Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

головуючого ОСОБА_16,
суддів ОСОБА_17, ОСОБА_18,
за участю прокурора ОСОБА_19, засудженого ОСОБА_1,

розглянула в судовому засіданні 24 вересня 2015 року у м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року щодо нього.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

- за ч. 3 ст. 368 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських повноважень на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності, на строк три роки, з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Цим же вироком було засуджено ОСОБА_2 судові рішення щодо якої в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року щодо ОСОБА_1 в частині призначеного покарання змінено. Пом'якшено ОСОБА_1 покарання за ч. 3 ст. 368 КК України (в редакції Закону від № 3207-VI від 07.04.2011 року) до покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських повноважень на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності строком три роки з конфіскацією всього особистого належного йому майна. Виключено з мотивувальної частини вироку суду твердження про наявність у ОСОБА_1 на утриманні неповнолітньої дитини. В решті вирок районного суду щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнано винуватим в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара у значному розмірі, поєднаному з вимаганням хабара вчинених за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, ОСОБА_1, обіймаючи посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, в період з 3 жовтня по 11 листопада 2011 року вимагав та, за сприянням ОСОБА_2, одержав від ОСОБА_3 хабар у розмірі 40 000 грн. за прийняття рішення про передачу останній належного їй описаного арештованого майна на відповідальне зберігання.

В касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_1 вказує, на однобічність та неповноту досудового і судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та те, що його участь у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України не доведена. Крім того засуджений посилається на те, що слідство було проведено необ'єктивно, неповно, однобічно, а вирок постановлено на припущеннях та суперечливих свідченнях засудженої ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які не вказували на нього, як на особу, яка скоїла злочин передбачений ч. 3 ст. 368 КК України та за відсутності доказів його винності у вчинені інкримінованого злочину. Просить вирок та ухвалу щодо нього скасувати, його виправдати та закрити провадження по справі. На обґрунтування доводів скарги ОСОБА_1 зазначає, що виконував свої посадові обов'язки в рамках чинного законодавства, а тому вважає, що працівники прокуратури та міліції спровокували та штучно створили умови для вчинення ним інкримінованого злочину. Крім того зазначає, що всі докази його винуватості були зібрані з порушенням кримінально-процесуального закону, а саме: обшук автомобіля ОСОБА_1 був проведений з порушенням вимог процесуального закону; обшук в його службовому приміщенні проводився без відповідного судового дозволу на втручання в його приватне життя; в протоколах допиту ОСОБА_1 в якості підозрюваного відсутні вказівки про час закінчення зазначеної слідчої дії; постанова слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 винесена з порушенням вимог процесуального закону; постанови районного суду про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 у виді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою були винесені без урахування особи останнього та такі, що на думку засудженого, є необґрунтованими та винесені без достатніх підстав для обрання зазначеного запобіжного заходу; під час судового слідства при апеляційному розгляді справи не вівся технічний запис.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_1, який підтримав свою касаційну скаргу в повному обсязі, пояснення прокурора ОСОБА_19, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_1 порушує питання про перегляд судових рішень щодо нього у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, однобічністю й неповнотою досудового та судового слідства. Проте, зазначені обставини були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанції, та їм дана належна оцінка. Відповідно до вимог ст. 398 КПК України в редакції 1960 року, вони перегляду в касаційному порядку не підлягають. При розгляді доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом. Судом дотримані вимоги ст. 323 КПК України в редакції 1960 року, щодо законності і обґрунтованості вироку.

Відповідно до ст. 67 КПК України в редакції 1960 року, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, підтверджується сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні й детально викладених у вироку, і є обґрунтованим.

Суд, безпосередньо дослідив зібрані по справі докази, здійснив їх оцінку у повній відповідності до вимог кримінально-процесуального закону, встановивши обставини справи з належною повнотою.

Виходячи із встановлених у справі судом фактичних обставин вчиненого засудженим ОСОБА_1 злочину, його дії судом вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 368 КК України.

Перевіркою матеріалів справи касаційним судом встановлено, що судом першої інстанції вимоги зазначеного закону повністю дотримані, судове засідання проведено повно та всебічно досліджені всі докази по справі, яким суд дав належну оцінку.

Доводи засудженого ОСОБА_1 про те, що його вина у вчиненні інкримінованого йому злочину не доведена, були перевірені судом та визнані непереконливими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами, які суд навів у своєму рішенні. У процесі вивчення матеріалів справи не було виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності. Тому твердження засудженого у скарзі про недоведеність його вини в інкримінованому злочині є необґрунтованими.

Висновок суду, про доведеність винуватості ОСОБА_1 в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара у значному розмірі, поєднаному з вимаганням хабара відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений сукупністю зібраних по справі, вірно оцінених та обґрунтовано покладених судом в основу вироку доказів, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_3, яка пояснила, що приблизно 18.10.2011 року в ресторані «Потоьмкін», який належить їй, в ході розмови з державним виконавцем ОСОБА_1, останній їй пояснив, що для запобігання передачі на відповідальне зберігання майна, яке належить їй, третім особам, їй треба підійти до ОСОБА_2, а також передав їй візитну картку юридичної фірми, в якій було вказано прізвище «ОСОБА_2» для вирішення питання про відстрочку здійснення виконавчих дій. При розмові по телефону із ОСОБА_2, остання їй повідомила, що для призупинення дій органів влади по передачі майна потерпілої та його реалізації їй необхідно сплатити грошові кошти в сумі 40000 грн. для подальшої передачі їх ОСОБА_1 Крім того, вона пояснила, що вона була вимушена переказати на рахунок, який дала їй ОСОБА_2 для ОСОБА_1 грошові кошти спочатку 5000 гривень, а в подальшому 35000 гривень, так як в телефонній розмові, ОСОБА_2 їй пояснила, що це треба для запобігання опису майна та передачі його на відповідальне зберігання представнику іншої організації. 9 листопада 2011 року о 9 годині 30 хвилин, ОСОБА_1 прийшов на місце проведення опису майна по АДРЕСА_1. Після складання акту опису майна, в ньому розписалися всі присутні при цій дії, але ОСОБА_1 відмовився надати їй копію цього документу, пообіцявши надати його в обласному управлінні виконавчої служби. Також ОСОБА_2 в ході телефонної розмови повідомила її, що ОСОБА_1 навмисно не дав їй копію акту і в разі, якщо вона не перекаже гроші на її рахунок, то він перепише акт і передасть майно на відповідальне зберігання третім особам. У зв'язку з чим, вона вимушена була піти в банк і переказала на рахунок, який вказала їй ОСОБА_2 вказану суму грошей; показаннями свідка ОСОБА_4, який пояснив, що зі слів потерпілої ОСОБА_3, йому стало відомо про те, що ОСОБА_1 при пособництві ОСОБА_2 вимагав в неї хабар в сумі 40000 гривень за передачу майна потерпілої їй на зберігання і відстрочку виконавчих дій на два-три місяця. 9 листопада 2011 року, ОСОБА_1 прийшов описувати і накладати арешт на приміщення ресторану «Потьомкін», що належить потерпілій. Після складання акту опису та арешту майна, ОСОБА_1 не надав їй копію цієї виконавчої дії, пояснивши це відсутністю бланків. Пізніше по телефону ОСОБА_2 їй повідомила, що він це зробив навмисно, і якщо вона не сплатить решту грошей в сумі 35000 гривень, то він перепише акт і передасть приміщення на відповідальне зберігання третім особам. Після цього потерпіла пішла в банк і переказала 35000 гривень на рахунок, який вказала їй ОСОБА_2; аналогічні показання щодо обставин складання акту опису та арешту майна ОСОБА_1 та не надання потерпілій копії цієї виконавчої дії дали свідки ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5; журналом виконавчих проваджень (а.с.183 т.1) виконання зазначеного рішення суду, який перебував у провадженні ОСОБА_1, який згідно наказу начальника Головного управління юстиції в Дніпропетровській області від 30.08.2011 року № 1485-к, був старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, і як вбачається з копії постанови (а.с.23 т.1), саме ним було відкрито виконавче провадження і проводились виконавчі дії, про що свідчить акт опису і арешту майна потерпілої від 9 листопада 2011 року (а.с.34-35, 117-119 т.1); протоколом виїмки у потерпілої оригіналів квитанцій про перерахування на ім'я ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 40000 гривень; копії акту опису та арешту майна, отриманого у ОСОБА_1; протоколом виїмки у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», роздруківки руху коштів по рахунку засудженої ОСОБА_2 та відеозапис зняття останньою грошей, перерахованих їй потерпілою для передачі ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 64-65, т. 2 а.с. 69-70); протоколом огляду автомобіля ОСОБА_1 «КІА Черато», державний номер НОМЕР_1, яким було зафіксовано, що в ньому були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 37000 гривень (т.1 а.с. 58-60); протоколом виїмки у потерпілої ОСОБА_3 оригіналів квитанції про перерахування на ім'я ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 40000 гривень; протоколом виїмки у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» роздруківки руху коштів по рахунку засудженої ОСОБА_2 та відеозапису зняття останньою грошей, перерахованих їх потерпілою для передачі ОСОБА_1, які були досліджені судом відповідно до вимог процесуального закону та обґрунтовано покладені в основу обвинувачення.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що працівники прокуратури та міліції спровокували та штучно створили умови для вчинення ОСОБА_1 інкримінованого злочину, то на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, спростовуються матеріалами кримінальної справи та були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанції і свого підтвердження не знайшли.

Доводи засудженого ОСОБА_1 про те, що обшук автомобіля був проведений з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи обшук автомобіля ОСОБА_1 було проведено відповідно до вимог процесуального закону на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2011 року за участю понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Зауважень та клопотань при проведенні обшуку автомобіля від учасників зазначеної слідчої дії не надходило (т. 1 а.с. 60). Крім того, дана слідча дія проводилась невідкладно після вчинення ОСОБА_1 злочину та його затримання.

Твердження в касаційній скарзі ОСОБА_1 про те, що в протоколах його допиту в якості підозрюваного відсутні вказівки про час закінчення зазначеної слідчої дії та те, що постанова слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 винесена з порушенням вимог процесуального закону, на думку колегії суддів не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки не перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про втручання в його приватне життя під час проведення обшуку та виїмки в його службовому приміщенні, то колегія суддів визнає їх необґрунтованими. Відповідно до вимог статті 177 КПК України в редакції 1960 року, обшук проводиться у тих випадках, коли є достатні підстави вважати, що знаряддя злочину, речі й цінності, здобуті злочинним шляхом, а також інші предмети і документи, які мають значення для встановлення істини в справі, знаходяться в певному приміщенні або місці чи в якої-небудь особи. Обшук проводиться за вмотивованою постановою слідчого з санкції прокурора чи його заступника за винятком житла чи іншого володіння. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, в ній наявна постанова слідчого про проведення обшуку в приміщенні Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, який був санкціонований заступником прокурора Дніпропетровської області. Сам обшук та виїмка документів було проведено відповідно до вимог ст.ст. 177, 178, 183, 186, 188 КПК України в редакції 1960 року. Проведення обшуку в приміщенні Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області не може розцінюватись колегією суддів, як втручання в приватне життя ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 про те, що постанови районного суду про обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою були винесені без урахування його особи та такі, що на думку засудженого, є необґрунтованими та винесені без достатніх підстав для обрання зазначеного запобіжного заходу, колегія суддів визнає безпідставними. Відповідно до вимог ст. 148 КПК України в редакції 1960 року, запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений, підсудний, засуджений буде намагатися ухилитися від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність. Крім того, як зазначено в ст. 155 КПК України в редакції 1960 року, взяття під варту, як запобіжний захід застосовується в справах про злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад три роки. При обранні судом ОСОБА_1 зазначеного запобіжного заходу та продовженні строків тримання під вартою, на думку колегії суддів, було дотримано вимоги процесуального закону, оскільки при прийнятті рішення було враховано як тяжкість вчиненого ОСОБА_1 злочину так і особу винного.

Доводи ОСОБА_1 про те, що під час судового слідства при апеляційному розгляді справи не вівся технічний запис, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 87 КПК України в редакції 1960 року, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу здійснюється на вимогу хоча б одного учасника судового розгляду справи або за ініціативою суду першої або апеляційної інстанції. В матеріалах кримінальної справи наявний протокол судового засідання апеляційного суду та відсутні будь-які дані про те, що хтось з учасників судового розгляду в суді апеляційної інстанції заявляв клопотання про фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а тому вважати що в даному випадку мало місце порушення процесуального закону у колегії суддів не має підстав.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, при вирішенні питання про призначення засудженому ОСОБА_1 покарання, суд у повній мірі дотримався вимог зазначеного закону.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив усі доводи апеляцій засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисників ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, і обґрунтовано спростував їх із зазначенням в ухвалі докладних мотивів прийнятого рішення.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України в редакції 1960 року.

Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, касаційна скарга засудженого ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18