Справа № 370/844/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1056/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 05.11.2015

ВИРОК
Іменем України

05 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

секретаря судових засідань ОСОБА_8

провівши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційний розгляд за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Макарівського району Київської області ОСОБА_9 та захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бесідка, Ставищенського району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

- визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України,

- визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у його вчиненні, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, за ч.3 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією ? частини належного йому майна, за ч.3 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, за ч.3 ст.357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки, остаточне покарання ОСОБА_7 визначено на підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією ? частини належного йому майна.

Також, даним вироком суду, ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у його вчиненні.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого (розбій) та кваліфіковано його дії за ч.1 ст.187 КК України, у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом та іншими важливими особистими документами та кваліфіковано його за ч.3 ст.357 КК України, у вимозі передачі чужого майна, а також права на майно, вчиненій повторно, поєднаній з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого, і з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (вимагання) та кваліфіковано його дії за ч.3 ст.189 КК України, у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, та кваліфіковано його дії за ч.3 ст.289 КК України.

Судом першої інстанції визнано доведеним вчинення ОСОБА_7 зазначених вище злочинів за наступних обставин.

17 лютого 2015 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 , на автомобілі таксі марки KIA «CERATO», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , приїхав з м. Києва в с. Лубське, Макарівського району, Київської області на територію ТОВ «Фортуна», розташованого по вул. Лубській, 11, у зазначеному селі, де вийшов з автомобіля і, пообіцявши ОСОБА_11 повернутися та повністю розрахуватися за проїзд, увійшов до приміщення охорони.

Приблизно через 10 хвилин ОСОБА_11 , не дочекавшись ОСОБА_7 , увійшов до приміщення охорони та запропонував ОСОБА_7 з ним розрахуватись, на що ОСОБА_7 попросив його іще деякий час почекати.

Приблизно о 02 годині 30 хвилин, коли ОСОБА_11 вдруге звернувся до ОСОБА_7 за розрахунком, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою незаконного заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, що є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинив напад на ОСОБА_11 і наніс йому повідком з металевим ошийником, а також руками і ногами удари по різних частинах тіла, та, погрожуючи заподіяти тілесні ушкодження, заволодів грошовими коштами потерпілого в сумі 105 гривень, які раніше, в дорозі, заплатив ОСОБА_11 в рахунок часткової оплати за проїзд.

Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_7 заштовхавши ОСОБА_11 в приміщення охорони, продовжив руками і тим же повідком наносити потерпілому удари по різних частинах тіла, та примусив ОСОБА_11 викласти вміст своїх кишень, після чого відкрито заволодів належними ОСОБА_11 грошовим коштами на загальну суму 383 гривні 28 копійок.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 в ході розбійного нападу на ОСОБА_11 , застосовуючи до нього психічне та фізичне насильство, відкрито незаконно заволодів паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_11 , серії НОМЕР_2 , виданим Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 11 лютого 1999 року, та іншими важливими особистими документами ОСОБА_11 , а саме: посвідченням водія категорії «В» серії НОМЕР_3 , виданим МРЕВ-2 м. Києва 08 травня 2003 року, тимчасовим посвідченням (замість військового квитка) № НОМЕР_4 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 01 грудня 2009 року, карткою фізичної особи платника податків Державної податкової інспекції у Деснянському районі, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , які на вимогу ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_11 виклав разом з гаманцем з кишень свого одягу.

Після цього, 17 лютого 2015 року, приблизно о 03 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, продовжуючи свої злочинні дії, в приміщенні охорони, розташованому по АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння чужим майном, повторно, після вчинення розбійного нападу, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я у вигляді заподіяння ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, зателефонував зі свого мобільного телефону невстановленій особі та повідомив її, що ОСОБА_11 може перерахувати грошові кошти в сумі 500 доларів США на банківський рахунок вказаній особі. ОСОБА_11 , будучи під дією погроз та отриманих тілесних ушкоджень, погодився виконати вимогу про передачу грошових коштів в сумі 500 доларів США зазначеній особі.

В подальшому, ОСОБА_7 , переконавшись в тому, що ОСОБА_11 сприймає його погрози такими, що можуть бути реалізовані, продовжуючи свої злочинні дії, примусив ОСОБА_11 написати розписку про продаж ОСОБА_7 автомобіля марки KIA «CERATO», державний номер НОМЕР_1 , за 8 500 доларів США.

Під час написання потерпілим розписки, ОСОБА_7 , підсилюючи побоювання у ОСОБА_11 за його життя, з метою примушування його до вчинення подальших дій, погрожував заподіяти ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження та вбити останнього, демонструючи при цьому небезпечність ножа, якого дістав з кишені та розрізав ним аркуш паперу, приставляв ніж лезом до лівого вуха та гострий кінець ножа до лівої частини грудей в область серця ОСОБА_11 .

Після написання розписки ОСОБА_7 налив ОСОБА_11 чарку горілки, а коли потерпілий відмовився її вживати, то наніс потерпілому удар кулаком в обличчя, і продовжуючи свої дії, направлені на вимагання чужого майна, наказав ОСОБА_11 написати інші розписки.

ОСОБА_11 , будучи переконаним в дійсності та реальності намірів ОСОБА_7 заподіяти йому тяжкі тілесні ушкодження та вбити, написав розписки про те, що він позичив у ОСОБА_7 55 000 доларів США та зобов`язується повернути йому кошти до 18 березня 2015 року, і про позику у ОСОБА_7 55 000 доларів США. Написані ОСОБА_11 розписки ОСОБА_7 забрав собі.

17 лютого 2015 року, приблизно о 03 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, продовжуючи свої злочинні дії, знаходячись в приміщенні охорони, розташованому по вул. Лубській, 11, в с. Лубське, Макарівського району, Київської області, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом автомобілем марки KIA «CERATO», державний номер НОМЕР_1 , повторно, після вчинення розбійного нападу та вимагання, поєднаних з насильством, небезпечним для здоров`я, що потягло заподіяння потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді рани на тильній поверхні і долоні правої кисті, внутрішньо шкірних крововиливів на спині справа, множинних синців на нижній повіці лівого ока, в ділянці лівого променево - зап`ястного суглобу, на правій кисті і лівій гомілці, саден в ділянці правої вилиці (обличчя), на правому передпліччі і на межі лівого коліна і гомілки, одягнув ОСОБА_11 на шию металевий ошийник та, утримуючи його за поводок, вивів потерпілого з приміщення охорони і наказав від`єднати від даху автомобіля знак таксі, вийняти радіостанцію із салону автомобіля та занести їх до приміщення охорони.

Перебуваючи під дією заподіяних тілесних ушкоджень та погроз про вчинення вбивства і заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_11 виконав цю вказівку, після чого ОСОБА_7 , продовжуючи утримувати потерпілого за поводок, наказав йому сісти на переднє пасажирське сидіння автомобіля марки KIA «CERATO», державний номер НОМЕР_1 , а сам сів за кермо автомобіля і, за допомогою ключа запалювання, яким заволодів перед цим, запустивши двигун, виїхав з території ТОВ «Фортуна» та доїхав до с. Ясногородка, Макарівського району, Київської області, де наказав ОСОБА_11 залишити автомобіль, а сам продовжив рух на свій розсуд.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному носінні, зберіганні, придбанні бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Згідно обвинувального акта, прокурор вважає встановленим вчинення ОСОБА_7 зазначеного злочину за наступних обставин.

У 2001 році, точної дати та часу слідством не встановлено, ОСОБА_7 , знаходячись в м. Києві, незаконно придбав у невстановленої слідством особи 13 патронів калібру 5.6 мм, які в подальшому приніс до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де продовжував незаконно їх зберігати, без передбаченого законом дозволу.

Продовжуючи свої злочинні дії, 15 лютого 2015 року, ОСОБА_7 на громадському транспорті, разом зі своїми речами перевіз патрони до місця свого тимчасового перебування за адресою: АДРЕСА_2 , де продовжував їх незаконно зберігати в зовнішній кишені спортивної куртки чорного кольору з логотипом фірми «Адідас», без передбаченого законом дозволу.

20 лютого 2015 року, приблизно о 16 годині 50 хвилин, на підставі ухвали слідчого судді Макарівського районного суду Київської області проведено обшук за місцем тимчасового перебування речей ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого у приміщенні гаража в лівій зовнішній кишені спортивної куртки чорного кольору з логотипом «Адідас», що належала ОСОБА_7 , виявлено та вилучено 13 патронів, які згідно висновку експерта №3-01/271 від 26 лютого 2015 року, є боєприпасами 5,6 мм спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення, придатні до стрільби.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що хоча факт виявлення патронів 20 лютого 2015 року серед речей ОСОБА_7 ніким не оспорюється, проте, оскільки речі обвинуваченого з 15 по 20 лютого 2015 року знаходилися за межами його постійного місця проживання у місці, вільному для доступу інших осіб, і патрони були виявлені через три дні після затримання ОСОБА_7 , то надані суду докази не є достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Не погоджуючись із вироком Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року, апеляційні скарги на нього подали прокурор прокуратури Макарівського району Київської області ОСОБА_9 та захисники обвинуваченого ОСОБА_7 адвокати ОСОБА_10 і ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок, ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.1 ст.263, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України та призначити йому покарання: за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч.3 ст.189 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією ? частини належного йому майна, за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч.3 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч.3 ст.357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, остаточне покарання ОСОБА_7 визначити на підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією ? частини належного йому майна. Крім того, прокурор просить стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта за проведення судово-балістичної експертизи №3-01/271 від 26.02.2015 в розмірі 184 гривні 14 копійок. Підставами для скасування вироку суду першої інстанції прокурор зазначає невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження в частині виправдання ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, що також призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурор зазначає, що виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, місцевим судом не враховано показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо проведення обшуку в речах ОСОБА_7 з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, показання свідка ОСОБА_13 про те, що ніхто зі сторонніх осіб до приміщення, де зберігались речі ОСОБА_7 не заходив, обшук проводився на підставі ухвали слідчого судді від 20 лютого 2015 року з метою відшукання та вилучення знаку автомобіля таксі, тобто орган досудового розслідування не мав відомостей про те, що ОСОБА_7 зберігає патрони, а тому їх виявлення свідчить про допустимість та достовірність здобутих доказів. Також, прокурор зазначає, що судом першої інстанції не враховано позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , який під час досудового розслідування надавав зізнавальні показання, зі скаргами про застосування щодо нього незаконних методів слідства чи з приводу фальсифікації результатів обшуку не звертався та при цьому не зміг пояснити в судовому засіданні, чому він відмовився визнати вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Крім того, прокурор вказує, що необґрунтоване виправдання ОСОБА_7 судом першої інстанції за ч.1 ст.263 КК України призвело до призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання. Також, прокурор вказує про те, що місцевим судом безпідставно не стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних витрат на залучення експерта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, та призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 в якості обставини, яка пом`якшує обвинуваченому покарання активного сприяння розкриттю злочину, а також про недостатнє врахування особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання та роботи, раніше не судимий, має незадовільний стан здоров`я, на утриманні обвинуваченого знаходяться батьки похилого віку. Крім того, як зазначає в апеляційній скарзі захисник, суд першої інстанції, виключивши з обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.189 КК України епізод вимоги щодо написання потерпілим розписки про передачу будинку останнього, безпідставно не вказав в резолютивній частині вироку про виправдання ОСОБА_7 за ч.3 ст.189 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.289, ч.3 ст.357 КК України, за якими призначити йому покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України та встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки. В іншій частині пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення захисник просить виправдати його підзахисного. Підставами для скасування вироку суду першої інстанції захисник зазначає істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, які на думку захисника виразилися в тому, що місцевий суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 взяв до уваги виключно докази сторони обвинувачення та обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , не надавши належної оцінки доказам сторони захисту та обставинам, які пом`якшують покарання обвинуваченого, при цьому захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі взагалі не обґрунтовує зазначені доводи апеляційної скарги. Також, підставою для скасування оскаржуваного вироку суду захисник ОСОБА_6 зазначає невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, яка на його думку виразилася у неврахуванні судом першої інстанції в якості обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 відсутність судимостей у минулому, повного відшкодування нанесених потерпілому ОСОБА_11 збитків, щирого каяття та вибачення перед потерпілим, незадовільного стану здоров`я, наявності на утриманні обвинуваченого ОСОБА_7 неповнолітньої дитини та батьків похилого віку, а також на думку апелянта суд залишив поза увагою думку потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційних скарг захисників, доводи обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора та підтримали подані захисниками апеляційні скарги, повторно дослідивши докази, а саме показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , висновок експерта та протокол обшуку від 20 лютого 2015 року, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого (розбій), тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом та іншими важливими особистими документами, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.357 КК України, у вимозі передачі чужого майна, а також права на майно, вчиненій повторно, поєднаній з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого, і з погрозою вбивства та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (вимагання), тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені представленими у справі доказами у їх сукупності, які перевірялися судом в ході судового розгляду.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , а також відомостями, які містяться у протоколах огляду місця події від 17 лютого 2015 року, протоколі слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_7 від 18 лютого 2015 року, протоколі обшуку від 20 лютого 2015 року, протоколі затримання ОСОБА_7 від 17 лютого 2015 року, протоколі огляду від 23 березня 2015 року, висновком судово-медичної експертизи №1 від 20 лютого 2015 року, висновком автотоварознавчої експертизи №18-02/15 від 26 лютого 2015 року, речовим доказом собачим ошийником з повідком, вилученим із автомобіля потерпілого 17 лютого 2015 року, оглянутим в судовому засіданні, а також частково показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 наданими ним під час судового розгляду.

Судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно дана оцінка показанням обвинуваченого ОСОБА_7 щодо ніби-то добровільності написання розписок потерпілим, випадкового заволодіння особистими документами потерпілого, добровільного надягання потерпілим собі на шию собачого ошийника та незастосування до потерпілого психічного і фізичного тиску та визнано дані показання способом захисту обвинуваченого, спрямованим на уникнення кримінальної відповідальності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виключення з обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.189 КК України епізоду вимоги щодо написання потерпілим розписки про передачу приватного будинку обвинуваченому у зв`язку з відсутністю предмету вимагання, а також про виключення з обвинувачення ОСОБА_7 ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.3 ст.289 КК України, кваліфікуючої ознаки вчинення насильства, небезпечного для життя потерпілого, так як застосовуване ОСОБА_7 насильство було небезпечним лише для здоров`я потерпілого.

За таких обставин, загальні посилання захисника ОСОБА_6 щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, а також доводи захисника ОСОБА_10 щодо незазначення у резолютивній частині вироку відносно ОСОБА_7 вказівки про його виправдання за ч.3 ст.189 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України стороною обвинувачення доведена повністю, а тому підстави для закриття провадження за відсутністю в діяннях ОСОБА_7 складів злочинів, передбачених ст.ст.187, 189 КК України як того просить в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Разом з тим, виправдовуючи ОСОБА_7 за недоведеністю вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, суд першої інстанції не дотримався зазначених вище вимог закону, що призвело до прийняття рішення, яке не відповідає вимогам статті 370 КПК України.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про недостатність наданих стороною обвинувачення доказів для підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, однак колегія суддів з таким висновком погодитися не може, оскільки знаходження речей ОСОБА_7 поза межами його постійного місця проживання, у місці вільному для доступу інших осіб та виявлення патронів через три дні після затримання ОСОБА_7 , є непереконливими підставами для виправдання останнього та не спростовує беззаперечно його причетність до вчинення вказаного злочину.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, зазначені на виправдання ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому оскаржуваний вирок в цій частині визнається колегією суддів необґрунтованим та підлягає скасуванню на підставі пункту 3 частини 1 статті 420 КПК України з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.

За результатами апеляційного розгляду колегією суддів визнано доведеним, що у 2001 році, точної дати та часу слідством не встановлено, ОСОБА_7 , знаходячись в м. Києві, незаконно придбав у невстановленої слідством особи 13 патронів калібру 5.6 мм, які в подальшому приніс до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де продовжував незаконно їх зберігати, без передбаченого законом дозволу.

Продовжуючи свої злочинні дії, 15 лютого 2015 року, ОСОБА_7 на громадському транспорті, разом зі своїми речами перевіз патрони до місця свого тимчасового перебування за адресою: АДРЕСА_2 , де продовжував їх незаконно зберігати в зовнішній кишені спортивної куртки чорного кольору з логотипом фірми «Адідас», без передбаченого законом дозволу.

20 лютого 2015 року, приблизно о 16 годині 50 хвилин, на підставі ухвали слідчого судді Макарівського районного суду Київської області проведено обшук за місцем тимчасового перебування речей ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого у приміщенні гаража в лівій зовнішній кишені спортивної куртки чорного кольору з логотипом «Адідас», що належала ОСОБА_7 , виявлено та вилучено 13 патронів, які згідно висновку експерта №3-01/271 від 26 лютого 2015 року, є боєприпасами 5,6 мм спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення, придатні до стрільби.

Встановлені апеляційним судом обставини вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України підтверджуються :

-показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які під час апеляційного розгляду надали відомості про те, що до приміщення, де зберігалися особисті речі ОСОБА_7 ніхто із сторонніх осіб чи працівників ТОВ «Фортуна» не заходив;

-фактичними даними, що містяться в протоколі обшуку від 20 лютого 2015 року, складеного в період часу з 16 години 50 хвилин по 18 годину 10 хвилин, в присутності понятих, відповідно до якого під час обшуку приміщення на території ТОВ «Фортуна», в лівій зовнішній кишені спортивної куртки «Адідас», чорного кольору, що належить ОСОБА_7 виявлено коробку з патронами в кількості 13 штук (т.1, а.с. 140-145);

-висновком судово-балістичної експертизи № 3-01/271 від 26 лютого 2015 року, згідно якої надані на дослідження патрони в кількості 13 штук, вилучені в приміщенні ТОВ «Фортуна» в с. Лубське, являються боєприпасами 5,6 мм спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення, придатними до стрільби (т.1, а.с. 149-151).

Оцінивши кожний із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України стороною обвинувачення доведена повністю.

Показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 спростовують доводи сторони захисту щодо можливості залишення бойових припасів, вилучених із належного ОСОБА_7 одягу, іншою особою.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що своїми умисними діями, які виразилися у незаконному носінні, зберіганні, придбанні бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України.

При цьому, невизнання ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні вказаного злочину, колегія суддів розцінює як позицію захисту, спрямовану на уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
При призначенні покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, колегія суддів враховує, що вказаний злочин згідно ст. 12 КК України є тяжким, в межах з`ясування даних про особу обвинуваченого, колегія суддів враховує незадовільний стан його здоров`я, наявність на утриманні обвинуваченого батьків похилого віку, позитивні характеристики з місця проживання та роботи,

обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення даного злочину колегією суддів не встановлено.

Враховуючи в сукупності відповідно до статті 65 КК України зазначені вище обставини, колегія суддів вважає правильним призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України в мінімальних межах санкції зазначеної статті кримінального закону.

При цьому, колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_7 судом першої інстанції за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України, а також із обраним судом першої інстанції принципом визначення остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів - шляхом часткового складання призначених покарань, та вважає правильним визначити остаточне покарання ОСОБА_7 за вказаним принципом із врахуванням обвинувачення його і за ч.1 ст.263 КК України, при цьому призначене ОСОБА_7 за ч.3 ст.357 КК України покарання у виді обмеження волі правильно переведено місцевим судом в більш суворий вид покарання на підставі ст. 72 КК Украни.

Доводи захисників обвинуваченого з приводу невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 внаслідок його суворості та доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Документально підтверджені витрати на залучення експерта, згідно довідок фактичної вартості проведення судово-балістичної експертизи (т.1, а.с. 148) слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:
Вирок Бородянського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року, постановлений відносно ОСОБА_7 - скасувати в частині виправдання ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки; також ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.1 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, за ч.3 ст.189 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією ? частини належного йому майна, за ч.3 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, за ч.3 ст.357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
Остаточне покарання ОСОБА_7 визначити на підставі ст. ст. 70, 72 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.3 ст.189, ч.1 ст.263, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 2 (два) місяці з конфіскацією ? частини належного йому майна.

Стягнути із ОСОБА_7 витрати на проведення судово-балістичної експертизи № 3-01/271 від 26.02.2015 в розмірі 184 (сто вісімдесят чотири) гривні 14 копійок на користь держави.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

_______________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4