11-кп/775/384/2015(м)
266/2994/14-к

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду

Донецької області у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні 28 жовтня 2015 року в місті Маріуполі апеляційну скаргу прокурора на вирок Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Іллічівське Володарського

району Донецької області, громадянин України, раніше

не судимий, працюючий капітаном порту ДП «Служба

капітана Маріупольського морського рибного порту»,

проживаючий в квартирі

у пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 368 КК України визнано невинуватим з виправданням за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 визнаний невинуватим та виправданим за недоведеністю в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 368 КК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 за змістом обвинувального акту, наказом Державного агентства рибного господарства України № 26-к від 10 квітня 2013 року був призначений капітаном порту державного підприємства «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» на умовах укладеного контракту №64 від 10 квітня 2013 року.

Єдиний унікальний номер №266/2994/14-к Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_10

Провадження №11кп/775/384м-15 Доповідач ОСОБА_1

Категорія 368 ч 1 КК України

Будучи службовою особою, обвинувачений ОСОБА_7 1 квітня 2014 року близько 8 годині 30 хвилин, перебуваючи у робочому кабінеті за адресою місто Маріуполь, вулиця Набережна, 1, з використанням наданого йому службового становища, після отримання 6000 гривень у вигляді орендної плати за укладеним у той же день договором нежитлових приміщень на підставі права власності підприємству «Служба капітана Маріупольського морського рибного порту» в інтересах свідка ОСОБА_11 загальною площею 33,6 квадратних метрів на території цього ж підприємства, одержав для себе від останнього неправомірну вигоду в розмірі 12000 гривень за укладення вище вказаного договору і, підписавши та скрипівши його печаткою підприємства.

Не погоджуючись з судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції з ухваленням нового, яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винним за частиною 1 статті 368 КК України та призначити покарання відповідно до санкції цієї статті у виді штрафу розміром 25500 гривень, тобто тисяча п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян і з позбавленням права обіймати посади на державних та комунальних підприємствах, пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на один рік.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, прокурор зазначив, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 , послався на не доведеність стороною обвинувачення фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 368 КК України на підставі тих доказів, які були надані суду.

На думку прокурора, свідчення свідка ОСОБА_11 , надані ним в судовому засіданні, прямо і достатньо переконливо вказують на вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, вони не спростовуються жодним аргументом, а навпаки узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема, відеозаписами негласних слідчих (розшукових) дій від 31 березня та 1 квітня 2014 року.

При цьому, суд першої інстанції виклавши у вироку зміст свідчень цього свідка, не навів в ньому підстави, на яких ці свідчення відкидаються.

Не приймаючи ці докази до уваги як достовірні і допустимі, суд першої інстанції у вироку вказав, що сторона обвинувачення надала доказ, яким зафіксовано лише передачу грошей обвинуваченому ОСОБА_7 при укладені договору оренди нежитлового приміщення, а не факт вимагання та отримання ним неправомірної вигоди.

На думку прокурора, такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не звинувачувався в отриманні неправомірної вигоди, поєднаної із вимаганням, а його дії органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною 1 статті 368 КК України, як одержання неправомірної вимоги, що і фіксується відеоматеріалами.

За твердженнями прокурора, судом першої інстанції також безпідставно відхилено як доказ твердження сторони обвинувачення про те, що договором оренди не передбачалась передплата наперед за весь строк оренди.

Крім того, на думку суду першої інстанції, стороною обвинувачення не доведено правомірність внесення до ЄРДР відомостей про вимагання неправомірної вигоди посадовою особою, як не доведено і те, що даною посадовою особою є саме обвинувачений ОСОБА_7 , оскільки в наданих стороною обвинувачення відсутня заява свідка ОСОБА_11 , яка повинна бути зареєстрована у відповідному журналі Приморського РВ, відсутні відомості СВ Приморського РВ ММУ про початок досудового розслідування за заявою потерпілого, а також відсутнє процесуальне рішення прокурора про направлення заяви за підслідністю до Маріупольського МУ або інші відомості, що дана заява передана до вказаного правоохоронного органу. Але ці твердження суду першої інстанції у вироку спростовуються Інструкцією «Про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події» , затвердженої наказом МВС України №1050 від 19листопада 2012 року.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора про підтримку доводів апеляційної скарги та незаконність судового рішення, пояснення і останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 та думку його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції законним й обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та даних, встановлених в ході апеляційного розгляду, судом першої інстанції зазначені норми кримінального процесуального закону дотримані.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

За змістом диспозиції частини 1 статті 368 КК України, за якою притягнутий до кримінальної відповідальності обвинувачений ОСОБА_7 , вона настає за прийняття службовою особою пропозиції чи обіцянки надати їй або третій особі неправомірну вигоду за вчинення чи не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує або обіцяє неправомірну

вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Так, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та докази, надані органом досудового слідства і, підтримані стороною обвинувачення в ході апеляційного розгляду, дійшла висновку про необхідність погодитися з рішенням суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції про недостатність і недопустимість наданих органом досудового слідства, доказів, а також про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення на підставі цих доказів є правильними.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення цілком законно й обґрунтовано, насамперед, звернув увагу і критично поставився до правомірності внесення відомостей до ЄРДР та відкриття кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, суд першої інстанції послався на відсутність заяви свідка

ОСОБА_12 до правоохоронних органів, а відкриття кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відбулося на підставі матеріалів правоохоронних і контролюючих органів, а не свідка з приводу вимагання грошей.

Враховуючі ці обставини, суд першої інстанції зважив на те, що відкриття кримінального провадження відбулося з порушеннями положень статті 214 КПК України.

Колегія суддів, погоджуючись з такою думкою суду першої інстанції, звертає увагу ще й на те, що орган досудового слідства і сторона обвинувачення ні в ході досудового слідства, ні в ході судового розгляду не показали зв`язок між матеріалами правоохоронними та контролюючими органами, зазначених у витягу з реєстру, які стали підставами і приводами для відкриття кримінального правопорушення з подіями, які відбулися з обвинуваченим ОСОБА_7 .

Надалі, мотивуючи своє рішення про відсутність достатніх, допустимих і достовірних, суд першої інстанції, в обґрунтування висновку, послався на, досліджені в ході судового слідства письмові докази, зокрема, наказ №12к і контракт №64 від 10 квітня 2013 року та додаткову угоду від 25 лютого 2014 року, в яких містяться дані про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 , як керівник підприємства має певних прав та обов`язків, відповідно до посадової інструкції, в тому числі і право на укладення договорів.

При цьому, суд першої інстанції послався і на лист-погодження, за змістом якого обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до свого керівництва з проханням погодити здачу в оренду нежитлових приміщень з укладанням договору.

З безпосереднього дослідження в ході судового слідства відеозапису зустрічі обвинуваченого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_12 було встановлено, що між ними був укладений договір оренди нежитлових приміщень, були обговорені умови оренди, порядок оплати тощо.

Проаналізувавши і оцінивши ці докази, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 будь-яких незаконних дій, а відеозапис як доказ не може бути покладеним в основу обвинувального вироку.

На думку колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції є правильним, оскільки досліджені документи свідчать про займану обвинуваченим ОСОБА_7 посаду, його права та обов`язки, а відеозапис про факт події зустрічі обвинуваченого зі свідком ОСОБА_12 , укладання договору оренди та оплати цієї оренди. При цьому, відеозаписом не зафіксовані факти не тільки вимагання з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , а й навіть натяк на це.

Отже, суд першої інстанції цілком обґрунтовано, дослідивши ці докази у судовому засіданні, не узяв їх до уваги, як такі, що не мають будь-якого доказового значення у підтвердження вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування, як докази у підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 , були надані гроші у сумі 18000 гривень, вилучені у нього, що зафіксовано у протоколі обшуку.

Натомість, оцінюючи цей доказ з точки зору його допустимості, суд першої інстанції відкинув, як здобутий з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, пославшись, при цьому, на пошкодження пакетів, в які були упаковані гроші, в одному з пакетів, який надійшов з експертної установи

зазначено про відсутність грошей, частина грошей у сумі 6000 гривень взагалі в ході судового слідства для огляду не надана у зв`язку з їх поверненням свідку ОСОБА_12 при відсутності даних про належність тому цих грошей.

Відкидаючи цей доказ, суд першої інстанції своє рішення достатньо мотивував, виклавши з цього приводу судження і міркування, з посиланням на недотримання органом досудового слідства та стороною обвинувачення положень статті 100 КПК України, в наслідок чого сталася відсутність предмету неправомірної вигоди, у даному випадку грошей.

Не визнане джерелом доказу вини обвинуваченого ОСОБА_7 і показання свідка ОСОБА_11 , оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами.

Отже, проаналізувавши докази по кримінальному провадженню і, надавши їм оцінку, суд першої інстанції, дійшов правильного і законного висновку, що достатньо переконливих доказів вини обвинуваченого ОСОБА_7 стороною

обвинувачення не надано. Обвинувачення ґрунтується на припущеннях, тому докази не можуть бути покладені в обґрунтування обвинувального вироку.

Такий свій висновок суд першої інстанції цілком достатньо переконливо і докладно обґрунтував у вироку, з посиланням на норми процесуального і матеріального права, інших законів, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України з питань розгляду кримінальних проваджень за хабарництво.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора, які є безпідставними.

Будь-які дані, які свідчили б про необ`єктивність або упередженість суду, порушення ним норм кримінального процесуального закону, про які йде мова в апеляційній скарзі чи інших, які перешкоджали або могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні вимоги прокурора є необґрунтовані, тому не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 404,405,407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду міста Маріуполя від 30 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3