (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що цi доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивач повинен довести також, що вiн мiг i повинен був отримати визначенi доходи, i тiльки неправомiрнi дiї вiдповiдача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливостi отримати прибуток.

Обґрунтовуючи свій позов в даній частині ОСОБА_9 надала суду копію трудового договору з роботодавцем ОСОБА_12 від 16 липня 2013 року, в якому викладені суть угоди та передбачений місячний заробіток в 570 євро 27 цента.

Однак, позивачка не надала суду підтверджуючих документів про чинність договору станом на травень-липень 2016 року, дані про те, що протягом даного періоду вона продовжувала працювати у даного роботодавця, а також про те, що він їй не сплатив передбачену договором заробітку плату за вказаний період саме через її відсутність на роботі.

Крім цього, позивачка вказує на те, що перебуваючи в Україні вона знаходилась у відпустці та мала бути на роботі до 29 квітня 2016 року, однак не змогла цього зробити у зв`язку із доглядом за хворим чоловіком потерпілим ОСОБА_6 .. Однак, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили вказані обставини, в тому числі про тривалість та терміни відпуски. Також, судом враховується, що фактично за потерпілим могли доглядати його повнолітні діти, які мекають на території Чернівецької області.

За вказаних обставин, розрахунок упущеної вигоди, зроблений позивачкою є теоретичним та не пiдтверджений вiдповiдними документами, що свiдчили б про конкретний розмiр прибутку, який могла би i повинна була отримати позивачка, якщо б обвинувачений не здiйснював протиправнi дiї.

Матеріали справи не містять жодних документальних підтверджень доходів потерпілої сторони на час вчинення злочину, а отже і заподіяних їй збитків у вигляді упущеної вигоди, а тому суд приходить до висновку що позивачка не довела наявність у неї упущеної вигоди та її розміру, у зв`язку із чим в даній частині позову слід відмовити за безпідставністю.

Пред`явлені до обвинуваченого позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, знищенням чи пошкодження її майна. Моральна шкода відшкодовується фізичній особі одноразово, грішми, майном або в інший спосіб особою, яка завдала шкоду за наявності її вини.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить із роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», і враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, дотримуючись при цьому засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому суд приймає до уваги, що обвинувачений є працездатним, має на утриманні двох малолітніх дітей, вчинив злочин з необережності, що спричинило потерпілому ОСОБА_6 тяжкого ступеню тілесні ушкодження та цивільному позивачу ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, які призвели до короткочасного розладу здоров`я, матеріальний стан сторін, глибину завданих потерпілому та цивільному позивачу душевних страждань у зв`язку із отриманими ушкодженнями та пошкодження майна.

Суд, виходячи з принципу розумності та справедливості і враховуючи, що відшкодування моральної шкоди не є засобом збагачення, вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_6 моральну шкоду завдану злочином в розмірі 100000 гривень та на користь цивільного позивача ОСОБА_9 10000 гривень.

Наявні судові витрати по справі відповідно до ст. 124 КПК України підлягають стягненню в дохід держави з обвинуваченого.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,
ЗАСУДИВ:
Визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишити особисте зобов`язання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 завдану злочином матеріальну шкоду в розмірі 309448 (триста дев`ять тисяч чотириста сорок вісім) гривень 40 копійок та моральну шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень. Присуджені обвинуваченому витрати на санаторне-курортне лікування в сумі 8820 (вісім тисяч вісімсот двадцять) гривень підлягають перерахуванню ним відповідній організації, яка має надати ці послуги ОСОБА_6 . Мікроавтобус марки «Mersedes-Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , після відшкодування йому його вартості передати ОСОБА_8 . В решті заявлених вимог відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 завдану злочином моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. В решті заявлених вимог відмовити.

Заходи забезпечення цивільних позовів у виді арешту майна обвинуваченого, накладеного ухвалою суду від 15 вересня 2016 року, залишити в силі.

Речові докази по справі - автомобілі марки «DAF», державний номерний знак НОМЕР_1 та мікроавтобус марки «Mersedes-Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_2 , які знаходяться на зберіганні на штраф майданчику Новоселицького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області, після набрання вироком законної сили, повернути власникам.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз по справі в розмірі 3694 (три тисячі шістсот дев`яносто чотири) гривні 32 копійки.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів через райсуд з моменту його проголошення.

Суддя: