ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі колегії суддів: [1]
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 17 березня 2016 року касаційну скаргу засудженого у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, в силу ст. 89 КК України не судимого,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
У касаційній скарзі засуджений виклав вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо нього, та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, мотивуючи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки умислу на вбивство не мав. Крім того вказав, що апеляційний суд, скасувавши вирок суду першої інстанції в частині його засудження за ч. 2 ст. 121 КК України та постановивши новий вирок за ч. 1 ст. 115 КК України, не дослідив повно всі наявні в матеріалах провадження докази, чим істотно порушив норми кримінального процесуального закону. Зазначив й про порушення права на захист, так як був позбавлений на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в приміщенні суду, та які були надані йому в копії і надіслані за місцем відбування покарання, де він не має можливості прослухати диски із технічним записом судових засідань.
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років. Вироком суду також вирішено долю речових доказів.
Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діяв в інтересах засудженого ОСОБА_5 , залишено без задоволення. Апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок суду від 17 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, кваліфікації дій, а також розміру призначеного покарання скасовано. Прийнято рішення визнати винуватим ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за яким призначено покарання у виді позбавлення волі на строк девять років. В решті вирок суду від 17 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
За вироком апеляційного суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 8 травня 2014 року, приблизно о 11-ій год. 20 хв., будучи у стані алкогольного спяніння, знаходячись за місцем проживання по АДРЕСА_1 , де під час раптово виниклого конфлікту із раніше знайомим ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки від можливості застосування ножа, не маючи обов`язковою метою вбивство потерпілого ОСОБА_9 , однак свідомо припускаючи настання смерті останнього, наніс один удар ножем потерпілому в область брюшної порожнини внизу, заподіявши тяжке тілесне ушкодження у виді одиночного сліпого колото-різаного поранення лівої підвздошної області з ушкодженнями по ходу раневого каналу лівих стегнових артерії і вени, що ускладнилося гострою крововтратою, від якої ОСОБА_9 помер на місці події.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, який підтримав подану ним скаргу та просив її задовольнити, захисника, яка підтримала касаційну скаргу засудженого, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку апеляційним судом є необґрунтованими.

Кримінальне провадження з обвинувальним актом щодо ОСОБА_5 надійшло до суду на розгляд за обвинуваченням останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Суд першої інстанції, розглянувши провадження, кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому встановивши, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, свідомо припускав настання суспільно небезпечних наслідків його (діяння) вчинення, та те, що ОСОБА_5 діяв із непрямим умислом.

До суду апеляційної інстанції вказані висновки суду першої інстанції ні прокурором, ні захисником в апеляційних скаргах не оспорювались, а тому з огляду на положення ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядались.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини провадження на підставі належних і допустимих доказів, яким судом апеляційної інстанції інша оцінка не надавалась, правильно зазначив, що ОСОБА_5 , позбавляючи життя ОСОБА_9 діяв з непрямим умислом, оскільки ОСОБА_5 на момент спричинення ним удару ножем потерпілому в життєво важливий орган усвідомлював суспільно небезпечний характер своєї дії, в силу свого життєвого досвіду передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.

При кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 115 КК України субєктивна сторона злочину може бути у формі як прямого, так і непрямого умислу.
За ст. 24 КК України непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Отже, враховуючи висновки суду першої інстанції та наведені положення закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції у постановленому ним вироку констатував допущену судом першої інстанції помилку у розумінні суб`єктивної сторони умисного вбивства, яке на думку суду першої інстанції, може вчинятись лише із прямим умислом, та виправив її, засудивши ОСОБА_5 за вчинене ним умисне вбивство.

Таким чином, апеляційний розгляд провадження проведений із дотриманням положень кримінального процесуального закону, а вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Посилання у касаційній скарзі засудженого щодо порушення права на захист є безпідставними, так як в кримінальному процесуальному законі не встановлено обовязку суду на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження саме в приміщенні суду. Засуджений був ознайомлений із матеріалами кримінального провадження, після повторного звернення йому були надіслані всі нові документи, що зявились в провадженні, із копіями судових рішень та технічним записом судових засідань (том 2 а.к.п. 120).

З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

постановив:

Вирок Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ __________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-2707км15 Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_10
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_11
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1