Справа № 161/4325/15-к Провадження № 11-кп/773/403/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2015 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, неодружений, має на утриманні малолітню дитину, не працює, раніше судимий:

- 08.12.2004 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

- 26.06.2006 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України на 4 роки 3 місяці позбавлення волі, звільнений 09.12.2009 року на підставі постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 01.12.2009 року умовно-достроково на 9 місяців 22 дні;

засуджений за ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено до відбуття 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Сокіл Рожищенського району Волинської області, житель АДРЕСА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , громадянин України, із середньою освітою, неодружений, має на утриманні малолітню дитину, не працює, раніше судимий:

-15.07.2004 року Рожищенським районним судом Волинської області за

ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

- 13.12.2004 року Рожищенським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений 23.10.2007 року на підставі постанови Маневицького районного суду Волинської області від 15.10.2007 року умовно-достроково на 1 рік 5 місяців 2 дні;

- 08.08.2008 року Рожищенським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 342, ст.ст. 70, 71 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі; згідно постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 14.04.2011 року невідбуту частину покарання замінено на 1 рік 3 місяці 16 днів обмеження волі; звільнений 17.08.2011 року на підставі постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 09.08.2011 року умовно-достроково на 11 місяців 8 днів;

засуджений за ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено до відбуття 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного на праві приватної власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 та ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту їх затримання.

Запобіжний захід обвинуваченим, кожному зокрема, до вступу вироку в законну силу залишено попередній домашній арешт.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в дохід держави за проведення автотоварознавчої експертизи судові витрати у розмірі 294 (двісті дев`яносто чотири) гривні 84 копійки з кожного.

Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_12 та ОСОБА_7 визнані винними та засуджені за те, що 06 серпня 2014 року близько 01 год. 00 хв. вони, діючи за попередньою змовою між собою та особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, під вигаданим приводом вивели ОСОБА_9 із розважального комплексу «101 км», що на вул. Київській, 97а, с. Піддубці Луцького району Волинської області, та змусили сісти в автомобіль «Renault Kango», д.н.з НОМЕР_1 .

В подальшому, того ж дня близько 01 год. 30 хв., перебуваючи обабіч автошляху сполученням Устилуг-Київ, неподалік с. Піддубці Луцького району Волинської області, ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та особи, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, погрожуючи застосуванням насильства, застосовуючи психічне насильство, що виразилося у залякуванні потерпілого про спричинення шкоди йому та його батькам, пред`явили вимогу передати їм платіжну картку із грошима на рахунку в сумі 200 тисяч гривень, а на відмову потерпілого ОСОБА_12 та ОСОБА_7 застосували фізичне насильство, шляхом нанесення близько трьох ударів в тулуб ОСОБА_9 , спричинивши останньому фізичний біль. Дізнавшись про неможливість негайного надання їм банківської картки з грошовими коштами, у зв`язку з її перебуванням в одному із банкоматів м. Луцька, погрожуючи нанесенням тілесних ушкоджень та застосовуючи психологічний тиск, що виразився у повідомленні потерпілому неправдивої інформації про наявність матеріальних претензій від клієнта банку, грошові кошти якого помилково надійшли ОСОБА_9 , повторно висловили вимогу негайно передати їм грошові кошти.

Потім ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , повторно, за попередньою змовою між собою та особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, 06 серпня 2014 року біля розважального комплексу «101 км», що на вул. Київська, 97а, у с. Піддубці Луцького району, всупереч волі потерпілого, незаконно заволоділи автомобілем «OPEL Vectra», р.н. НОМЕР_2 , вартість якого згідно висновку експертизи № 89 від 21.11.2014 року становить 44970 грн., який в подальшому реалізували, а отримані кошти обернули на свою користь.

Крім того, ОСОБА_12 з відома інших учасників злочину, подолавши волю потерпілого до опору, пред`явив останньому незаконну вимогу про передачу та незаконно отримав від нього документи на автомобіль свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Opel Vectra 2.0» НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 , довіреність серії ВРЕ № 979147 від імені ОСОБА_14 від 24.02.2011 року, довіреність серії ВРЕ № 549374 від імені ОСОБА_15 від 28.01.2011 року та договір страхування, які були необхідні для подальшої реалізації вказаного транспортного засобу.

06 серпня 2014 року близько 03 год. 00 хв. ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , за попередньою змовою між собою та особами, провадження щодо яких виділено в окреме провадження, біля магазину «Наш Край», що на пр.-ті Відродження, 18, в м. Луцьку, повторно, з багажника автомобіля «OPEL Vectra», р.н. НОМЕР_2 , у присутності ОСОБА_9 , відкрито викрали сабвуфер іноземного виробництва, вартістю 1800 грн., спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

А цього ж дня близько 10 год. 00 хв. ОСОБА_12 , перебуваючи біля приміщення магазину «Наш Край», що на вул. Шевченка, 50, у м. Луцьку, повторно, за попередньою змовою з особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, в присутності ОСОБА_9 з автомобіля «OPEL Vectra», р.н. НОМЕР_2 , відкрито викрав музичні колонки «PIONEER», вартістю 800 грн., та магнітолу «PIONEER», вартістю 1100 грн., спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1900 грн.

Продовжуючи злочинні дії, 06 серпня 2014 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_12 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_4 , повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_7 та особою, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, в присутності ОСОБА_16 та ОСОБА_9 , відкрито викрали комп`ютерні колонки, вартістю 120 грн., магнітолу іноземного виробництва, вартістю 200 грн., та вентилятор, вартістю 120 грн., спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 440 грн.

Усвідомлюючи, що для досягнення злочинної мети незаконного отримання коштів з платіжної картки ОСОБА_9 , необхідно особисте звернення потерпілого у відділення ПАТ КБ «Надра» та з метою унеможливити його звернення до правоохоронних органів, ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, було прийнято рішення про незаконне позбавлення волі ОСОБА_9 . З цією метою до вчинення злочину було залучено ОСОБА_16 , в обов`язки якого входила постійна цілодобова присутність з потерпілим, обмеження спілкування останнього мобільним телефоном і повідомлення щодо можливого застосування насильства зі сторони ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та осіб, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, в разі невиконання їхніх вимог.

Так, ОСОБА_12 з ОСОБА_7 та особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, позбавляючи ОСОБА_9 можливості вільно пересуватися, незаконно утримував його в автомобілі «OPEL Vectra», р.н.з. НОМЕР_2 , приблизно до 08 год. 00 хв. 06 серпня 2014 року. Після чого особа, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, продовжувала незаконно утримувати ОСОБА_9 в автомобілі, перебуваючи на території автомийки, що на вул. Набережній, м. Луцька. Перебуваючи там же, особа, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, представилася потерпілому співробітником Служби безпеки України, продемонструвавши відповідне посвідчення, яке ОСОБА_9 сприйняв як дійсне, та висловила погрози щодо застосування насильства при зверненні до правоохоронних органів, подолавши таким чином волю потерпілого до опору. Того ж дня близько 09 год. 10 хв. особа, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, привезла ОСОБА_9 у відділення ПАТ КБ «Надра», що на Київському майдані, 1, м. Луцька, для отримання картки із наявними на ній грошовими коштами.

З`ясувавши, що час, необхідний для відновлення картки, становить не менше трьох робочих днів, ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, було організовано перебування потерпілого під їх постійним наглядом. Таким чином, з 06 до 09 серпня 2014 року ОСОБА_9 був незаконно позбавлений волі та в період приблизно з 15 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. 06 серпня 2014 року перебував у приміщенні мотелю «Гуцул», що на вул. Карпенка-Карого, 3, м. Луцька, під наглядом ОСОБА_7 ; з 19 год. 00 хв. 06 серпня до 09 год. 00 хв. 07 серпня 2014 року в квартирі АДРЕСА_4 ; з 12 год. 00 хв. 07 серпня до 12 год. 00 хв. 09 серпня 2014 року у квартирі АДРЕСА_5 , та з 15 год. 00 хв. 11 серпня до 09 год. 00 хв. 12 серпня 2014 року у готелі «Транзит+», що на вул. Луцькій, 8, с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області під наглядом ОСОБА_16 .

Крім того, 09 серпня 2014 року близько 17 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на пр.-ті Молоді, у м. Луцьку, повторно, погрожуючи застосувати насильство, яке є небезпечним для потерпілого, висловив вимогу про передачу мобільного телефону марки «Lenovo», модель А369і, яким незаконно заволодів та обернув на свою користь, спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1100 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 оскаржує вирок з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує на те, що судове рішення побудоване лише на показаннях потерпілого та окремих свідків, які не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні. Стверджує, що органом досудового розслідування не доведено попередньої змови у вчиненні ним вимагання, складу злочину незаконного заволодіння транспортним засобом, а також не проведено відповідних слідчих дій щодо виявлення викрадених у потерпілого речей. Вважає, що сумнівним доказом є пред`явлення його для впізнання свідкам за фотознімками. Зазначає, що ОСОБА_9 був присутній під час переоформлення транспортного засобу, ніяких претензій у нього не було, а також у будь-який момент останній міг звернутися до людей за допомогою. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу. Посилається на непослідовні та суперечливі показання потерпілого та свідків, які суд поклав в основу обвинувального вироку. Вказує на неправомірність дій слідчого щодо його підзахисного, а також неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення сабвуферу, який був складовою частиною автомобіля потерпілого, незаконне заволодіння якого також інкримінується обвинуваченому. З наведених підстав просить вирок суду першої інстанції скасувати.

У судові засідання апеляційної інстанції з невідомих причин не з`являвся обвинувачений ОСОБА_12 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду провадження. У зв`язку з тим, що в апеляційних скаргах не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, в апеляційних вимогах захисник ОСОБА_12 ОСОБА_11 не вказував на обов`язкову участь його підзахисного в апеляційному розгляді кримінального провадження, апеляційний суд вважає за можливе проводити його у відсутності обвинуваченого ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_7 в повному обсязі, щодо апеляції захисника ОСОБА_11 поклалися на розсуд суду, міркування прокурора, потерпілого та його представника, які заперечили проти задоволення апеляцій, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_12 , ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 186 КК України, а ОСОБА_12 ще й у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 , які в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та іншими доказами покладено в основу обвинувального вироку.

При пред`явленні потерпілому фотознімків для впізнання перший впізнав ОСОБА_12 та ОСОБА_7 як осіб, що вчиняли щодо нього злочини за обставин, викладених в обвинуваченні, а при проведенні слідчого експерименту підтвердив свої показання. Вони є об`єктивними та відтворюють повну картину подій вчинених злочинів.

Впізнали обвинувачених також свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , що підтверджує причетність перших до вчинення інкримінованих їм злочинів.

Апеляційний суд звертає увагу і на те, що у своїх показаннях обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_7 не заперечують перебіг подій з їх участю за обставин, викладених в обвинуваченні, зазначаючи, що останні відбувалися з добровільної згоди потерпілого ОСОБА_9 .

Така стратегія захисту, висунена обвинуваченими, спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 стверджує, що показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 є суперечливими і такими, що ставлять під сумнів застосування ним до ОСОБА_9 фізичного насильства, оскільки ОСОБА_18 вказав на нанесення першим удару потерпілому, а ОСОБА_19 про це не зазначав. Проте дані твердження спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_18 , які стверджують протилежне, а доводи апелянта з цього приводу апеляційний суд вважає непереконливими.

Викладені в апеляції посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 на упередженість показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , на думку апеляційного суду, також не заслуговують на увагу. У своїх показаннях вищевказані свідки зазначали, що хоча і підтримують дружні стосунки з потерпілим, проте це не може свідчити про їх зацікавленість у притягненні обвинувачених до кримінальної відповідальності.

Щодо доводів апелянтів про неврахування судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_26 , апеляційний суд погоджується з тим, що останні в сукупності з іншими показаннями та доказами не можуть спростувати обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів. Як ствердив потерпілий, в барі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » не звертався за допомогою, оскільки боявся насильства зі сторони обвинувачених.

У своїй апеляції обвинувачений ОСОБА_7 посилається на недоведеність органом досудового розслідування попередньої змови у вчиненні ним вимагання, однак, на думку апеляційного суду, вони є безпідставними. Обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та особи, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, вчиняли до потерпілого ОСОБА_9 дії спільно, які були узгодженими, насильницькими, всупереч волі потерпілого, пред`являли незаконну вимогу про передачу їм належного останньому майна, а в подальшому незаконно заволоділи ним, спільно його реалізовуючи та розділяючи між собою речі та кошти. Це стверджується дослідженими у судовому засіданні протоколами проведення негласних слідчих дій, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність попередньої змови та прямого умислу у вчиненні ОСОБА_12 та ОСОБА_7 інкримінованих їм злочинів.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта ОСОБА_7 про недопустимість такого доказу, як пред`явлення його для впізнання свідкам за фотознімками. Суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку вказані докази, оскільки дані слідчі дії було проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому піддавати їх сумніву у суду немає підстав.

Апеляційний суд вважає голослівними апеляційні обґрунтування про відсутність у діях обвинувачених складу злочину незаконного заволодіння транспортним засобом. В силу п. 1 примітки до ст. 289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

У суді першої інстанції ОСОБА_12 та ОСОБА_7 не заперечували своє перебування з особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, під час реалізації автомобіля. Крім показань ОСОБА_9 , який вказував, що дані дії обвинувачені вчиняли всупереч його волі, доводи апелянтів спростовуються і протоколами проведення негласних слідчих (розшукових) дій у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, якими стверджуються факти проведених зустрічей, розмов, передання інформації між обвинуваченими та особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, зі змісту яких вбачається факт незаконного заволодіння обвинуваченими транспортним засобом потерпілого, метою вилучення якого було його подальше обернення на користь перших, а саме продаж ОСОБА_23 за 2500 тисяч доларів США.

Як ствердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 , реалізація автомобіля відбувалася через ОСОБА_27 у присутності ОСОБА_9 . ОСОБА_27 передавав йому документи і з ним він проводив розрахунки. ОСОБА_9 стояв осторонь і був позбавлений можливості втручатися у цей процес.

Посилання ОСОБА_7 про його непричетність до відкритого викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, на думку апеляційного суду, є голослівними і спростовуються показаннями потерпілого, який стверджував, що обвинувачений з особами, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, відкрито викрали його майно, а саме сабвуфер, комп`ютерні колонки, магнітолу іноземного виробництва та вентилятор.

Крім того, згідно показань потерпілого та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.10.2014 року ОСОБА_9 вказав на ОСОБА_7 як на особу, на вимогу якої він передав мобільний телефон марки «Lenovo», модель А369і, придбаний потерпілим влітку за власну заробітну плату 1100 грн.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_12 стверджує про неправильну кваліфікацію дій його підзахисного за ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом викрадення сабвуферу, оскільки вказаний предмет був складовою частиною автомобіля «OPEL Vectra», р.н. НОМЕР_2 . Незаконне заволодіння транспортним засобом, а також викрадення з нього в подальшому чужого майна не виключає кваліфікацію першого злочину за сукупністю зі злочинами проти власності, оскільки умисел на грабіж в обвинувачених виник після незаконного заволодіння транспортним засобом. ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та особи, провадження щодо яких виділені в окреме провадження, незаконно заволоділи автомобілем, користувалися ним, а потім викрали з нього сабвуфер, музичні колонки та магнітолу, а тому їх дії правильно кваліфіковані як грабіж, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Посилання сторони захисту на штучне створення органами досудового розслідування доказів винуватості ОСОБА_12 апеляційний суд вважає надуманими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже у матеріалах провадження відсутні будь-які заяви чи скарги з боку обвинувачених на дії працівників правоохоронних органів.

Крім цього, в апеляційних скаргах оспорюється вчинення обвинуваченими незаконного позбавлення волі людини, за попередньою змовою групою осіб, здійснюване протягом тривалого часу. Вказані доводи, на переконання апеляційного суду, не ґрунтуються на законі та спростовуються показаннями ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , які не заперечували свою присутність з потерпілим у приміщенні мотелю «Гуцул», що на АДРЕСА_6 , у квартирі останнього та найманих квартирах. Це ствердили у своїх показаннях ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , яким ці обставини стали відомі з SMS-повідомлень потерпілого, а після повернення останнього з його слів. Посилання сторони захисту на можливість потерпілого звернутися за допомогою до людей, які його оточували, та зателефонувати до рідних чи друзів, також не заслуговують на увагу, оскільки безпосереднім об`єктом вказаного злочину є особиста воля, під якою розуміється свобода вибору людиною місця свого перебування чи свобода переміщення, якої ОСОБА_9 був позбавлений. Потерпілий перебував у приміщеннях квартир та готелів, де він знаходитися не бажав, та які не мав змоги вільно залишити, оскільки обвинувачені раніше застосовували до потерпілого фізичне насильство та погрожували застосуванням насильства щодо нього та близьких родичів надалі у разі його супротиву.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку апеляційного суду, ОСОБА_12 та ОСОБА_7 призначено покарання з дотриманням вказаних вимог закону.

При призначенні покарання ОСОБА_12 судом враховано ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, що належать до категорії тяжких, середньої тяжкості та невеликої тяжкості, його особу, який раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував реальну міру покарання, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вину не визнає, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, батька-інваліда ІІ групи, зі слів працює неофіційно, думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, та обтяжуючу покарання обставину рецидив злочинів.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 судом також у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, що належать до категорії тяжких та середньої тяжкості, особу винного, який раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував реальні міри покарання, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вину не визнає, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні одну малолітню дитину, зі слів працює неофіційно, думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, та обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення перших та попередження вчинення ними нових злочинів.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 422 КПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2015 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді