Справа №585/565/13-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/36/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2016 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження №000068 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 зі змінами та доповненнями, внесеними першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Василівка Роменського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

виправданого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_12 ,

потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 зі змінами та доповненнями, внесеними першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_7 , та представника потерпілої ОСОБА_9 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року, в яких:

- прокурор у зміненій та доповненій апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у тому ж суді в іншому складі суду;

- представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду відносно ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 4712 грн. заподіяної матеріальної шкоди, на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 по 45000 грн. кожному в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, на користь потерпілої ОСОБА_8 4000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, стягнути з ПАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 по 5000 грн. кожному в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні ч.2 ст.286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, цивільний позов ОСОБА_8 залишено без розгляду, постановлено повернути речовий доказ - автомобіль БМВ 525 д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_17 , процесуальні витрати по справі віднести на рахунок держави.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, допущене істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду, що потягло за собою безпідставне виправдання ОСОБА_10 . При цьому не погоджується з висновками суду щодо недоведення стороною обвинувачення пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення за ч.2 ст.286 КК України, оскільки з доказів, досліджених в судовому засіданні, а саме, показань потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_18 , висновку судово-медичної експертизи №562 від 16 жовтня 2012 року, пояснень експерта ОСОБА_19 , вбачається, що за кермом автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди знаходився ОСОБА_10 . Зазначає, що суд безпідставно визнав ці докази неналежними, надавши перевагу висновкам комплексних судово-медичних експертиз від 28 березня 2014 року та 19 січня 2015 року, відповідно до яких не виключається можливість перебування за кермом автомобіля під час ДТП як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_20 , які, на думку апелянта, є неповними, необґрунтованими та суперечливими. Також судом було взято до уваги показання обвинуваченого та свідків сторони захисту, а інші докази - вибірково, передчасно покладено їх в основу виправдувального вироку, при цьому без наведення обґрунтованих і переконливих мотивів, відкинуті докази сторони обвинувачення. Крім того, на думку прокурора, суд безпідставно відмовив у призначенні нових експертиз, висновки яких могли об`єктивно надати відповідь, хто саме перебував за кермом автомобіля під час ДТП, допустивши тим самим порушення принципу змагальності та рівності сторін, та неповноту судового розгляду, не послався на норму кримінального процесуального закону, яка б передбачала таку підставу виправдання ОСОБА_10 , як недоведеність його вини, не вирішив питання щодо заявлених у кримінальному провадженні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

В поданій апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 вказує, що покладені в основу виправдувального вироку відносно ОСОБА_10 комплексна судово- медична експертиза №95/151/2013 від 28 березня 2014 року та комплексна судово - медична експертиза №77/1899/2014 від 19 січня 2015 року є неповними та не відповідають матеріалам кримінального провадження, з чим погодився і суд першої інстанції, постановляючи ухвалу від 30 квітня 2015 року про призначення комплексної судової медико-автотехнічної експертизи, проведення якої було доручене ДУ «Головне бюро СМЕ МОЗ України» за участю експертів ДНДЕКЦ МВС України у м. Київ. Проте, незважаючи на заперечення прокурора та потерпілих, суд за власної ініціативи відкликав матеріали кримінального провадження, а також відмовив в задоволенні клопотання прокурора про проведення повторної комплексної судово-медичної експертизи в іншій експертній установі, допустивши тим самим неповноту судового розгляду. На думку апелянта, висновки експерта ОСОБА_19 №227 від 03 жовтня 2012 року та №562 від 16 жовтня 2012 року щодо механізму утворень тілесних ушкоджень у ОСОБА_21 та ОСОБА_10 не спростовані висновками зазначених експертиз, на які послався суд, як на більш кваліфіковані та обґрунтовані. Також, виправдовуючи ОСОБА_10 , суд послався на покази свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , які не вказали, хто саме перебував за кермом автомобіля в момент дорожньо-транспортної пригоди, на показання свідка ОСОБА_17 , який під час повторного допиту вказав, що за кермом автомобіля перебував ОСОБА_21 , тоді, коли під час першого допиту він наголошував, що не пам`ятає, хто був за кермом, при цьому не навів мотивів, чому надає перевагу показанням, наданим цим свідком під час повторного допиту, як і не навів мотивів, по яким не взяв до уваги покази потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_18 , експерта ОСОБА_19 на підтвердження того, що за кермом автомобіля в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував ОСОБА_10 . Вказує, що в порушення вимог ст.374 КПК України, судом першої інстанції не було вирішене питання щодо цивільного позову, заявленого потерпілими ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що 12 липня 2012 року о 13 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись на автомобілі БМВ - 525 д.н. НОМЕР_1 на заокругленні дороги Білопілля-Терни-Липова Долина - Мезенівка, поблизу смт. Липова Долина, перевищив безпечну швидкість, не впорався з керуванням і з`їхав в кювет, в результаті чого автомобіль декілька разів перекинувся. В результаті даної пригоди ОСОБА_21 отримав множинні тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди, та які згідно висновку судово-медичної експертизи № 227 від 03 жовтня 2012 року перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_21 . Порушення ОСОБА_10 п.п.2.3 (б), 12.1, 12.6 (г) Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо транспортної пригоди, що потягло за собою смерть ОСОБА_21 . Дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 286 ч.2 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_10 за недоведеності його вини у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції у вироку на підставі аналізу зібраних органами досудового слідства і досліджених судом доказів дійшов висновку, що вони підтверджують лише обставини дорожньо транспортної пригоди та її наслідки, та не доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, думку прокурора на підтримку зміненої та доповненої апеляційної скарги прокурора та часткову підтримку апеляційної скарги представника потерпілих, потерпілих та представника потерпілої, які підтримали апеляційну скаргу представника та частково підтримали апеляційну скаргу прокурора, виправданого та його захисника, які просили залишити вирок суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню та апеляційна скарга представника потерпілої - частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Так, згідно з вимогами ч.6 ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто, ухвалене з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Вказані вимоги норм кримінального процесуального закону судом першої інстанції при винесені виправдувального вироку відносно ОСОБА_10 в повному обсязі дотримані не були.

Так, з матеріалів кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України вбачається, що під час досудового розслідування та судового розгляду було проведено ряд судових експертиз, а саме: судово-медичні експертизи №562 від 16 жовтня 2012 року та №227 від 03 жовтня 2012 року щодо тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 та ОСОБА_21 (т.2 а.с.41-42,43-46); судова автотехнічна експертиза №178 від 26 жовтня 2012 року щодо невідповідності дій водія автомобіля БМВ Правилам дорожнього руху України (т.2 а.с.48-50); судові експертизи по технічному стану автомобіля БМВ-525 №152 від 22 жовтня 2012 року, №153 від 25 жовтня 2012 року, №159 від 25 жовтня 2012 року (т.2 а.с.52-56,58-60,62-66); судова транспортно-трасологічна експертиза №6869 від 25 вересня 2014 року (т.3 а.с.222-258); комплексна судово-медична експертиза №95/151/2013 від 28 березня 2014 року (т.3 а.с.137-152); комплексна судово-медична експертиза № 77/1899/2014 від 19 січня 2015 року (т.4 а.с.135-149).

При цьому, суд послався у вироку на висновок комплексної судово-медичної експертизи №95/151/2013 від 28 березня 2014 року та висновок комплексної судово-медичної експертизи №77/1899/2014 від 19 січня 2015 року, як на більш кваліфіковані та обґрунтовані, оскільки вони були зроблені кількома експертами, з врахуванням матеріалів додаткових експертиз, та відповідно до висновків яких не можна виключити можливості перебування за кермом автомобіля як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_21 , неможливості встановити, при контакті з якими деталями салону автомобіля утворилися тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , відсутністю об`єктивних даних щодо того, якими частинами автомобіля спричиненні тілесні ушкодження ОСОБА_21 , можливістю перебування ОСОБА_10 як в якості водія, так і в якості пасажира.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході проведення експертизи від 19 січня 2015 року, досліджувалися і бралися до уваги дані з висновку транспортно трасологічної експертизи №6869 від 25 вересня 2014 року, яким серед іншого було встановлено, що автомобіль перекинувся на колеса та зупинився в своєму кінцевому положенні.

Разом з тим, відповідно до наданих в судовому засідання пояснень як обвинуваченого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , автомобіль в своєму кінцевому положенні перебував на даху, перевернули авто ще до приїзду працівників міліції.

Експерт ОСОБА_27 в судовому засіданні пояснив, що під час проведення транспортно-трасологічної експертизи брав до уваги наявні в матеріалах справи об`єктивні дані, як то протокол огляду місця події, а не свідчення потерпілих чи то свідків, та дійшов висновку, що автомобіль в кінцевому положенні перекинувся на колеса, запевняв, що кінцеве положення автомобіля суттєво не впливає на правильність його висновку щодо механізму пошкодження та перевертання автомобіля, тілесні ушкодження, оскільки важлива перша фаза розвитку, а не кінцеве положення.

Так само експерт ОСОБА_28 (висновок №77/1899/2014 від 19.01.2015р.) зазначав, що кінцеве положення автомобіля не має значення для проведення експертизи.

Проте експерт ОСОБА_29 , який перебував у складі експертної комісії (висновок № 77/1899/2014 від 19.01.2015р.), однозначно не міг стверджувати, відрізнявся б експертний висновок за умови визначеного кінцевого положення автомобіля на даху.

За таких умов, колегія суддів вважає, що для проведення вказаних експертних досліджень були взяті неправильні вихідні дані, що, в свою чергу, ставить під сумнів правильність висновків №6869 від 25 вересня 2014 року, №77/1899/2014 від 19 січня 2015 року.

Крім того, такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та призначаючи ухвалою від 30 квітня 2015 року у даному кримінальному провадженні комплексну судово медичну автотехнічну трасологічну експертизу, проведення якої було доручено експертам ДУ «Головне бюро Судово-медичної експертизи МОЗ України» в м. Київ із залученням експертів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в м. Київ (т.5 а.с.7-8).

Проте, ухвалою від 26 червня 2015 року суд першої інстанції не погодився з запропонованим строком проведення експертизи в 3 роки та відкликав матеріали кримінального провадження (т.5 а.с.51), не призначивши при цьому експертизу іншим суб`єктам судово-експертної діяльності для вирішення питань, які ставились експертам ДУ «Головне бюро Судово-медичної експертизи МОЗ України» в м. Київ та Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в м. Київ. Більш того, ухвалою від 20 жовтня 2015 року, суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання прокурора про призначення повторної комплексної судово-медичної експертизи з мотивів того, що останнім не наведено переконливих доводів та підстав для повторного проведення судово - медичної експертизи, а експертним висновком №77/1899/2014 від 19.01.2015р надано об`єктивні відповіді на всі поставлені питання (т.5 а.с.125-126).

Таким чином, визнаючи висновок експертизи № 77/1899/2014 від 19 січня 2015 року неповним та таким, що не надає вичерпні відповіді на поставлені питання, а згодом поклавши в основу виправдувального вироку відносно ОСОБА_10 вказаний експертний висновок, суд першої інстанції допустив істотні суперечності у своїх висновках.

Крім того, не знайшли своєї оцінки у вироку суду непослідовні показання свідка ОСОБА_17 , який був безпосереднім очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, та спочатку вказував, що взагалі не пам`ятає, хто перебував за кермом автомобіля після того, як вони від`їхали від ставка, а під час додаткового допиту в суді пояснював, що на ставку вони взагалі не були, а коли від`їжджали від магазину, за кермом перебував ОСОБА_21 , а ОСОБА_10 за кермом взагалі не сидів.

Таким чином, твердження в апеляційних скаргах прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до прийняття необґрунтованого рішення слід визнати такими, що заслуговують на увагу, оскільки судом об`єктивно не з`ясовані усі обставини події, не дана оцінка усім дослідженим доказам, а прийняте рішення належним чином не вмотивоване та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що за наведених вище обставин, висновок суду про виправдання ОСОБА_10 у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, є передчасним, зробленим без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази, які не досліджувалися судом першої інстанції лише за клопотанням учасників судового провадження, проте представник потерпілої не заявляв такого клопотання, а прокурор, змінивши та доповнивши апеляційну скаргу, не ставив питання про дослідження доказів, про призначення повторної комплексної судно-медичної експертизи, провести яку суд апеляційної інстанції, в силу вказаного та процесуальних положень наведеної вище статті позбавлений можливості, оскільки вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, колегія суддів в даному випадку позбавлена можливості винесення остаточного рішення по справі.

Крім того, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України, з одного боку, чітко визначені повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить дослідження обставини, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції - без клопотання учасників судового провадження, оскільки останнє покладено кримінально-процесуальним законом саме на суд першої інстанції, який цих вимог у повному обсязі не дотримався, з другого боку в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст.415 КПК України, не входять неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотні порушення кримінального процесуального закону передбачені ч.1 ст.21 КПК України, ч.3 ст.26 КПК України, ст.332 КПК України, ст.370 КПК України, ч.4 ст.374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст.7 КПК України, ч.6 ст.9 КПК України, виправдувальний вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_10 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому інші доводи апеляційних скарг підлягають ретельній перевірці при новому розгляді в суді першої інстанції, під час якого, з дотриманням прав учасників кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону слід також детально перевірити доводи сторін захисту та обвинувачення на підтвердження своїх позицій, в тому числі шляхом призначення повторної комплексної судово-медичної експертизи, з наданням експертам правильних вихідних даних, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 зі змінами та доповненнями, внесеними першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_7 задовольнити, апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Скасувати вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_10 у зв`язку з істотними порушеннями судом вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд провадження у Роменському міськрайонному суді Сумської області в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4