01.10.2015 Справа №363/4882/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 жовтня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора захисника-адвоката обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді кримінальне провадження № 0000370 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого

Інспектором з адміністративної практики ВДАІ з обслуговування

Вишгородського району, несудимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

встановив:
органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він, обіймаючи посаду старшого інспектора відділення Державної автомобільної інспекції Вишгородського РВГУ МВС України в Київській області та будучи службовою особою органу державної виконавчої влади, вніс до офіційного документу завідомо неправдиві відомості за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 , отримавши рапорт від 30.12.2013 року інспектора взводу №3 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження при УДАІ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_6 про те, що 29.12.2013 року під час несення служби на 20 км автошляху Київ-Овруч в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, водій автомобіля «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав його вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка, чим порушив п. 2.4 ПДР України, визначив, що діяння водія зазначеного автомобіля необхідно кваліфікувати за статтею 122-2 КУпАП, як невиконання водієм вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу.

З метою встановлення особи правопорушника, ОСОБА_5 10 січня 2014 року спрямував виклик за місцем проживання ОСОБА_7 у кв. АДРЕСА_2 , однак останній за викликом не з`явився.

ОСОБА_5 , будучи інспектором ВДАІ Вишгородського РВ та обізнаним про свої службові обов`язки, у тому числі щодо збирання доказів вчинення адміністративного правопорушення будь-якою особою, не вжив жодних заходів, передбачених ст. 251 КУпАП спрямованих на встановлення доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, та 13 січня 2014 року о 16 год. в м. Вишгород в порушення норм статей 254, 256 КУпАП, без відібрання пояснень у правопорушника та збирання будь-яких інших доказів правопорушення, вніс до офіційного документу - протоколу про адміністративне правопорушення серії АГ2 № 141107 завідомо неправдиві для ОСОБА_7 відомості про те, що саме ОСОБА_7 29.12.2013 року близько 12 год. 40 хв. на 20 км. автодороги Київ-Овруч вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122-2 КУпАП, у той час як останнього на місці вчинення правопорушення зазначеного в протоколі, не було.

У подальшому вказаний протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 направлено для розгляду по суті до Вишгородського районного суду Київської області.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 19.03.2014 року провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 закрито.

Такі дії ОСОБА_5 органами досудового слідства кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України, як службове підроблення внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

В суді ОСОБА_5 вину не визнав. Ствердив, що, виконуючи свої посадові обов`язки старшого інспектора з адміністративної практики ВДАІ, проводив перевірку обставин викладених у рапорті співробітника ДАІ ОСОБА_6 , де йшлося про не зупинку автомобіля «Фольцваген» на вимогу останнього. В ході перевірки він встановив водія згаданого автомобіля. Протокол ним складено тільки після того, як він вчинив всі необхідні дії, коли водій його сповіщення проігнорував й для дачі пояснень не з`явився. З огляду на фактичні дані, які містилися в рапорті, склав протокол про адміністративне правопорушення згідно вимог КУпАП. Наполіг на тому, що при наявності рапорту, як одного з доказів, передбачених ст. 251 КУпАП не мав права не скласти протокол. Ніякого мотиву й наміру умисно фальсифікувати документи в нього не було.

Свідок ОСОБА_7 в суді показав, що 29 грудня 2013 року протягом дня, разом з дружиною ОСОБА_8 та знайомою ОСОБА_9 виїздив автомобілем «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 з м. Вишгорода до м. Києва по магазинах. Близько 13 год. виїхав з м. Києва і близько 13 год. 45 хв. повернувся до м. Вишгород. Наполягав на тому, що автодорогою вказаною в протоколі й рапорті в с. Нові Петрівці не їхав, ніхто зі співробітників ДАІ вимогу про зупинку йому тоді не подавав. Повістки про виклик до співробітників ДАІ та суду не отримував. Після отримання постанови суду першої інстанції, оскаржив її до апеляційного суду, де його права захищено.

Свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_8 в суді підтвердили обставини, про які свідчив останній й дали аналогічні показання.

Свідок ОСОБА_6 в суді від дачі показань щодо себе відмовився на підставі ст.ст. 62 і 63 Конституції України, згідно яких мав право не свідчити проти себе і цим правом скористався, посилаючись на те, що за цією подією його звинувачено в іншому кримінальному провадженні.

Встановлено, що 13 січня 2014 року старшим інспектором відділення ДАІ Вишгородського РВГУ МВС України в Київській області ОСОБА_5 складено протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 за ст. 122-2 КУпАП (т. 1 а.с. 80).

Згідно рапорту інспектора взводу №3 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження при УДАІ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_6 29.12.2013 року під час несення служби на 20 км автошляху Київ-Овруч в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, водій автомобіля «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав його вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка, чим порушив п.2.4 ПДР України (т. 1 а.с. 64).

10.01.2014 року ОСОБА_7 направлялося повідомлення про запрошення до підрозділу ВДАІ Вишгородського РВ для складання протоколу про адміністративне правопорушення, який не можливо було скласти на місці. Зазначене також підтверджується списком згрупованих внутрішніх відправлень (т. 1 а.с. 83, 87).

Згідно витягу з інформаційної системи ДАІ автомобіль «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 з вересня 2005 року зареєстрований за ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 86).

З рапорту Інспектора ДПС ВДАІ Вишгородського РВГУ МВС України від 03.01.2014 року вбачається, що у вказаний день в кв. АДРЕСА_3 за місцем проживання відвідали власника вказаного автомобіля ОСОБА_7 , який від надання пояснень і пред`явлення документів відмовився (т. 1 а.с. 85).

24.01.2014 року постановою Вишгородського районного суду Київської області за результатами розгляду вказаного протоколу ОСОБА_7 визнано винним й накладено адміністративне стягнення за ст. 122-2 КУпАП.

19.03.2014 року постановою Апеляційного суду Київської області провадження в справі щодо ОСОБА_7 закрито за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов до таких висновків.

Так, склад злочину згідно ст.ст. 11, 23 КК України включає психічне ставлення обвинуваченого до всіх фактичних обставин, які віднесені до об`єкту і об`єктивної сторони відповідного злочину.

В суді не встановлено конкретні фактичні дані, які б свідчили, що інтелектом і волею (умислом) обвинуваченого охоплювалося внесення в офіційний документ неправдивих відомостей, за обов`язкової умови усвідомлення обвинуваченим неправдивого характеру таких відомостей.

Відповідно до вимог ст.ст. 91, 92 КПК України обов`язковому доказуванню в кримінальному провадженні підлягає винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, як складових суб`єктивної сторони злочину.

Мотивами вчинення злочину є збуджуючі приводи (потреби, інтереси, прагнення та ін.), що викликали у обвинуваченого рішучість вчинити діяння, заборонене кримінальним законом, за умови усвідомлення його протиправного характеру. Правильне визначення мотиву здійснюється в зв`язку із встановленням мети злочинних дій, яка є бажаним результатом, якого прагне досягти особа. Мотив і мета злочину відповідають на запитання: для чого і чому особа вчинює певну дію.

Проте ані мотив, ані мета інкримінованих ОСОБА_5 діянь органом досудового слідства не встановлені, в обвинуваченні не визначенні.

Крім того в обвинуваченні не зазначено й по справі не встановлено конкретного місця вчинення злочину на території м. Вишгорода.

У той же час за змістом обвинувачення неправдивими відомостями в протоколі серії АГ2 № 141107 є всі обставини події вчинення ОСОБА_7 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП.

Отже, вносячи ці недостовірні дані до документу, винувата особа, має завідомо усвідомлювати їх неправдивість, тобто заздалегідь, до моменту складання документу, бути безсумнівно обізнаною щодо цього.

Таким чином для утворення в діянні особи складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, підробка документу має вчинюватися нею тільки з прямим умислом, коли вона усвідомлює неправдивий характер відомостей, які вносяться до офіційного документу.

Натомість будь-які докази про те, що ОСОБА_5 усвідомлював та достеменно знав про неправдивий характер події вчинення ОСОБА_7 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, стороною обвинувачення суду не представлено.
Однією з підстав для закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 стало надання ним суду апеляційної інстанції в березні 2014 року доказів свого алібі, тобто знаходження в момент інкримінованих йому протиправних дій в іншому місці та неможливості їх вчинення.

В суді ОСОБА_7 також показав, що до складання протоколу про адміністративне правопорушення на початку січня 2014 року він відмовився надавати співробітникам ДАІ будь-які письмові пояснення з приводу обставин невиконання п. 2.4 ПДР України, коли останні прибули до нього додому з метою перевірки вказаного, вважаючи їхні вимоги безпідставними.

Жоден з досліджених у суді доказів, на яких ґрунтується звинувачення, не підтверджує, що ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, вносив недостовірні відомості до протоколу серії АГ2 № 141107 й усвідомлював їх неправдивий характер.

При цьому об`єктивна сторона цього злочину за змістом обвинувачення полягає у формі внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей. Тобто саме винна особа має завідомо усвідомлювати неправдивий характер таких відомостей.

Проте всупереч викладеному в обвинуваченні стверджується, що такі відомості були завідомо неправдивими для ОСОБА_7 , а не для особи, яка їх вносить в офіційний документ.

Пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення не містить даних про те, що той був завідомо обізнаний й усвідомлював неправдивий характер згаданих відомостей.

В даному випадку усвідомлення останнім завідомо неправдивих відомостей тільки тоді матиме місце в його діянні, коли згідно обставин події та доказів про них буде встановлено, що саме обвинуваченому заздалегідь (безсумнівно, остаточно й достовірно саме для нього) відомі протилежні обставини від викладених ним у протоколі. Однак вказаного в суді не встановлено.

У справі відсутні докази того, що ОСОБА_5 володів відомостями, які б незаперечно для нього самого спростовували причетність ОСОБА_7 до події 29 грудня 2013 року за участю водія автомобіля «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 , викладеної в рапорті ОСОБА_6 .

Не встановлено в суді й того, в чому саме полягала обізнаність обвинуваченого у недостовірності цих відомостей, в який саме момент і в який спосіб ОСОБА_5 неспростовно дізнався про це.

Окрім цього зміст обвинувачення фактично зводиться до неякісного, всупереч вимог ст.ст. 245, 251, 254-256 КУпАП, зібрання ОСОБА_5 при складанні протоколу про адміністративне правопорушення доказів винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення та їх неправильної оцінки.

За такого викладу обставин діяння ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України не утворює і за певних умов може бути підставою для дисциплінарної відповідальності особи.

Також слід взяти до уваги й те, що за будь-яких обставин жоден доказ не може мати наперед встановленої сили і оцінюється в сукупності з іншими доказами, що здійснюється посадовою особою за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Дотримання процесуальної якості зібрання доказів слід відрізняти від умисних дій спрямованих на свідому підробку документів, що повинна мати виключно завідомо неправдивий характер.

В контексті викладеного, органом досудового слідства не дано правової оцінки тому, що ОСОБА_5 при складанні протоколу мав рапорт ОСОБА_6 із викладеними в ньому фактичними даними про обставини правопорушення.

Дану обставину слід тлумачити на користь ОСОБА_5 , який в суді ствердив, що будь-яких незаперечних спростувань викладеному в згаданому рапорті ним не здобуто, а тому він не мав правових підстав не вірити цим фактам й не складати протокол про адміністративне правопорушення.

Зазначене в свою чергу свідчить про відсутність прямого умислу в діях ОСОБА_5 на підробку протоколу, який не був обізнаний і не усвідомлював неправдивий характер згаданих відомостей.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В рішенні ЕСПЛ у справі Вассіліоса Ставрополуса проти Греції (скарга № 35522/04, 27 вересня 2007 року п. 39), суд вважає, що на підставі принципу «in dubio pro reo» (сумніви тлумачаться на користь підсудного), який представляє собою приватне вираження принципу презумпції невинуватості, не повинно існувати ніякої якісної відмінності між виправдувальним вироком, зважаючи на відсутність доказів і виправдувальним вироком у зв`язку з констатацією безсумнівної невинуватості особи. У дійсності, виправдувальні вироки не розрізняються залежно від підстав, прийнятих до уваги в кожному окремому випадку суддею в кримінальному процесі.

Згідно роз`яснень, даних у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо стороною обвинувачення не доведено винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч. 6 ст. 284 КПК України, якщо обставини передбачені п. 1, 2 частини 1 цієї статті, а це встановлення відсутності події кримінального правопорушення або відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, виявлені під час судового розгляду суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що в діянні ОСОБА_5 не встановлено складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України і тому щодо нього необхідно постановити виправдувальний вирок, визнавши його невинуватим.

На підставі викладеного і керуючись статтями 370-376 КПК України,

засудив:

ОСОБА_5 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, визнати невинуватим і виправдати в зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину.

Речові докази по справі: протокол АГ2 № 141107 від 13.01.2014 року та завірену копію рапорту від 30.12.2013 року інспектора взводу №3 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження при УДАІ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_6 залишити в матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з моменту його проголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію цього вироку, яку негайно після проголошення вироку вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: