Ухвала
іменем україни

22 грудня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого захисниківОСОБА_5 в режимі відеоконференції,
представників потерпілогоОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
прокурораОСОБА_10 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001579 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

у с т а н о в и в:

За вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з утриманням 10 % заробітку в дохід держави.

Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 16 вересня 2015 року за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання і постановив свій вирок, яким призначив покарання ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у ніч із 23 на 24 серпня 2014 року приблизно о 01.30 год., знаходячись на літньому майданчику кафе на АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно вдарив останнього кулаком по щелепі зліва, заподіявши цим тілесного ушкодження середньої тяжкості.

У касаційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_5 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через суворість. Просить пом`якшити призначене йому покарання у виді виправних робіт до 1 року, яке було визначено судом першої інстанції та з яким він повністю погоджується і вважає його справедливим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони захисту: засудженого та його захисників на підтримання касаційних вимог, представників потерплого та прокурора про необхідність залишення касаційних вимог засудженого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги випливає, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені санкції (якими встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань); принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК),при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування більш м`якого покарання, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо
Виходячи з положень ст. 65 КК України суди повинні суворо додержуватися вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку) тощо.
У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. У випадку, коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді обмеження волі це рішення також має бути вмотивовано у вироку.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

У даній справі апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу потерпілого і скасовуючи вирок місцевого суду із-за необхідності призначення засудженому більш суворого покарання і призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі строком на один рік, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України і призначив засудженому покарання, яке, на думку колегії суддів, є надмірно суворим.

Апеляційний суд при ухваленні свого вироку урахував використання ОСОБА_5 нікчемного приводу для участі у конфлікті та завдання удару ОСОБА_5 , від наслідків якого лікування потерпілого на сьогодні не закінчено. Крім того, цей суд розцінив як приховану форму уникнення від відбування реального покарання те, що в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_5 украв трудовий договір з ФОП ОСОБА_11 , яка є його матір`ю. Крім того, суд урахував і думку потерпілого, який наполягав на призначенні ОСОБА_5 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

При цьому висновок суду про спробу ОСОБА_5 уникнути кримінальної відповідальності побудований на припущеннях, оскільки обґрунтування цього з посиланням на відповідні матеріали справи немає.

Само по собі працевлаштування засудженого в ФОП ОСОБА_11 , не перешкоджають призначенню покарання у виді виправних робіт.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не навів переконливих доводів на підтвердження свого висновку про те, що призначення ОСОБА_5 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства (у виді обмеження волі на строк 1 рік), буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів. Також апеляційний суд не обговорив і не навів у вироку мотивів того, чому неможливо досягти мети покарання при застосуванні одного із заходів примусу, передбаченого санкцією частини статті обвинувачення, який хоча і є реальним видом покарання, але водночас не ізолює засудженого і не обмежує його здатності реалізувати свої права, свободи та обов`язки, за винятком тих, що зумовлені фактом судимості.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вибір покарання за наведених обставин за наявності альтернативного більш м`якого виду покарання дає підстави вважати, що таке рішення було ухвалено з порушенням вимог матеріального закону, який регламентує умови та підстави його застосування.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що упродовж судового провадження ОСОБА_5 давав визнавальні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Цим засуджений сприяв здійсненню правосуддя, а отже, і розкриттю злочину.
Разом із тим, з урахуванням фактичних обставин цього провадження, даних про особу ОСОБА_5 (який на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також з урахуванням наданих суду касаційної інстанції документів, що характеризують особу винного, з яких убачається, що він позитивно характеризується в побуті та за місцем роботи, на думку колегії суддів, виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Колегія суддів уважає, що покарання у виді двох років виправних робіт за місцем його роботи з відрахуванням у доход держави 20 % заробітної плати внесе корективи в соціально - психологічні властивості засудженого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і сприятиме його виправленню та попередить вчинення нових злочинів.

Керуючись статтями 433, 436438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2015 року щодо ОСОБА_5 змінити: пом`якшити призначене покарання за ч. 1 ст. 122 КК України до двох років виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням у дохід держави 20 % заробітної плати.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3