АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1799/2016 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія КК: ч.2 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора Литвиненка
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 /три тисячі чотириста/ гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Процесуальні витрати за залучення експерта під час досудового розслідування для проведення судово-медичної експертизи №2443/Е віднесено на рахунок держави.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати за залучення експерта під час досудового розслідування у розмірі 880,40 грн., за проведення автотехнічної експертизи №342ат від 10.05.2016.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2016 року змінити в частині призначеного додаткового покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, вважати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 /три тисячі чотириста/ гривень, в решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації апелянт посилається на те, що суд першої інстанції у вироку не вмотивував та не врахував конкретні обставини кримінального правопорушення, внаслідок чого застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на один рік.

Згідно з вимогами п.2 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви призначення покарання, однак суд не навів у вироку жодного мотиву для призначення йому додаткового покарання.

Крім того, апелянт вказує, що суд не врахував дійсні конкретні обставини вчинення ним кримінального правопорушення, а саме умов ДТП / знаходження на проїзній частині тролейбуса, затор на дорозі/, того що він раніше не судимий, має тривалий стаж керування транспортними засобами і за цей час не допускав порушень правил дорожнього руху та до адміністративної відповідальності не притягався, позитивно характеризується, потерпілий притензій до обвинуваченого не мав.

Таким чином, ці обставини в сукупності давали суду підстави для не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того вказує, що під час дослідження судом першої інстанції його даних не було досліджено трудову книжку, договір про співпрацю з ТОВ «Таксі 662 пассервіс», оскільки на момент розгляду кримінального провадження він перебував в зоні АТО, та не зміг зібрати, подати до суду докази, які підтверджують, що автомобіль для нього є єдиним засобом для існування та утримання членів родини.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурорів, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, потерпілого, який покладається на розсуд суду, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

ОСОБА_6 , 08.12.2015 о 12 годині 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Богдан 211040», державний номер НОМЕР_1 , рухався по горизонтальній прямій ділянці асфальтобетонного покриття проїзної частини вулиці Московської, в м. Києві, зі сторони вулиці Івана Мазепи в напрямку Кловського узвозу в правій смузі руху, де дорога має одну смугу руху в попутному напрямку та одну смугу руху в зустрічному напрямку, призначену для руху громадського транспорту, позначеним дорожньою розміткою п.1.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Рухаючись у вказаному напрямку, він наближався до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1. та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху, розташованого навпроти будинку №8 по вул. Московській, в м. Києві. В цей час по вказаному пішохідному переходу рухався пішохід ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину вулиці Московської справа наліво відносно руху керованого ОСОБА_6 автомобіля.
В цей час, перед вказаним пішохіднім переходом зупинився невстановлений досудовим слідством тролейбус.

Під час руху за кермом автомобіля «Богдан 211040» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», та 18.4 Правил дорожнього руху та здійснивши виїзд з одночасним об`їздом та випередженням невстановленого досудовим слідством тролейбуса, виїхав на пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, у виді закритої травми лівої стопи у вигляді перелому проксимальних кінців діафізів 3-4 плюснових кісток.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів виходить із того, що у відповідності до вимог ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст.65 КК України, а також роз`яснення, наведені у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
На думку колегії суддів, покарання у тому числі й додаткове покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вищезазначених вимог.
Як вбачається з вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно із ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який вину визнав, щиро розкаявся у скоєному, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, одружений, є учасником бойових дій.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 відповідно до ст.66 КК України є повне визнання вини, щире каяття у скоєному.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до ст.67 КК судом не встановлено.

Рішення суду першої інстанції про застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік є обґрунтованим, оскільки вчинений ним злочин пов`язаний з істотним порушенням правил дорожнього руху України, яке виразилося в наїзді на пішохода, який рухався по нерегульованому пішохідному переході, внаслідок якого потерпілому були завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Доводи апелянта про те, що суд не навів у вироку жодного мотиву для призначення йому додаткового покарання є необґрунтованими.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 на даний час не працює, має середню спеціальну освіту, та за освітою є штукатуром- плиточником, тобто автомобіль не є джерелом доходу для ОСОБА_6 .

Що стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було досліджено трудову книжку, договір про співпрацю з ТОВ «Таксі 662 пассервіс», то вони також не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду надав копії вищевказаних документів для дослідження та підтвердження того, що автомобіль для нього є єдиним засобом для існування та утримання членів родини.

В той же час, з копії трудової книжки, вбачається, що ОСОБА_6 дійсно з 2002 по 2010 роки працював водієм та дохід отримував саме від керування транспортним засобом.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_6 20.09.2010 року звільнений з посади водія-експедитора за власним бажанням, а строк дії договору про співпрацю з ТОВ «Таксі 662 пассервіс» від 18.09.2010 укладений між обвинуваченим ОСОБА_6 та директором ОСОБА_8 , сплинув 18.09.2011 року. Будь - яких інших доказів обвинуваченим ОСОБА_6 не надано.

Таким чином, не встановлено в суді апеляційної інстанції, так і не доведено в суді першої інстанції, що джерела його існування пов`язані із керуванням транспортним засобом, та автомобіль йому потрібен для сім`ї або роботи, тому дійшов правильного висновку про доцільність застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , не спростовують наведених висновків суду першої інстанції, та не заслуговують на увагу колегії суддів.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку та були підставою для його скасування або зміни, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м.Києва, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Печерського районного суду м.Києва від 29 липня 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 /три тисячі чотириста/ гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

_____________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4