Справа № 11-415/2010 Головуючий в 1-й інстанції Продан
Категорія: ст. 215-3 ч.1 КК України (ред.1960р.)
ст.286 ч.2 КК України Доповідач Цугель І. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2010 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницького області в складі :

Головуючого- судді Ковтуна В.П.

Суддів Цугеля І.М., Дуфнік Л.М.

з участю прокурора Войтюка М.П.

адвоката ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальну справу за апеляціями прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, засудженого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого на вирок Хмельницького міськрайсуду від 21 травня 2010 року.

Цим вироком ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця

с.Ключівка Красилівського району

Хмельницької області, громадянина України, українця, ІНФОРМАЦІЯ_2, непрацюючого, одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, раніше не судимого, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_3 Росії, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_4,-

засуджено за:

-ст. 286 ч.2 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

- ст. 215-3 ч.1 КК України від 1960р. на один рік позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_2 міру покарання чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу змінено з підписки про невиїзд на тримання під вартою, взято його під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання постановлено рахувати з 21.05.2010 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 50 000 грн. моральної шкоди кожній.

За вироком суду, 28.07.1996 року біля 07 год. ранку в с. Водички Хмельницького району, перебуваючи в стані алкогольного спяніння на березі місцевого ставка, за допомогою ключів, які були в замку запалення, ОСОБА_2 завів двигун автомобіля ВАЗ 21011, держзнак К 68 - 15 ХМ, який належав ОСОБА_6, без дозволу власника на право керування зазначеним автомобілем поїхав в центр с.Водички.

Після цього, через 20 хв., керуючи даним автомобілем в стані алкогольного спяніння, рухаючись по відрізку дороги в центрі с.Водички Хмельницького району в напрямку м.Хмельницького, поблизу автобусної зупинки ОСОБА_2 не впорався з керуванням автомобіля та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7, який рухався по правому краю проїзної частини дороги. Внаслідок наїзду ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток склепіння і основи черепа, забою мозку, крововиливу в підшлуночки та оболонку мозку, перелому ребер та кісток тазу, рани волосяної частини голови, обличчя та правого колінного суглобу, крововиливу і садна обличчя, садна області ліктьового суглобу, правого плеча та правого передпліччя, садна грудної клітки та живота, садна колінних суглобів, кровотечі та садна в області сідниць, садна голені та правої стопи, кровотечі на лівій голені, внаслідок яких наступила смерть потерпілого по дорозі в лікарню.

Смерть ОСОБА_7 наступила внаслідок порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України, а саме вимог п. п. 1.5; 2.1а; 2.9а; 12.1; 12.3, де зазначено:

- п.1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоровю громадян;

- п.2.1а Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення;

- п.2.9а Водієві заборонено керувати транспортним засобом у стані алкогольного спяніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;

- п.12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди.

Як вбачається із змісту апеляції прокурора, не оспорюючи доведеність вини засудженого та правильність кваліфікації його дій, ставиться питання про скасування вироку в зв'язку з м'якістю призначеного засудженому покарання та постановлення нового вироку.

Стверджується, що при призначенні покарання судом не враховано суспільну небезпечність злочину, те, що ОСОБА_2 вчинив тяжкий злочин, збив потерпілого в стані алкогольного спяніння.

Разом з тим, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_2 судом неправильно застосовано кримінальний закон, а саме неправильно тлумачено закон, що суперечить його точному змісту та не застосовано кримінальний закон, який підлягає застосуванню.

Так, санкція ст.215-3 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) передбачає покарання за незаконне заволодіння транспортним засобом з будь-якою метою у вигляді позбавленням волі на строк від трьох до пяти років з конфіскацією майна або штрафом від однієї до однієї тисячі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян з конфіскацією майна.

Згідно ст.39 КК України (в редакції 1960 року), суд призначає покарання в межах, встановлених статтею закону, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, у точній відповідності з положенням Загальної частини цього Кодексу. Аналогічна норма закріплена і в п.1 ч.1 ст.65 КК України в редакції 2001 року.

Таким чином, в порушення вказаних вимог Закону, судом безпідставно призначено покарання ОСОБА_2 за ст.215-3 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції зазначеної статті, без умотивування свого рішення та без посилання на відповідні норми Закону, що згідно із ст.ст.371, 378 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку.

В апеляції засуджений ОСОБА_2 просить вирок суду змінити і обрати покарання, не повязане з позбавлення волі. Свою вину в скоєних злочинах визнав повністю, розкаявся в скоєному. На його утриманні на даний час знаходиться хвора матір та троє неповнолітніх дітей з дружиною. Тому вважає, що обравши таку сувору міру покарання, суд не врахував ряд обставин, які давали підстави для призначення покарання, не повязаного з позбавленням волі. На його думку, обрання до нього такої міри покарання як позбавлення волі є крайньою, а виправлення можливе і без ізоляції від суспільства.

В апеляції захисник ОСОБА_1 просить вирок суду стосовно ОСОБА_2 змінити і на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Вважає, що засуджений ОСОБА_2 визнав свою вину і в скоєному розкаявся. Він добровільно зявився 07 травня 2009 року в органи внутрішніх справ, де повідомив про скоєні злочини, а не був доставлений в результаті будь-яких розшукових заходів. На утриманні ОСОБА_2 знаходяться троє неповнолітніх дітей. Крім того, з ним же однією сімєю проживають ще троє дітей його дружини від першого шлюбу. Також, проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_5 у своєї матері ОСОБА_8, яка є людиною похилого віку і слабкого здоровя, по суті утримував її будучи єдиними працездатним членом сімї. Судом не враховано, як при вирішенні цивільного позову, так і при обранні міри покарання, той факт, що ОСОБА_2 сплачені частково грошові кошти, що вбачається з розписки потерпілої.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 на підтримання їх апеляцій, вислухавши міркування прокурора та потерпілих, які проти апеляцій, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів судової палати знаходить, що вони не підлягають задоволенню.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні злочинів за викладених у вироку обставин, ґрунтуються на зібраних по справі та досліджених в судовому засіданні доказах.

Засуджений ОСОБА_2 свою вину визнав повністю, показав, що дійсно він 28.07.1996 року на березі ставка с.Водички Хмельницького району незаконно заволодів автомобілем ВАЗ 21011, який належав ОСОБА_6 Не маючи дозволу на право керування, поїхав в центр села, де неподалік автобусної зупинки не впорався з керуванням автомобіля та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7С, який рухався по правому краю проїзної частини дороги. Від отриманих травм ОСОБА_7 помер по дорозі в лікарню.

Потерпілі ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4П підтвердили, що 28.07.1996р. в с. Водички Хмельницького району було скоєно наїзд на потерпілого, який помер від отриманих травм по дорозі в лікарню.

Свідок ОСОБА_9 показав, що вони разом із ОСОБА_2 28.07.1996 року були на рибалці в с.Водички Хмельницького району, вживали спиртні напої. Потім ОСОБА_2 сів за кермо автомобіля і вони разом поїхали в центр с.Водички, де по дорозі ОСОБА_2 не справився із керуванням і здійснив наїзд на ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_10 показала, що вона бачила як 28.07.1996р. біля автобусної зупинки в с.Водички Хмельницького району ОСОБА_2 на великій швидкості здійснив наїзд на ОСОБА_7, який від удару перелетів через автомобіль.

Свідок ОСОБА_11 показав, що 28.07.1996р. він прийшов зразу на місце пригоди і побачив, що на землі лежав ОСОБА_7, а під забором сидів ОСОБА_2, який не знав кого збив.

Свідок ОСОБА_12 показав, що дійсно він разом із братом, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перебували на ставку в с.Водички Хмельницького району на рибалці. Потім брат взяв автомобіль і поїхав рибалити на інше місце в с.Водички. Через деякий час він дізнався про пригоду, яка сталася.

Обєктивно вина засудженого підтверджується даними протоколу огляду місця події від 28.07.1996р.; висновку судово-медичної експертизи № 432 від 28.07.1996р., згідно якої отримані ОСОБА_7 тілесні ушкодження стали прямою причиною його смерті по дорозі в лікарню.

Всім цим доказам по справі у їх сукупності суд дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував дії ОСОБА_2 за ст. 215-3 ч.1 КК України 1960 року та ст.286 ч.2 КК України.

Покарання ОСОБА_2 призначено відповідно до вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого злочину, даних, що характеризують особу винного, та обставин, які обтяжують і помякшують покарання. Судом взято до уваги, що він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, у вчиненому щиросердно розкаявся, сприяв встановленню істини по справі, частково відшкодував завдані матеріальні збитки.

Призначаючи покарання за ст.215-3 ч.1 КК України від 1960 року, суд правильно взяв до уваги редакцію вказаного закону до внесення змін в нього 24.10.2000 року, оскільки злочин було вчинено до вказаної дати.

За таких обставин підстав для посилення чи помякшення покарання колегія суддів не вбачає.

У звязку із наведеним та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів судової палати, -

У Х В А Л И Л А :

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 21 травня 2010 року стосовно ОСОБА_2 залишити без зміни, а апеляції прокурора, засудженого та його захисника без задоволення.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_13