У Х В А Л А

Справа № 183/4504/15

№ 1-кп/183/571/15

24 листопада 2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні угоду про примирення у кримінальному провадженні №0000524 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, працюючого начальником зміни охорони МК «М`ясна традиція», освіта середня-спеціальна, одруженого, не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

в с т а н о в и в:
До Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 17 липня 2015 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000524 відносно ОСОБА_5 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України разом з угодою про примирення відповідно до якої сторони дійшли згоди про призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Прокурор вважає можливим затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджену міру покарання.

Обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що слідчий йому пояснив, що потерпілий до нього претензій не має і запропонував укласти угоду, на що він погодився.

Потерпілий в судовому засіданні повідомив, що до нього приїхав слідчий та заставив підписати угоду, він сказав, що так потрібно. Зазначив, що його волевиявлення під час укладання угоди не було. Просив не затверджувати угоду.

Дослідивши угоду про визнання винуватості, суд приходить до переконання про неможливість затвердження угоди з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися.

Враховуючи те, що в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 просив не затверджувати угоди, а також враховуючи всі обставини підписання ним цієї угоди, можна цілком стверджувати, що укладення угоди не було добровільним.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 469 КПК України угода про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого. Домовленості стосовно угоди про примирення можуть проводитися самостійно потерпілим і підозрюваним чи обвинуваченим, захисником і представником або за допомогою іншої особи, погодженої сторонами кримінального провадження (крім слідчого, прокурора або судді).

Аналізуючи пояснення обвинуваченого та потерпілого, надані ними в судовому засіданні, можна цілком стверджувати, що у даному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України ініціатором угоди про примирення був саме слідчий, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 469 КПК України.

У зв`язку з вищевикладеним, відповідно до вимог п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України, суд вважає необхідним відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, якою встановлюється обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.
Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті відповідно до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.
Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України, підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 р.
Дослідивши обвинувальний акт, вислухавши думку учасників процесу, суд дійшов висновку про повернення обвинувального акту прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, в зв`язку з невідповідністю його вимогам КПК України.

Категоричне ствердження сторони обвинувачення в обвинувальному акті про вчинення ОСОБА_5 - злочину, без доведення факту вироком суду є порушенням ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України щодо презумпції невинуватості, що також неодноразово зазначалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а саме «Хужин та інші проти Росії» від 23.10.2008 року, «Шагін проти України» від 10.12.2009 року.

В зазначених вище рішеннях ЄСПЛ зазначає, що положення ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчинені злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.

ЄСПЛ чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону.

Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчинені злочину.

Вагоме розрізнення має проводитись між твердженням про те, що особа лише підозрюється у вчинені певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. ЄСПЛ неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого.

Крім того, відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити дату та місце його складення та затвердження.

В порушення вищезазначеної норми обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України не містить дати його складання та місця затвердження.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 291 КПК України обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

З огляду на обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 можна зробити висновок, що він підписаний лише прокурором, а підпис слідчого, в порушення вимог ч. 3 ст. 291 КПК України відсутній, оскільки підпис і слідчого, і прокурора в даному обвинувальному акті майже ідентичні між собою, візуально відрізняються лише кольором чорнила.

Разом з тим, необхідно зазначити, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 затверджений 30.04.2015 року, однак направлений до суду лише через майже три місяці, тобто 17.07.2015 року, що вказує на невідповідність вимогам п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 314 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в :
Відмовити в затвердженні угоди укладеної 30 квітня 2015 року між потерпілим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000524 відносно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України - повернути прокурору Новомосковської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1