ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и в:

Указаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, засуджено

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Суми, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останнього разу 08 вересня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців,

- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання ОСОБА_1 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 08 вересня 2014 року і остаточно визначено за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі на строк 2 років і 1 місяць.

Вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 вересня 2014 року близько 01:30 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_2, шляхом пошкодження та зламу центральних замків, проник до автомобіля Lancia Therma, реєстраційний номер НОМЕР_1, належного потерпілій ОСОБА_3, та автомобіля Рено 19, реєстраційний номер НОМЕР_2, належного потерпілому ОСОБА_4, які знаходилися на майданчику біля АДРЕСА_2, звідки таємно, повторно, викрав належне потерпілим майно вартістю 1213 грн та 250 грн відповідно.

25 вересня 2014 року після 01:30 год. ОСОБА_1, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_2, шляхом зламу замку, проник до автомобіля ЗАЗ-1101 «Таврія», реєстраційний номер НОМЕР_3, який знаходився біля будинку АДРЕСА_3, звідки повторно таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_5 майно вартістю 190 грн.

У касаційній скарзі засуджений указує на незаконність судових рішень щодо нього і зазначає вимогу про їх скасування та призначення нового розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, недопустимістю таких доказів, як протоколи огляду місця події. Окрім того, стверджує, що його винуватість у вчиненні злочину, за який він був засуджений, є недоведеною. Також зазначає про те, що під час досудового розслідування до нього здійснювався тиск з боку працівників міліції та було порушено його право на захист, оскільки захисника йому було надано через добу з моменту затримання. Зазначає, що апеляційний суд на ці порушення уваги не звернув.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.

Як убачається із судових рішень, висновки про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам, визнаним судом доведеними, та ґрунтуються на сукупності зібраних і оцінених судами доказів, результати оцінки яких детально наведені у вироку.

Зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що твердження засудженого про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, викладені в касаційній скарзі, аналогічні тим, які висловлювались ним у суді апеляційної інстанції і були ретельно перевірені, а висновки суду про неспроможність цих доводів сторони захисту належним чином обґрунтовані. Зокрема, суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі зазначив про те, що твердження засудженого про здійснення тиску на нього з боку працівників правоохоронних органів, які його примушували надавати неправдиві свідчення стосовно ОСОБА_2, спростовуються матеріалами провадження, які не містять будь-яких скарг щодо неправомірних дій під час досудового розслідування, а також, як зауважив суд, сам ОСОБА_2 не заперечував своєї причетності до вчинення крадіжок.

Крім цього, твердження ОСОБА_1 про те, що захисника на його вимогу було запрошено через добу після затримання, не свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, та висновки суду про доведеність його винуватості не спростовують, оскільки суд у вироку не посилався на які-небудь показання, отримані від ОСОБА_1 у цей період. Зі змісту вироку вбачається, що дотримуючись вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, суд обґрунтував свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні, не посилаючись на показання, надані слідчому, прокурору у ході досудового розслідування.

Окрім того, з ухвали видно, що доводи сторони захисту про недопустимість таких доказів як протоколів огляду місця події також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, та визнані ним слушними. Одночасно, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що з огляду на те, що ніким із учасників кримінального провадження не заперечується правдивість інформації, наявної у вказаних протоколах щодо відсутності у вищевказаних автомобілях магнітол, та більш того вона підтверджується іншими доказами, зібраними у цьому провадженні, визнання недопустимим доказами протоколів огляду жодним чином не вплине на вирішення питання про винуватість або не винуватість засуджених, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та законність вироку суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції погоджується із даними висновками суду апеляційної інстанції, а у касаційній скарзі засудженого не наведено доводів на їх спростування.

Інших аргументів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_1 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України ураховано тяжкість вчиненого злочину, дані про його особу, зокрема те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за аналогічні злочини. Обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння. Пом'якшуючою покарання обставиною суд визнав те, що ОСОБА_1 тяжко хворіє.

Призначене ОСОБА_1 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Висновки суду апеляційної інстанції належним чином мотивовані, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити засудженому ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 квітня 2015 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8