Справа № 192/453/16-к
Провадження № 1-кп/192/41/16
Ухвала

"12" лютого 2016 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в смт Солоне, угоду про примирення в кримінальному провадженні №0000042, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 січня 2016 року, відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

02 лютого 2016 року з Солонянського відділу Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 до Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт та угода про примирення в кримінальному провадженні №0000042, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 січня 2016 року, відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор, потерпілий, обвинувачений вважали, що угода про примирення підлягає затвердженню судом.

Суд ознайомившись з угодою про примирення та вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані матеріали кримінального провадження вважає, що слід відмовити в затвердженні угоди про примирення, а обвинувальний акт провернути прокурору, з таких підстав.

Як вбачається з узгодженого сторонами угоди покарання, сторони погоджуються, на призначення покарання ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 185 КК у виді 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати частину покарання за вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року, призначивши ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки відповідно до п.п. 3, 4 ст. 76 КК України, зобов`язавши ОСОБА_3 повідомляти органам кримінально-виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання та роботи та періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчої інспекції.

Згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 засуджений вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені злочину 05 грудня 2015 року. Тобто в період іспитового строку встановленого судом.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» п. 10 - частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Тому узгоджене сторонами покарання, та звільнення обвинуваченого від призначеного покарання за ст. 75 КК України з випробуванням, є порушенням умов застосування ст. 75 КК України.

Окрім зазначеного з тексу угоди, а саме з п. 3 вбачається, що сторони домовились про те, що підозрюваного, слід звільнити від покарання з випробуванням і покласти на нього обов`язки передбачені п.п. 3,4 ст. 76 КК України, тоді, як згідно ст. 76 КК України дані обов`язки на особу звільнену від покарання покладаються лише судом і вони не можуть бути предметом угоди між підозрюваним та потерпілим.

У зв`язку з чим у відповідність до п. 1, ч. 7 ст. 474 КПК в затверджені угоди слід відмовити.

Оскільки судом прийнято рішення про відмову в затверджені угоди про примирення, а рішення по угоді приймається в підготовчому судовому засіданні, тому суд одночасно з питанням про затвердження угоди про примирення, має право у відповідність до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, вирішити питання про наявність підстав для повернення обвинувального акту.

Так з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, тобто крадіжки.

Слідчим в обвинувальному акті зазначено, що під час досудового розслідування експертиз не проводилось.

Але згідно положень п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, слідчий чи прокурор під час досудового розслідування зобов`язані звернутись до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру.

За таких підстав, оскільки під час досудового розслідування слід провести певні процесуальні дії, які ще не проведені, тому суд приймає рішення про повернення обвинувального акту прокурору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 474 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в затверджені угоди про примирення в кримінальному провадженні №0000042, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 січня 2016 року, відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

Матеріали кримінального провадження №0000042, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 січня 2016 року та обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні повернути прокурору.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: суддя ОСОБА_1