Справа № 408/4954/15-к
Провадження № 11-кп/782/31/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«25» лютого 2016 року місто Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:
Головуючого судді : ОСОБА_1
суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі : ОСОБА_4
за участю прокурора: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Апеляційного суду Луганської області апеляційну скаргу заступника керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_6 на ухвалу Біловодського районного суду Луганської області від 13 січня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні подання т.в.о. прокурора Біловодського району ОСОБА_7 щодо вирішення питань, які виникають при виконанні вироку Біловодського районного суду Луганської області від 12 грудня 2012 року відносно ОСОБА_8 ,-
В с т а н о в и л а :
16 жовтня 2015 року до Біловодського районного суду звернувся т.в.о. прокурора Біловодського району ОСОБА_9 із поданням щодо вирішення питань, які виникають при виконанні вироку суду /в порядку ст.ст.537, 539 КПК України/, в якому зазначив, що вироком Біловодського районного суду від 12 грудня 2012 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був засуджений за ч.3 ст.185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
Відповідно до вказаного вироку облік строку покарання засудженого ОСОБА_10 починається з 12.12.2012 року та закінчується 12.12.2015 року.
Згідно рішення регіональної комісії з питань розподілу, направлення та введення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі при управлінні ДПтС України в Луганській області, засудженого ОСОБА_10 з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину розподілено для відбування покарання до Брянківської виправної колонії №11 м.Брянка Луганської області.
24 серпня 2015 року нелегітимним органом, а саме Генеральною прокуратурою так званої ЛНР, створеним в порядку, не передбаченому діючим законодавством України, видано документ про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_11 та 25 серпня 2015 року керівництвом Брянківської виправної колонії №11 останнього звільнено з установи.
04 вересня 2015 року ОСОБА_12 звернувся до Біловодського РВ ГУМВС України для постановки на облік у зв`язку з його достроковим звільненням з виправної колонії.
Прокурор у своєму поданні зазначив, що станом на 04 вересня 2015 року невідбута частина покарання засудженого ОСОБА_10 становить 3 місяці 09 днів, оскільки той є громадянином України, який зареєстрований та мешкає на території, підконтрольній державній владі України, був засуджений та відбував покарання на підставі діючого законодавства України у Брянківській виправній колонії №11, яка входила до складу Державної пенітенціарної служби України, у зв`язку з чим вирішення питань, що виникають при виконанні вироку, віднесено до компетенції судових органів України. А тому прокурор просив визначити строк фактично невідбутої засудженим ОСОБА_13 частини покарання за вироком Біловодського районного суду Луганської області від 12.12.2012 року; направити засудженого ОСОБА_10 для відбуття покарання у вигляді позбавлення волі на строк, визначений судом, як невідбутий строк, за цим вироком; надати дозвіл органам внутрішніх справ на етапування ОСОБА_10 до Старобільського слідчого ізолятора управління ДПтС України у Луганській області та термін невідбутої частини покарання ОСОБА_14 обчислювати з моменту виявлення останнього на території, підконтрольній державній владі України, тобто з часу його звернення до Біловодського РВ ГУМВС України у Луганській області, тобто з 04.09.2015 року.
Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 13.01.2016 року відмовлено прокурору у задоволенні подання щодо вирішення питань, що виникають при виконанні вироку суду.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив наступне.
У зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, місто Брянка, де розташована Брянківська виправна колонія №11, опинилась в межах тимчасово окупованої території України, яка контролюється представниками незаконних збройних формувань /на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» № 1085-р від 07.11.2014р. та Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VIII від 17.03.2015р. місто Брянка віднесено до переліку таких населених пунктів/.

Статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII від 15.04.2014р. визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України.
Як вбачається з вироку Біловодського районного суду Луганської області від 12 грудня 2012 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. Строк відбування покарання відраховувався з 12 грудня 2012 року. Вирок набрав законної сили та був звернутий до конання.
На даний час, як зазначив суд в своїй ухвалі, згідно довідки, виданої секретарем Біловодської селищної ради та характеристики, наданої депутатом Біловодської селищної ради, ОСОБА_8 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені в порядку, не передбаченому законом.
Також, ч.3 ст.9 цього Закону передбачено, що будь-який акт /рішення, документ/, виданий органами та/або особами, визначеними частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. А тому суд не прийняв до уваги довідку про звільнення ОСОБА_10 , оскільки її було видано нелегітимним органом на підставі незаконної постанови Генеральної прокуратури ЛНР та датована вона - 25.08.2015 р. Отже, як зазначив суд, визначити строк фактично невідбутої засудженим ОСОБА_13 частини покарання за вироком Біловодського районного суду від 12.12.2012 р. не має можливості, оскільки прокуратурою не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами факт того, з якого саме часу та на підставі чого був звільнений або самостійно покинув Брянківську ВК №11 засуджений ОСОБА_8 .
Крім того, суд критично оцінив доводи прокурора щодо необхідності обчислювати строк невідбутої частини покарання ОСОБА_8 з моменту виявлення останнього на території, підконтрольній державній владі України, тобто з часу звернення до Біловодського РВ ГУМВС України у Луганській області, оскільки це спростовується показами самого засудженого ОСОБА_8 , з яких вбачається, що він звільнився з колонії в серпні 2015 року, а потім з 31 серпня 2015 року вже був у м.Сєвєродонецьку Луганської області, який підконтрольний державній владі України, та в той же день прибув до смт.Біловодськ. Тобто, прокуратурою не проведено належної перевірки моменту появлення засудженого ОСОБА_8 на території, підконтрольній державній владі України. Тому, як зазначив суд в своїй ухвалі, враховуючи викладене, неможливо надати дозвіл органам внутрішніх справ на етапування останнього до Старобільського слідчого ізолятора Луганської області.
Крім того, в своїй ухвалі суд першої інстанції зазначив, що враховуючи вимоги ст.ст. 86-88, 91, 93 КВК України, Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарань осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.02.2012 № 222/5, які регулюють питання виконання покарань засудженими до позбавлення волі, порядок їх направлення до виправних колоній і переміщення з одного місця відбування покарання в інше під вартою, існує певний порядок переміщення засуджених до іншої виправної колонії за виняткових обставин, до яких на думку суду, відноситься проведення антитерористичної операції у Луганській області, що, у відповідності до чинного законодавства, позбавляє суд можливості визначити строк фактично невідбутої засудженим ОСОБА_15 частини покарання за вироком Біловодського районного суду Луганської області від 12.12.2012 року.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, заступником керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_6 подана апеляційна скарга, в якій він зазначає, що ухвала Біловодського районного суду Луганської області від 13.01.2016 року підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування своїх доводів прокурор посилається на те, що суд залишив поза увагою III розділ Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарань осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.02.2012р. № 222/5, а саме «Переведення засуджених до позбавлення волі», який чітко визначає порядок переведення засуджених до виправних колоній, у тому числі, щодо категорії засуджених, на яких видаються індивідуальні та персональні наряди.
Згідно до положень п.3.1 розділу III Інструкції - зміна умов тримання засуджених шляхом їх переведення до виправних колоній іншого рівня безпеки здійснюється Апеляційною комісією за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником територіального органу ДПтС України та спостережною комісією. За результатами розгляду Апеляційною комісією ДПтС України територіальному органу управління видається відповідний дозвіл на переведення в межах регіону чи персональний наряд на переведення. Однак адміністрацією Брянківської виправної колонії № 11 зазначене подання не готувалось, з УДПтС України в Луганській області не погоджувалось та до Апеляційної комісії ДПтС України не направлялось, оскільки, у грудні 2014 року вказана установа захоплена представниками незаконних збройних формувань так званої «ЛНР», а засуджений ОСОБА_12 звільнений з установи у серпні 2015 року.
Як зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі, 13.02.2015 року слідчим СВ Сєвєродонецького MB ГУМВС України в області відомості за вказаним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000442 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України, та розпочате досудове розслідування, яке на цей час триває.
Окрім цього, згідно до ст.74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Поряд з цим, як зазначає апелянт, у зв`язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінально провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ видано Розпорядження від 02.09.2014 № 27/0/38-14, згідно якого територіальна підсудність справ Брянківського міського суду, у межах територіальної юрисдикції якого розташована Брянківська виправна колонія № 11, визначена за Лисичанським міським судом. Згідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого засудженим ОСОБА_13 злочину, формальне настання пільги, передбаченої ст.81 КК України, настає після відбуття 2/3 частини покарання, тобто 13.12.2014 року.
Станом на 04.09.2015, як зазначає прокурор, тобто на час виявлення ОСОБА_10 на території, підконтрольній державній владі, з Брянківської ВК №11 до Лисичанського міського суду подання щодо вирішення питання про застосування до засудженого ОСОБА_10 умовно-дострокового звільнення не надходило, рішення про його звільнення з вказаних підстав прийнято нелегітимним органом так званої «ЛНР», створеним в супереч вимогам діючого законодавства, що не мало законного права приймати такі рішення.
Крім того, апелянт вказує, що у червні 2015 року УДПтС України в області у зв`язку з виявленням на території Луганської області іншого засудженого, звільненого нелегітимними органами так званої «ЛНР», з установи виконання покарань, на підставі застосування до нього умовно-дострокового звільнення, звернулось до апеляційного суду Луганської області (запит від 05.06.2015р. за № 4/1473 ) з метою отримання роз`яснень щодо вирішення питання про подальше продовження відбування покарань означеним засудженим.
Оскільки вказаного засудженого виявлено на території міста Лисичанськ, розгляд вказаного звернення направлено до Лисичанського міського суду. Згідно отриманої відповіді від 07.07.2015р. за № 7801/15, вказаний суд надав наступні роз`яснення з вказаних питань, а саме: « у відповідності до ч.1 ст.539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом ». З урахуванням цього прокурор Біловодського району звернувся до суду з відповідним поданням.
В той же час, як зазначається прокурором в апеляційній скарзі, судом не враховано, що УДПтС України та їх територіальні підрозділи, відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України та інших нормативно-правових актів, є органом, що тільки виконує покарання, затримання та взяття під варту осіб, обрання їм запобіжного заходу та інші питання, пов`язані з обмеженням особистої свободи громадян до їх поміщення до установ виконання покарань, не входять до їх компетенції, у зв`язку з чим, зазначені питання належать виключно до компетенції органів внутрішніх справ та суду, у тому числі, щодо затримання та доставлення засудженого ОСОБА_10 до установ пенітенціарної служби, оскільки останній на цей час, перебуває на волі.
Прокурор вважає, що для відбуття покарання, засудженого ОСОБА_10 необхідно затримати, надавши відповідний дозвіл, але судом це також залишено поза увагою.
Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції при постановленні 13.01.2016 року ухвали, не врахував положення Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінально провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.02.2012р. № 222/5, Розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ видано Розпорядження від 02.09.2014р. № 27/0/38-14 та інших нормативно-правових актів, що регламентують порядок вирішення вказаних питань та необгрунтовано відмовив у задоволенні подання прокурора Біловодського району.
З урахуванням вищенаведеного прокурор у своїй апеляційній скарзі просить апеляційний суд ухвалу Біловодського районного суду Луганської області від 13.01.2016 року про відмову в задоволенні подання прокурора Біловодського району щодо вирішення питань, що виникають при виконанні вироку суду (в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України) скасувати повністю у зв`язку з істотним порушеннями вимог чинного законодавства. Ухвалити нову ухвалу, якою:
- Визначити строк фактично невідбутої засудженим ОСОБА_8 частини покарання за вироком Біловодського районного суду Луганської області від 12.12.2012р.
- Направити засудженого ОСОБА_8 для відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений судом, як невідбутий, за вироком Біловодського районного суду Луганської області від 12.12.2012р.
- Термін невідбутої частини покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту виявлення останнього на території, підконтрольній державній владі України, тобто з 04.09.2015р. - з часу його звернення до Біловодського РВ ГУМВС України в Луганській області.
- Надати дозвіл органам внутрішніх справ на затримання та направлення ОСОБА_8 до Старобільського слідчого ізолятору управління ДПтС України в Луганській області.
- Ухвалу для виконання направити до Біловодського РВ ГУМВС України в Луганській області та управління ДПтС України в Луганській області.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, якій підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі, дослідивши матеріали судового розгляду та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Положеннями ст.537 КПК України визначено перелік питаннь, які вирішуються судом під час виконання вироків.
Пункт 14 ч.1 ст.537 КПК України передбачає, що суд має право вирішувати інші питання, про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Діючим законодавством, а саме статтями 86-88, 91, 93 КВК України, Інструкцією про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.02.2012 року №222/5, передбачений певний порядок виконання покарань у вигляді позбавлення волі, який регламентує порядок переведення засуджених до іншої виправної колонії за виняткових обставин.
Оскільки цей порядок визначений нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України та виконується установами виконання покарань, колегія суддів вважає, що поставлене в поданні прокурора питання не відноситься до такого, яке може бути розглянуто відповідно до п.14 ст.537 КПК України, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до подання не надано та прокурором у судовому засіданні не доведено факт того, з якого саме часу та на підставі чого був звільнений або самостійно покинув Брянківську ВК №11 засуджений ОСОБА_8 . При цьому суд першої інстанції обгрунтовано критично оцінив доводи прокурора щодо необхідності обчислювати строк невідбутої частини покарання ОСОБА_8 з моменту виявлення останнього на території, підконтрольній державній владі України, тобто з часу звернення до Біловодського РВ ГУМВС України у Луганській області, оскільки це спростовується показами самого засудженого ОСОБА_8 , з яких вбачається, що він звільнився з колонії в серпні 2015 року, а потім з 31 серпня 2015 року вже був у м.Сєвєродонецьку Луганської області, який підконтрольний державній владі України, та в той же день прибув до смт.Біловодськ. Тобто, прокуратурою не проведено належної перевірки моменту появлення засудженого ОСОБА_8 на території, підконтрольній державній владі України, про що обгрунтовано зазначено в ухвалі суду.

При цьому, апеляційний суд обґрунтовує свої висновки виходячи із положень ст.1 КПК України, яка передбачає, що Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Так, положеннями ст.9 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та п.С) ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997р., передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.
Кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім такого випадку і відповідно до процедури, встановленої законом, як-то: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтовано підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечи після його вчинення.
Наведені міжнародні правові норми закріплюють, що особа може бути затримана лише за наявності передбачених законом обставин та відповідно до встановленої процедури.
Оскільки в даному конкретному випадку прокурор у своєму поданні не навів та не надав суду відповідних доказів про те, що засуджений ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення або це обумовлено необхідністю запобігти вчиненню засудженим правопорушення чи його втечи після вчинення правопорушення, тому, на думку колегії суддів, у суду першої інстанції не було правових підстав для надання органам внутрішніх справ дозволу на затримання засудженого ОСОБА_8 та направлення останнього до Старобільського слідчого ізолятора. Крім того, чинними нормами Кримінального процесуального законодавства України така процедура затримання судом особи при розгляді питань, пов`язаних з виконанням вироку суду, не передбачена.
Враховуючи вищенаведена, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора безпідставною, яка задоволенню не підлягає, а ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обгрунтованою.

Порушень матеріального чи процесуального права, які згідно зі ст.409 КПК України тягнуть за собою скасування чи зміну рішення суд першої інстанції, колегією суддів не встановлено. Подання розглянуто судом у відповідності до вимог статей 537, 539 цього Кодексу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника керівника Старобільської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Біловодського районного суду Луганської області від 13 січня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні подання т.в.о. прокурора Біловодського району ОСОБА_7 щодо вирішення питань, які виникають при виконанні вироку Біловодського районного суду Луганської області від 12 грудня 2012 року відносно ОСОБА_8 - залишити без змін.
СУДДІ:

/ ОСОБА_3 / / ОСОБА_1 / / ОСОБА_2 /