Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/666/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.08.2015 м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0000637 за апеляціями обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 в його інтересах, захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 травня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гегадір Арагацьського району, Вірменія, громадянина України, одруженого, не працює, з середньо-спеціальною освітою, зареєстрований АДРЕСА_1 , фактично прожива АДРЕСА_2 , не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст..70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців без конфіскації майна.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Артюхівка, Роменського району, Сумської області, громадянина України, не одружений, не працює, з повною середньою освітою, зареєстрований АДРЕСА_3 , фактично проживає АДРЕСА_2 , раніше судимого 21.05.2012 Роменським міським судом Сумської області за ч. 1 ст. 186 КК України до 200 год. громадських робіт. 23.08.2012 року знятий з обліку Роменського РП КВІ по відбуттю покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст..70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку с. Синівка, Липоводолинського району, Сумської області, громадянку України, не заміжню, не працює, з повною середньою освітою, фактично проживає АДРЕСА_2 , не судимої,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 років, ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст..70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна.

Стягнуто в солідарному порядку з обвинувачених на користь держави судові витрати в сумі 783 грн. 20 коп.

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_12

захисників-адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 .

Вироком суду обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 визнано винними та засуджено за те, що 09.07.2013 о 02 годині обвинувачені знаходячись на вул. Одеській в м. Первомайськ Миколаївської області, діючи умисно з корисливого мотиву та метою заволодіння чужим транспортним засобом, за попередньою змовою, ОСОБА_9 підійшла до автомобіля таксі «ВАЗ 21063», д/н НОМЕР_1 , під керуванням потерпілого ОСОБА_13 , замовила останньому відвезти її в с. Лиса Гора Первомайського району Миколаївської області. На згоду потерпілого, обвинувачені сіли у вказаний вище автомобіль

і цього ж дня приблизно о 02 год. 30 хв. під час руху автошляхом «Первомайськ - Лиса Гора», неподалік смт. Підгородня Первомайського району Миколаївської області, обвинувачені, реалізуючи свій злочинний намір, ініціювали зупинку транспортного засобу, ОСОБА_6 з метою відволікти увагу потерпілого за допомогою єлектрошокера, пустив електричний струм в ділянку шиї ОСОБА_13 , а ОСОБА_11 в цей час почав наносити потерпілому удари кулаками рук по обличчю та тілу, застосувавши таким чином насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я. Потерпілий ОСОБА_13 , розуміючи фізичну перевагу над ним з боку нападників, почав чинити їм фізичний опір. З метою подолання фізичного опору потерпілого, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 витягли ОСОБА_13 з салону автомобіля та поваливши на землю продовжили наносити йому удари ногами та руками по голові та тілу, спричинивши при цьому тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких. Після чого діючи умисно з метою незаконного позбавлення волі потерпілого з мотиву усунення перешкоди для подальшого використання транспортного засобу останнього, із застосуванням заздалегідь підготовленої липкої стрічки зв`язали потерпілому руки за спиною та кинули в багажник автомобіля, чим незаконно позбавили ОСОБА_13 волі. Під час цих дій ОСОБА_6 , ОСОБА_11 діючи умисно з корисливого мотиву та з метою заволодіння чужими грошовими коштами потерпілого, за попередньою змовою між собою і ОСОБА_9 , яка усвідомлювала суспільно небезпечний характер дій ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , змусили потерпілого ОСОБА_13 вказати місцезнаходження належних йому грошових коштів в салоні його автомобіля в сумі 157 грн.. якими останні заволоділи і розпорядились ними на власний розсуд. В подальшому на вказаному автомобілі з місця вчинення злочину зникли, незаконно заволодівши транспортним засобом потерпілого.

У цей же день, 09.07.2013 приблизно о 04 годині обвинувачені після незаконного заволодіння автомобілем потерпілого, вчинення грабежу та незаконного позбавлення волі потерпілого, діючи умисно з метою перешкодити потерпілому ОСОБА_13 вчасно звернутись за допомогою в правоохоронні органи, знаходячись на автошляху «Добровеличківка - Піщаний Брід» неподалік смт. Добровеличківка Кіровоградської області, звільнивши ОСОБА_13 з багажного відділення вищевказаного автомобіля, відвели його на відстань близько 20 метрів від автошляху, в лісопосадку та прив`язали за допомогою ременя спиною до стовбура дерева, звівши йому руки назад, та другим ременем прив`язали його за шию до цього ж стовбура, при цьому надавши можливість потерпілому вільно дихати. В подальшому, усвідомлюючи, що залишають ОСОБА_13 без будь-якої допомоги в небезпечному для життя стані на невизначений термін, з місця вчинення злочину зникли.

В апеляціях:

-обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок районного суду щодо нього змінити застосувавши до нього вимоги ст..ст. 69, 75 КК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що призначене судом покарання є надто суворим, оскільки він під час досудового та судового слідства свою вину у вчиненні згаданих кримінальних правопорушень визнав повністю, надавав послідовні показання, активно прияв розкриттю злочину, щиро розкаявся, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, завдану шкоду потерпілому відшкодував повністю. Однак, районний суд належним чином не взяв до уваги зазначені обставини.

-захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить вирок районного суду щодо його підзахисного змінити застосувавши до останнього вимоги ст..ст. 69, 75 КК України. Мотивуючи тим, що висновок суду про те, що обвинувачений свою вину у вчинених правопорушеннях визнав частково не відповідає фактичним обставинам правопорушення, оскільки первинне обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_6 визнавалось останнім дійсно частково, оскільки його дії органом досудового розслідування кваліфікувались за ч.3 ст.289, ч.2 ст.187, ч.2 ст.146, ч.1 ст.135 КК України, в ході судового розгляду під час судового слідства в районному суді, державним обвинуваченням змінено кваліфікацію дій обвинуваченого та висунуте нове обвинувачення за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 135 КК України у якому обвинувачений свою вину визнав повністю. Показання ОСОБА_6 ідентичні показанням які він надавав на досудовому розслідуванні та на попередніх судових розглядах. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, не врахував як пом`якшуючі обставини - активне сприяння розкриттю злочину, та щире каяття ОСОБА_6 .

Також, просить врахувати, молодий вік обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, шкоду потерпілому відшкодував повністю та факт примирення ОСОБА_6 з потерпілим ОСОБА_13

-захисник-адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 просить вирок районного суду стосовно ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження закрити. Свої вимоги мотивує тим, що вирок районного суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду, судом допущено істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону. Так, на доказ вини ОСОБА_9 у вчиненні даних кримінальних правопорушень суд першої інстанції навів показання потерпілого, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , однак у судовому засіданні потерпілий зазначив, що обвинувачена фізичного участі щодо нього не брала. Висновок суду про те, що ОСОБА_9 заздалегідь усвідомлювала суспільно-небезпечних характер дій є безпідставними, так як відповідно до показань обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_11 останні зазначили, що у них на меті була поїздка у с. Лиса Гора, з метою продажу нерухомого майна ОСОБА_9 . Крім того, ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що мета заволодіти автомобілем потерпілого виникла після побиття потерпілого і поклавши його у багажник. Відтак, не зрозуміло, які дії ОСОБА_17 вчиняла на заволодіння чужим майном, а саме автомобілем ОСОБА_13 , а її присутність не може розцінюватись, як відкрите викрадення майна. Більше того, безпідставні доводи, щодо заволодіння обвинуваченою грошовими коштами потерпілого, оскільки як зазначив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 , гроші потерпілого він знайшов в машині і витратив їх на пальне. Крім того, обвинувачена участі у інших протиправних діях щодо потерпілого не приймала, оскільки знаходилась в салоні автомобіля, тому висновки суду про вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 є безпідставними.

-захисник-адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить вирок районного суду щодо його підзахисного змінити застосувавши до останнього вимоги ст.ст. 69, 75 КК України. Мотивуючи тим, що висновки районного суду є упередженими, а призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого, обставинам та характеру вчиненого правопорушення. Крім того зазначає, що суд не правильно оцінив обставини по справі, проаналізувавши їх неналежним чином . Так, показання свідка ОСОБА_14 вказують на те, що обвинувачені не бажали настання тяжких наслідків для потерпілого чи його смерті. Вони прив`язали потерпілого за руки , пасок накинутий на його шию ніхто не затягував, кляпа в ротовій порожнині не було, однак в мотивувальній частині вироку суд зазначив, що обвинувачені затягли ремінь на шиї потерпілого з метою утруднення дихання потерпілого, та можливість розмовляти чи кричати, що в свою чергу суперечить фактичним обставинам справи. Даний факт підтвердив свідок ОСОБА_15 . Більше того, ОСОБА_11 знайшов гроші потерпілого в автомобілі і витратив їх на пальне. При собі потерпілий мав гаманець та годинник, проте обвинувачені згадані речі не забрали у ОСОБА_13 , що свідчить про відсутність умислу. Перебуваючи в багажному відділені обвинувачені кілька разів зупинялися, давали потерпілому воду та цигарки., що свідчить на відсутність умислу на цілеспрямовані дії, які б могли поставити життя чи здоров`я потерпілого під загрозу.

Також просить врахувати, що обвинувачений має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, свою вину у вчиненні правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просив вирок районного суду щодо обвинувачених залишити без зміни, а апеляції без задоволення, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляції і просили їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника-адвоката ОСОБА_10 в його інтересах, які підтримали свої апеляційні вимоги, обвинувачену ОСОБА_9 та її захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновок суду про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень ґрунтується на достовірних та узгоджуваних між собою доказах, які зібрані у передбаченому кримінально-процесуальним законом порядку, належно оцінені судом та наведені у вироку. Фактичні обставини кримінального правопорушення, які були встановлені судом першої інстанції, жодним учасником судового провадження оскаржені не були.
Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_9 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.289, ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.135 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого; відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб; незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб; завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Дії ОСОБА_11 також правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.289, ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.135 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого; відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб; незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб; завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
При цьому колегія суддів не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , що в даній ситуації сукупність доказів, перевірених у судовому засіданні спростовує висновок суду щодо доведеності вини ОСОБА_18 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за ч.2 ст.289, ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.135 КК України, із таких підстав.
Судом першої інстанції було беззаперечно встановлено, що після того, як потерпілий ОСОБА_13 погодився виконати замовлення обвинувачені сіли в салон автомобіля, ОСОБА_11 сів поруч з водієм, ОСОБА_6 , маючи електрошокер, сів позаду водія, ОСОБА_9 сіла поруч з ОСОБА_6 , позаду ОСОБА_11 . Під час руху автошляхом Первомайськ - Лиса Гора, неподалік смт. Підгородня Первомайського району Миколаївської області обвинувачені ініціювали зупинку транспортного засобу під вигаданим приводом - справити природні потреби. Після зупинки потерпілим автомобіля, обвинувачені з автомобіля не вийшли, а почали напад на водія, при цьому ОСОБА_6 приставив електрошокер до шиї потерпілого ОСОБА_13 та ввімкнув його, в цей час ОСОБА_11 почав наносити удари в обличчя та тіло потерпілого. Потерпілий ОСОБА_13 чинив опір обвинуваченим, відбиваючись від них, з метою подолання якого ОСОБА_6 почав наносити удари потерпілому. В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_11 витягли потерпілого ОСОБА_13 з автомобіля, продовжуючи наносити удари зв`язали йому руки та помістили потерпілого в багажник, пізніше з метою запобігання викриття, разом прив`язали потерпілого ОСОБА_13 до дерева.
Спільність умислу обвинувачених також підтверджується фактом підготовки ними знарядь для вчинення злочинів (взяли з собою липку стрічку та електрошокер), а також поведінкою після вчинення всіх дій, спрямованих на заволодіння автомобілем та залишення потерпілого ОСОБА_13 прив`язаного до дерева в посадці, оскільки обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 продовжили рух автомобілем до часу їх зупинки працівниками ДПС.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_9 при вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не здійснювала жодних активних дій, спрямованих на незаконне позбавлення потерпілого волі, спричинення потерпілому тілесних ушкоджень та погроз на застосування насильства, на незаконне заволодіння транспортним засобом, та відкрите викрадення чужого майна.
Разом з тим, обвинувачена з самого початку перебігу події злочину та до його кінця (залишення потерпілого прив`язаним до дерева та зникнення з місця події на автомобілі потерпілого) перебувала поряд з обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , була очевидцем дій ОСОБА_6 та ОСОБА_11 відносно потерпілого ОСОБА_13 .
При цьому, ОСОБА_9 не перешкоджала таким діям ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , хоча мала таку можливість, а у разі навіть відсутності її, могла безперешкодно залишити автомобіль потерпілого, та залишити місце події, однак вказаних дій вона не вчинила.
Згідно показань потерпілого ОСОБА_13 , наданих суду першої інстанції, ОСОБА_9 постійно знаходилася в салоні автомобіля, не намагалася зупинити протиправні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , а навпаки вказувала на необхідність позбавлення життя потерпілого.
Твердження захисника ОСОБА_8 , що потерпілий є зацікавленою особою з боку сторони обвинувачення і його показання в цій частині не підтверджуються іншими доказами, суд вважає хибними.
Такі показання потерпілого є постійними, послідовними, підтверджують висновки суду першої інстанції щодо наявності попередньої змови ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 на вчинення злочинів та узгоджуються з показаннями обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , за якими вони разом домовлялися з таксистом про поїздку. Крім того, фактична поведінка обвинуваченої ОСОБА_9 , (разом з іншими обвинуваченими сіла в автомобіль, не заважала останнім вчиняти напад на потерпілого, позбавлення його волі шляхом поміщення в багажник автомобіля та прив`язування в посадці до дерева, залишення потерпілого в небезпеці, вказувала на необхідність позбавити життя потерпілого та вподальшому залишилася в машині і продовжила подорож разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 ) свідчить про співучасть ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих обвинуваченим злочинів.
Вказані факти вказують на злагодженість дій обвинувачених, які були узгодженими та вказані їх дії охоплювались єдиним умислом, направленим на вчинення інкримінованих злочинів.
Вищевикладене підтверджує наявність між обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 попередньої змови між собою та ОСОБА_9 , яка усвідомлювала суспільно небезпечний характер дій, що вчинялися нею особисто (домовлялася про поїздку з потерпілим), так і дій, що вчинялися ОСОБА_6 та ОСОБА_11 (нанесення ударів потерпілому, протиправне позбавлення його волі, залишення в небезпеці та відкрите викрадення належних йому грошей). А також спростовує доводи захисника ОСОБА_9 в цій частині.
Узгодженістю та послідовністю дій ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 також підтверджується наявність у них спільного умислу на відкрите заволодіння грошовими коштами, належними потерпілому ОСОБА_19 , за які в подальшому було придбано обвинуваченими пальне.
Вказані обставини у своїй сукупності з усією очевидністю вказують на те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 діючи умисно, за попередньою змовою усвідомлювали суспільно небезпечний характер дій одне одного, передбачали їх суспільно небезпечні наслідки та бажали їх настання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.289, ч.2 ст.186, ч.2 ст.146, ч.1 ст.135 КК України, так як остання була співучасником при вчиненні кримінальних правопорушень ОСОБА_6 та ОСОБА_11 і апеляційні доводи захисника адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягають.
Посилання захисника адвоката ОСОБА_10 , як на підставу, що пом`якшує ступінь тяжкості вини обвинувачених, відсутність умислу на настання тяжких наслідків для потерпілого чи його смерті, є необгрунтованим.
Однією з кваліфікуючих ознак злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України є вчинення злочину способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерплого. Однак, згідно обвинувального акту (т. 5 а.с. 140), така кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, органами досудового розслідування обвинуваченим не інкримінувалася, і суд розглянув кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, відповідно до ст. 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії невеликої, середнього тяжкості та тяжких, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивну характеристику за місцем проживання, його стан здоров`я, вчинення злочину в стані осудності.
Обставиною, що пом`якшує покарання винного суд обґрунтовано визнав добровільне відшкодування завданих потерпілому збитків. Обставини, що обтяжують покарання судом не встановлені.
Викладені обставини надали суду підстав прийти до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 лише за умови його ізоляції від суспільства, та відсутності підстав до застосування ст. ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на положення наступних наведених нижче норм закону України про кримінальну відповідальність, положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та враховуючи наступні обставини, що їх встановлено колегією суддів під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Положеннями ст. 65 КК України регламентовані загальні засади призначення покарання, зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Як встановлено, обвинувачений ОСОБА_6 як особа характеризується позитивно по місцю проживання, про що свідчать наявні у матеріалах кримінальної справи дані (т.3 а.с.69, т.2 а.с.43), у минулому до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, повністю відшкодував потерпілому завдану шкоду, що підтвердив у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 (т.5 а.с. 145).

Обґрунтованими є доводи обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 з приводу безпідставного не визнання судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченим, визнання своєї вини.
Так, матеріалами кримінального провадження встановлено, що з самого початку досудового розслідування та в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 визнавав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення частково, при цьому останній не погоджувався виключно із кваліфікацією його дій. Після зміни в суді першої інстанції пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_6 визнав свою вину в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 66 КК України, перелік обставин, які пом`якшують покарання та наведені у частині першій даної статті не є вичерпним та суд при призначенні покарання може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини.
Окрім цього слід зазначити, що невизнання кваліфікації дій обвинуваченим, не може свідчити про відсутність підстав для визнання обставини, яка пом`якшує покарання, визнання своєї вини.
З урахуванням наведеного, судова колегія визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, визнання своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, що свідчать про його критичне ставлення до вчиненого.

Колегія суддів зважає і на те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими минуло два роки, весь цей час обвинувачений перебував під вартою і на момент апеляційного розгляду справи фактично відбув третину покарання, призначеного судом першої інстанції.

Вищевикладені обставини, зокрема визнання обвинуваченим ОСОБА_6 вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, повне відшкодування потерпілому завданої шкоди, відсутність претензій з боку потерпілого до обвинуваченого, позиція прокурора, який в суді першої інстанції просив суд не призначити обвинуваченому реальне покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, на думку колегії суддів істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину та дають підстави вважати, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання в мінімальних межах санкції інкримінованих кримінальних правопорушень та покладенням обов`язків, передбачених ст..76 КК України. Таке покарання буде виваженим, необхідним та достатнім для його виправлення та відповідатиме цілям покарання.

При цьому підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ст.69 КК України відсутні.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд, відповідно до ст. 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії невеликої, середнього тяжкості та тяжких, особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику за місцем проживання, його стан здоров`я, вчинення злочину в стані осудності в період не знятої та непогашеної судимості за вчинення інших злочинів.
Обставини, що пом`якшують покарання або обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлені.
Викладені обставини надали суду підстав прийти до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_11 лише за умови його ізоляції від суспільства, та відсутності підстав до застосування ст. ст. 69, 75 КК України, тому суд першої інстанції призначив винному покарання у межах санкції статей обвинувачення із його реальним відбуттям.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів також враховує, що обвинувачений ОСОБА_11 винуватість свою визнав в повному обсязі, у вчиненому розкаявся, а тому колегія суддів визнає дані обставини такими, що пом`якшують його покарання, так як свідчать про його критичне ставлення до вчиненого.

Вищевикладене, на думку колегії, дає можливість пом`якшити призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_11 покарання в межах санкції статей інкримінованих кримінальних правопорушень. Таке покарання буде виваженим, необхідним та достатнім для його виправлення та відповідатиме цілям покарання.

При цьому підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 вимог ст..69, 75 КК України відсутні.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_9 суд, відповідно до ст. 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії невеликої, середнього тяжкості та тяжких, особу винної, яка раніше не судима, позитивну характеристику за місцем проживання, її стан здоров`я, вчинення злочину в стані осудності вперше.
Обставини, що пом`якшують покарання або обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлені.
Колегія суддів також враховує роль обвинуваченої у вчиненні інкримінованих злочинів (не зупинила дії ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , вказувала їм на необхідність позбавлення життя потерпілого), відсутність критичного ставлення обвинуваченої до вчиненого та заперечення нею своєї вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_9 лише за умови її ізоляції від суспільства та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для її виправлення та відповідатиме цілям покарання. Із призначеним судом першої інстанції видом та строком покарання погоджується колегія суддів, та вважає, що таке покарання в повній мірі відповідає його меті, яка визначена у ст. 50 КК України.
Вказане покарання, на переконання колегії суддів є виваженим, підстави для застосування ст.69, 75 КК України відсутні.

Враховуючи викладене, та оскільки доводи апеляцій обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, а також захисника адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів визнає необхідним вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_11 покарання змінити в зв`язку з пом`якшенням їм покарання. Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, зважаючи на необґрунтованість її доводів .

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 в його інтересах, захисника-адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 травня 2015 року змінити у частині призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_11 покарання. Пом`якшити призначене їм покарання і вважати:

ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, а також періодично з`являтись до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 тримання під вартою - скасувати, звільнивши його з під-варти в залі суду.

ОСОБА_11 вважати засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців без конфіскації майна, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців без конфіскації майна.

В решті вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 травня 2015 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4