Ухвала

іменем україни

20 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8 та ОСОБА_9,

при секретарі ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження №0009427 щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Грузії, уродженця с. Ачігвара Гальського району Грузії, мешканця АДРЕСА_1, такий, що судимості не мав,

за участю прокурора ОСОБА_10,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вироку суду апеляційної інстанції шляхом звільнення його підзахисного від призначеного покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник стверджує про врахування всіх обставин при призначенні покарання засудженому, однак всупереч цьому не застосовано положення статті 75 КК України. При цьому, вказує на те, що у засудженого 23 лютого 2015 року народилася донька.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнаний винуватим і засуджений за: частиною 1 статті 122 КК України на 1 рік 3 місяці обмеження волі, частиною 1 статті 186 КК України - 6 місяців арешту, частиною 3 статті 296 КК України із застосуванням статей 69, 73 КК України - 1 рік 7 місяців 28 днів обмеження волі.

На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 7 місяців 28 днів.

Відповідно до статті 73 КК України ОСОБА_1 зараховано у строк відбування покарання у виді обмеження волі час його перебування під вартою та затримання, а саме період часу з 31 липня 2013 року по 29 травня 2014 року включно, з розрахунку: одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, а відтак ОСОБА_1 вважається таким, що повністю відбув призначене судом покарання за даним вироком.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 31 липня 2013 року о 1 годині 50 хвилин разом з особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вживали алкогольні напої в приміщенні кафе «Три карасі», що розташоване по вул. Тулузи, 1, в м. Києві. Перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння та побачивши в цьому кафе раніше незнайомого ОСОБА_3, який був разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, через останніх висловлюючись на адресу ОСОБА_3 нецензурною лайкою та образливими словами, ОСОБА_1 принизив честь та гідність останнього, влаштував конфлікт з ним, який переріс у штовханину в приміщенні кафе.

Через декілька хвилин ОСОБА_1 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вийшли з приміщення кафе на вулицю на територію ринку «Шлях», де побачивши ОСОБА_3, діючи погоджено між собою, тобто групою осіб, грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю і виразилось в ігноруванні та зневазі до існуючих та загальноприйнятих у суспільстві правил і норм поведінки, моралі, протиставлянні себе іншим громадянам та застосуванні фізичного насильства до потерпілого. Так, ОСОБА_1 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вдвох почали умисно наносити удари руками по голові та тулубу ОСОБА_3, чим заподіяли останньому легкі тілесні ушкодження у виді чисельних синців та саден. Крім цього, ОСОБА_1 в процесі вчинення хуліганський дій щодо ОСОБА_3, застосовуючи фізичне насильство, умисно наніс удари руками по голові потерпілого, від чого останній впав на асфальтове покриття та отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді травм пальців лівої кисті.

Коли вказані хуліганські дії з боку ОСОБА_1 та особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, були помічені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останні підбігли до ОСОБА_3 та намагались його захистити, закривши собою та просячи ОСОБА_1 припинити хуліганські дії. Проте, ОСОБА_1 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, на ці прохання не реагували та вчинили опір ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які припиняли їх хуліганські дії. При цьому, особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, схопила ОСОБА_5 за руку та відштовхнула в сторону, а ОСОБА_1 наніс удар рукою в голову ОСОБА_4

Крім того, ОСОБА_1 відразу після вчинення ним вказаних хуліганських дій, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, побачив на руці у ОСОБА_4 жіночу сумочку, яку вирішив відкрито викрасти. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите з корисливих мотивів викрадення чужого майна, ОСОБА_1 наблизився до ОСОБА_4 і шляхом ривка вирвав з її рук жіночу сумочку вартістю 500 грн, в якій знаходилось її особисте майно, а всього заволодів у такій спосіб майном потерпілої на загальну суму 3 060 грн.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасовано в частині призначеного ОСОБА_1 покарання.

Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 за:

- частиною 1 статті 122 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

- частиною 1 статті 186 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців;

- частиною 3 статті 296 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. В решті вирок залишено без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, котра заперечувала проти задоволення касаційної скарги та вважала, що вирок суду апеляційної інстанції є законним і обгрунтованим, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з касаційної скарги, захисником не оскаржуються подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості та правильність кваліфікації судом за частиною 1 статті 122, частиною 1 статі 186, частиною 3 статті 296 КК України дій ОСОБА_1, а також розмір та вид призначеного покарання.

Що стосується доводів захисника про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства на підставі врахованих обставин, то вони є безпідставними.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з частиною 1 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції при призначенні засудженому покарання, у тому числі із застосуванням статті 69 КК України, враховував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які відносяться до середньої тяжкості, дані про його особу, котрий позитивно характеризується, до кримінальної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, проживає сім`єю в Україні, працює та утримує малолітню дитину, очікує народження іншої дитини, а також пом'якшуючі покарання обставини, до яких відніс щире каяття, добровільне відшкодування шкоди у повному обсязі, думку потерпілих щодо призначеного покарання, та обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп'яніння.

Натомість, оцінюючи сукупність наведених обставин, суд першої інстанції не знайшов підстав для звільнення засудженого від покарання з випробуванням.

Під час же перевірки вказаного вироку, суд апеляційної інстанції не погодився з призначенням засудженому покарання із застосуванням статті 69 КК України та постановив новий вирок, оскільки вважав, що судом першої інстанції не надано оцінки зухвалого послідовного вчинення кримінальних правопорушень, кожне з яких є середньої тяжкості, та свідчить про підвищену суспільну небезпеку як діяння, так і особи засудженого. Вказано і на те, що матеріали кримінального провадження не містять підтверджень тим обставинам, що він має на утриманні малолітніх дітей та його сімейний стан.

Отже, апеляційним судом додатково зважено на всі документально підтверджені обставини для правильного призначення засудженому покарання, у зв'язку з чим колегія суддів не має підстав визнати такі висновки необґрунтованими, а призначене покарання, у тому числі його форму відбування в умовах ізоляції від суспільства, явно несправедливим внаслідок суворості.

Призначене ж засудженому покарання апеляційним судом відповідає вимогам статті 65 КК України та принципу індивідуалізації покарання, є виваженим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Сам же апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 420 КПК України.

За таких обставин, вирок суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, призначене покарання ОСОБА_1 справедливим, а відтак касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9