Ухвала іменем україни 10 грудня 2015року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: при секретарі за участю прокурора засудженого захисника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:

Вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 31 грудня 2014 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Смотрики Пирятинського району Полтавської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, в силу ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки з покладенням на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду заподіяну злочином у сумі 50 000 грн.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року вирок районного суду скасовано.
Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_6 визнано винуватим за ст. 124 КК України та призначено покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду заподіяну злочином у сумі 50 000 грн.
В іншій частині вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 31 грудня 2014 року залишений без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 серпня 2015 року задоволено клопотання ОСОБА_6 про застосування до нього п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» та звільнено його від відбування покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

Згідно з вироком апеляційного суду ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст. 124 КК України за наступних обставин.

Так, 28 жовтня 2013 року приблизно о 13-14 год. ОСОБА_6 перебуваючи на території столярного цеху за адресою вул. Калініна, 84 у м. Пирятин, зробив зауваження потерпілому ОСОБА_9 за використання автомобіля у нетверезому стані. У відповідь потерпілий наніс ОСОБА_6 удар кулаком в обличчя, а останній також вдарив ОСОБА_9 в обличчя від чого той впав.

Після цього потерпілий піднявшись узяв сокиру та тримаючи її перед собою почав погрожувати її застосуванням, зарубати ОСОБА_6 , створивши реальну загрозу заподіяння шкоди останньому.

Перебуваючи у стані необхідної оборони та перевищуючи її межі сприйнявши загрозу як реальну ОСОБА_6 взяв лопату та наніс нею удар ОСОБА_9 в обличчя, а коли останній розвернувся ще й по спині, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у виді черепно-мозкової травми у вигляді крововиливів під м`які та тверду мозкові оболонки, що призвели до смерті ОСОБА_9 .

У касаційній скарзі прокурор просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування таких вимог посилається, що цей суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що виразилось у безпідставній зміні правової кваліфікації діяння з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 цього Кодексу, унаслідок чого ОСОБА_6 призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину, що є підставою для скасування судового рішення.

На касаційну скаргу прокурора захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 надіслав заперечення, підтримане засудженим, у якому захисник зазначає про безпідставність доводів касаційної скарги прокурора, просить її не задовольняти та залишити вирок апеляційного суду без змін.

Крім того, до суду касаційної інстанції надійшло заперечення на касаційну скаргу прокурора від потерпілої ОСОБА_8 , яка також не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Зазначає на агресивний характер потерпілого, під час перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу; пояснення засудженого та його захисника, які заперечували проти касаційної скарги прокурора, вважали вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, вимоги зазначені у касаційній скарзі, заперечення захисника та засудженого, а також потерпілої, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до диспозиції ст. 36 КК України та роз`яснень п. п. 2, 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року Про судову практику у справах про необхідну оборону, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної й достатньої у даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. При цьому стан необхідної оборони виникає не лише в момент учинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної й достатньої у конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Правомірним слід вважати застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів незалежно від того, якої тяжкості шкода заподіяна тому, хто посягає, якщо воно здійснене для захисту від нападу озброєної особи або групи осіб. Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце й час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

А у п. 4 абз. 2 згаданої постанови зазначено, що коли при перевищенні меж необхідної оборони чи заходів, необхідних для затримання злочинця, заподіяно тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть, дії винного за відсутності умислу на позбавлення потерпілого життя належить кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, зазначивши підстави, через які він визнав неправильним вирок районного суду в частині кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України, дійшов правильного висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ст. 124 КК України.

Зокрема, такий висновок апеляційного суду ґрунтується на послідовних та незмінних протягом усього судового слідства показаннях засудженого ОСОБА_6 який пояснював, що на його правомірне зауваження не сідати за кермо автомобіля у нетверезому стані ОСОБА_9 наніс йому удар кулаком в обличчя, а він у відповідь також вдарив потерпілого кулаком в обличчя, після чого останній впав.Вважаючи інцидент вичерпаним він повернувся обличчям до інших працівників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а до потерпілого спиною, і почав з ними розмовляти. У цей час почув погрози його зарубати та повернувшись побачив, що ОСОБА_9 стоячи у безпосередній близькості від нього тримаючи в руках сокиру на рівні грудей погрожуючи її застосуванням, висловивши намір його зарубати. Злякавшись за своє життя та здоров`я, не маючи умислу на позбавлення потерпілого життя, з метою захисту він схопив совкову лопату, що стояла поряд та наніс нею удар ОСОБА_9 в обличчя, а потім держаком ще й по спині. Тоді потерпілий випустив з рук сокиру, взявся за обличчя та вийшов з приміщення. А він поїхав далі по своїх справах.
Такі показання засудженого повністю узгоджуються з показаннями очевидців події, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які пояснили про причини та динаміку розвитку події, що відбувалась 28 жовтня 2013 року.
Крім того, ці свідки (згідно технічного носія інформації на якому зафіксовано судове провадження в апеляційному суді 22 липня 2015 року) суду пояснили, що злякались поведінки ОСОБА_9 , оскільки він був дуже агресивний.
Також свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що потерпілий тримаючи в руках сокиру, погрожуючи її застосуванням стояв біля дверей столярного цеху, де відбувалась подія, на відстані від ОСОБА_6 приблизно 2-2,5 метри, а тому у останнього не було можливості втекти від ОСОБА_9 , оскільки той перекривав вихід з приміщення.
Показання засудженого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , узгоджуються з висновками комісійних судово-медичних експертиз № 22 від 27.01.2014 року та № 140/14 від 21.10.2014 року щодо характеру, локалізації, кількості, взаєморозміщення, та розмірів тілесних ушкоджень виявлених на трупі потерпілого ОСОБА_9 .
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_6 наносячи удари потерпілому совковою лопатою, захищав себе від реального, протиправного і суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 та не мав іншої можливості припинити протиправне посягання останнього, тобто перебував у стані необхідної оборони, але перевищив її межі.
Свій висновок суд апеляційної інстанції переконливо мотивував у вироку і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.

За таких обставин, твердження прокурора у касаційній скарзі про безпідставну перекваліфікацію дій ОСОБА_6 із ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, є такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Оскільки, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року щодо засудженого за ст. 124 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Су д д і:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3