Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 26 січня 2016 року касаційні скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0001642 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 30 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року.

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 30 травня 2014 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України на 11 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_5 .
У касаційних скаргах з доповненнями засуджений просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому посилається на неповноту встановлення судами обставин, які, на його думку, мають значення для призначення покарання, а саме, що судами не враховано, що конфлікт розпочав сам потерпілий, а умислу на позбавлення життя ОСОБА_8 у нього не було, оскільки він діяв при перевищенні меж необхідної оборони та захищався від протиправних дій потерпілого, а тому, в його діях вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 118 КК України. Також посилається на суворість призначеного йому покарання у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону. Крім того, вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 14 грудня 2013 року, у вечірній час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в домоволодінні АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_8 , під час сварки, умисно, з метою заподіяння смерті іншій людині, наніс потерпілому 6 ударів ножем: один з яких в шию, а інші в область тулуба та кінцівок від яких, внаслідок отриманих поранень, потерпілий помер на місці події.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу та просив залишити судові рішення без зміни, пояснення засудженого та захисника на підтримання доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливість скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.

Судами правильно зроблений висновок на підставі показань самого засудженого про обставини вчинення злочину, які він давав у судовому засіданні, показань свідків, а також на підставі висновків проведених експертиз.

Так, сам ОСОБА_5 , як убачається з матеріалів провадження та його показань в суді першої інстанції, а також що не заперечується й у касаційній скарзі, не заперечував факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, проте заперечував наявність умислу на скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки він діяв при перевищенні меж необхідної оборони та захищався від протиправних дій потерпілого (т. 2 а. с. 184).
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Також, судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Вина ОСОБА_5 підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку.

У вироку суду у повній відповідності до вимог ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 , які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Одночасно не ґрунтуються на матеріалах провадження й доводи касаційної скарги про перевищення засудженим меж необхідної оборони, а також відсутності умислу на вбивство потерпілого та наявності в його діях ознак злочину, передбаченого ст. 118 КК України, оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.

Так, згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.
При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну

шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Судом ретельно перевірялась версія засудженого щодо вбивства при перевищенні меж необхідної оборони. Проте, вона правильно визнана безпідставною, оскільки суперечить встановленим фактичним обставинам та спростовується висновками відповідних експертиз.

Вирішуючи питання правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 суди виходили з того, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 407-Змт/13 від 29 січня 2014 року у ОСОБА_5 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено. (т. 1 а. с. 163), а відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 281-Змт/13 від 29 січня 2014 року на тілі трупа потерпілого ОСОБА_8 слідів боротьби і самооборони не виявлено (т. 1 а. с. 164 - 168).
Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що він діяв при перевищенні меж необхідної оборони та захищався від протиправних дій потерпілого не заслуговують на увагу та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що між ним та ОСОБА_5 виник конфлікт в ході якого вони вдарили один одного в обличчя, а ОСОБА_5 в результаті цього вдарився головою об радіатор опалення та розсік собі брову.
З урахуванням наведеного суд обґрунтовано прийшов до висновку, що наявні садна лівого плеча та обличчя, виявлені 15.12.2013 року при огляді ОСОБА_5 лікарем-травматологом Зміївської ЦРЛ ( т. 1 а. с. 155), утворилися саме через бійку зі свідком ОСОБА_9 , що спростовує твердження ОСОБА_5 про те,що ОСОБА_8 нападав на нього, душив, спричинив тілесні ушкодження, що і стало причиною нанесення останньому ножових ударв.
Крім того, доводи засудженого спростовуються й висновками відповідних експертиз та іншими доказами у провадженні.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 281-Змт/13 від 29 січня 2014 року на тілі трупа потерпілого ОСОБА_8 виявлені наступні тілесні ушкодження: шиї: непроникаюча колото-різана рана №1 на передній поверхні шиї ліворуч в нижній третині, з крововиливом у м`які тканини в зоні вищевказаної рани, без ушкодження судин і органів шиї; тулуба: одна проникаюча колото-різана рана №2 на передній поверхні грудної клітки ліворуч з крововиливом у м`які тканини в зоні вищевказаної рани, з лінійним ушкодженням навколосерцевої сумки і правого шлуночку серцевого м`яза, дві проникаючі колото-різані рани ( № 3, 4) на передній поверхні грудної клітки справа, з крововиливом у м`які тканини в зоні вищезгаданих ран, з ушкодженням вісцелярної і парієнтальної плеври, і з лінійним ушкодженням (2) нижньої долі правої легені по передній поверхні, наявність в правій і лівій плевральній порожнині рідкої червоно-коричневої крові; кінцівок: дві непроникаючі колото-різані рани (№5, 6) на передній поверхні лівого плеча у верхній третині, з крововиливом у м`які тканини в зоні вищевказаних ран, без ушкодження судин лівого плеча. Причиною смерті ОСОБА_8 стали проникаючі колото-різані поранення грудної клітки з ушкодженням органів грудної порожнини (навколосерцева сумка, правий шлуночок серцевого м`яза, нижня доля правої легені по передній поверхні, що призвели до розвитку гострої крововтрати, що і стало безпосередньою причиною смерті. (т. 1 а. с. 164 - 168).

Згідно висновку судово-наркологічної експертизи №89 від 22 січня 2014 року, ОСОБА_5 має діагноз - психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю та стимуляторів, без синдрому залежності. ( т. 2 а. с.59).
Згідно з висновками судово-психіатричної експертизи № 96 від 3 лютого 2014 року, у ОСОБА_5 ознак психозу, недоумства не виявлено, виявлені дісоціальні розлади особистості, а також синдром залежності від психостимуляторів. За своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії і керувати ними; в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому правопорушення знаходився поза будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, при якому міг усвідомлювати свої дії і керувати ними; за своїм психічним станом в застосуванні примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2 а. с. 60-63).
Крім того, як убачається з судових рішень, при кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України, суди також врахували кількість і локалізацію спричинених постраждалому тілесних ушкоджень потерпілому було нанесено 6 ножових ударів у життєво-важливі органи, в тому числі 3 удари в область грудної клітини зі значною силою; постзлочинну поведінку засудженого, який намагався приховати сліди злочину та причетність до злочину.

Таким чином, колегія суддів касаційного суду, вважає, що судами в повному обсязі перевірені доводи обвинуваченого, про те, що він захищався від нападу потерпілого, та які визнані такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки вони спростовані в ході судового слідства показаннями свідків, висновками експертів та іншими доказами.

Дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України.

Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.

Крім того, аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженого щодо невідповідності вироку суду вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , належним чином проаналізував усі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляції засудженого, на кожний з доводів, що в ній містяться, дав повну та вичерпну відповідь.

Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень в частині кваліфікації дій засудженого.

Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 50,65 КК України.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 30 травня 2014 рокута ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги з доповненнями засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3