Справа №488/873/15-к 29.10.2015 29.10.2015 29.10.2015

Провадження № 11-кп/784/764/15
Категорія ст. ст. 185 ч. 2, 187 ч. 1 КПК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
За участі секретаря судового засідання ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 185 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційної скарги.
Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2015 року обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області, з неповною середньою освітою (9 класів), одруженого, працюючого за усною домовленістю, зареєстрованого на АДРЕСА_1 , проживаючого на АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 21.05.2007 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186 КК України на 2 роки позбавлення волі, звільнено 21.02.2009 року у зв`язку з відбуттям покарання;

2) 13.07.2009 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 3 місяці позбавлення волі, звільнено 08.02.2013 року у зв`язку з відбуттям покарання;

3) 16.09.2014 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; -

засуджено:

- за ч. 1 ст. 187 КК України - на 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України - на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.09.2014 року, остаточно визначивши покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.

Постановлено:

- запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_6 тримання під вартою;

- строк відбування покарання обчислювати з 16 лютого 2015 року.

Вирішено питання щодо речових доказів у справі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 оспорює кваліфікацію своїх дій за епізодом заволодіння майном ОСОБА_8 та просить пом`якшити призначене йому покарання.

В доповненнях до апеляційної скарги просить вирок скасувати та повернути справу на досудове розслідування.

Узагальнені доводи апелянта.
За змістом апеляційної скарги доповнень до неї обвинувачений ОСОБА_6 не погоджується з кваліфікацією своїх дій за епізодом заволодіння майном ОСОБА_8 і твердить, що потерпілий в суді давав завідомо плутані та неправдиві свідченні, а проведена судово-медична експертиза викликає сумніви у зв`язку із її проведенням через 19 діб після нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , а тому не визнав свою вину у вчиненні цього злочину. Вважає, що суд однобічно розглянув справу.

Водночас посилається на визнання своєї вини.

Вважає невірним врахування судом як обтяжуючої покарання обставини - рецидив злочину, зазначаючи, що КПК передбачає заборону опиратися при призначенні покарання на вчинені обвинуваченим раніше злочини. Також твердить про неврахування судом пом`якшуючих його покарання обставин та про суворість призначеного йому покарання. Водночас посилається на визнання своєї вини.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
24.12.2014 приблизно о 16.00 год. обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні супермаркету «Еко-маркет» на вул.Артема, 41 у м. Миколаєві, зустрів знайомого йому неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та, керуючись корисливим умислом, спрямованим на незаконне заволодіння майном потерпілого, вивів останнього на вулицю, де став вимагати від нього передати йому гроші. Отримавши відмову ОСОБА_8 та бажаючи довести свій злочинний намір до кінця, ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 удар кулаком в область голови, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови, струсу головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Подавивши у такий спосіб опір ОСОБА_8 , ОСОБА_6 відвів останнього за кут зазначеного торгового закладу та, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, став вимагати у нього передачі йому мобільного телефону. Побоюючись за своє здоров`я і життя та реально сприймаючи погрози фізичного насильства, потерпілий ОСОБА_8 став діставати з кишені куртки свій мобільний телефон, щоб передати його ОСОБА_6 . Побачивши в кишені потерпілого ще і гроші, ОСОБА_6 зажадав передати йому їх разом з телефоном. Заволодівши майном потерпілого ОСОБА_8 , а саме: мобільним телефоном «Самсунг» (вартістю 300 грн.) та грошовими коштами у сумі 80 грн., а всього на суму 380 грн., ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Крім того, 22.01.2015 року близько 15.00 год. ОСОБА_6 , знаходячись у будинку ОСОБА_9 на АДРЕСА_3 , скориставшись тим, що останній заснув, шляхом вільного доступу таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_10 майно: ноутбук «АsегАsріге» вартістю 4 200 грн., напівавтоматичний прилад для вимірювання тиску вартістю 253 грн., чоловічий годинник вартістю 250 грн., чоловічу куртку вартістю 460 грн., мобільний телефон «NOКІА» вартістю 460 грн. та гроші у сумі 200 грн., чим завдав останній матеріальну шкоду на загальну суму 5 823 грн. ОСОБА_6 з місця злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні судового рішення, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді; доводи обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, який вважав, що його дії належить кваліфікувати за ст. 186 КК України за епізодом відносно ОСОБА_8 , а також уточнив свої вимоги щодо повернення справи на досудове розслідування і просив призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції та пом`якшити покарання; доводи прокурора ОСОБА_7 про безпідставність апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0004043, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає її не підлягаючою задоволенню з таких підстав.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за обставин, викладених у вироку суду, правильність кваліфікації його дій та встановлені судом фактичні обставини справи за епізодом викрадення майна ОСОБА_10 обвинуваченим не оскаржуються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 349, ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє та переглядає його лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі при постановленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому відносно неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на повно та об`єктивно досліджених у судовому засіданні і належним чином оцінених та наведених у вироку доказах.

Що стосується доводів апелянта про невинуватість у вчиненні цього злочину, а також про невірну оцінку судом досліджених доказів та, як наслідок, - невірну кваліфікацію його дій, то вони є безпідставними, оскільки суперечать встановленим по справі обставинам.

З вироку видно, що суд першої інстанції дав оцінку аналогічним твердженням обвинуваченого ОСОБА_6 і вказав, що є доведеною винуватість останнього у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому щодо неповнолітнього потерпілого.

Так, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_6 , що містяться на технічному носії інформації судового провадження (аудіо запис), він не заперечував, що дійсно 24.12.2014 приблизно о 16.00 год., знаходячись зі своєю дружиною ОСОБА_11 у супермаркеті «Еко-маркет» на вул. Артема, 41 у м. Миколаєві, зустрів свого знайомого ОСОБА_8 . Останній незадовго до того взяв у його дружини в борг 200 грн. та не повернув. Тому в магазині запросив потерпілого вийти на вулицю, де спочатку наніс останньому легкий удар рукою в область потилиці за обман, а потім вони зайшли за кут будівлі, де між ними відбулася розмова. Наполягав, щоб ОСОБА_8 повернув йому борг. Оскільки грошей у потерпілого не було, запропонував ОСОБА_8 передати йому до того часу, поки останній не поверне гроші, мобільний телефон. ОСОБА_8 не хотів віддавати телефон, але потім погодився та передав йому телефон. В подальшому цей телефон віддав на зберігання своїй дружині. Грошей у потерпілого не вимагав і не брав, тілесних ушкоджень останньому не спричиняв, погроз застосування до потерпілого фізичного насильства не висловлював. Вважає, що потерпілий його обмовляє, оскільки бажає бути виправданим за розтрату своїх грошей перед матір`ю.

Відповідно до показань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 в судовому засіданні (що містяться на технічному носії інформації судового провадження (аудіо запис) та зафіксованих у протоколі слідчого експерименту від 26.01.2015 року з фототаблицею (а. п. 27 - 31) він раніше був знайомий з ОСОБА_6 , який до цього також неодноразово вимагав в нього гроші. Тому боявся його. 24.12.2014 року приблизно о 16.00 год. в супермаркеті «Еко-маркет» на вул. Артема, 41 в м. Миколаєві зустрів ОСОБА_6 , який запросив його вийти на вулицю. Разом з обвинуваченим вийшов з магазину. ОСОБА_6 звинуватив його, що він нібито когось видав міліції і тепер винен тому за це гроші. Відповів, що нікому нічого не винен. Тоді ОСОБА_6 вдарив його кулаком в область лівої щелепи. В цей час йому зателефонувала мати і обвинувачений став вимагати від нього віддати мобільний телефон. Відмовився. В цей час із супермаркету вийшли його (потерпілого) знайомі ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , декілька хвилин постояли поблизу і пішли, а обвинувачений повів його за кут будівлі, де знов почав вимагати від нього мобільний телефон. Знов відмовився. Тоді ОСОБА_6 намагався вдарити його головою у перенісся. Ухилився та, пам`ятаючи попередній удар, вирішив не ризикувати і почав доставати мобільний телефон із кишені, де були гроші. Побачивши гроші, ОСОБА_6 разом з телефоном забрав і кошти в сумі 70 гривень. Опір ОСОБА_6 вже не чинив, оскільки боявся останнього. Після цих подій погано себе почував і того ж дня звернувся до медичного закладу.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 в частині часу, місця та обставин події узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що наглядно знає і потерпілого, і обвинуваченого. Вдень 24.12.2014 року разом із своїм знайомим ОСОБА_13 грав у більярд на другому поверсі супермаркету «Еко-маркет» на вул. Артема. Приблизно о 16.00 год. вийшли з магазину і біля входу побачили ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , які розмовляли. Постоявши декілька хвилин біля останніх, пішли у своїх справах. Бачили, як ОСОБА_6 та ОСОБА_14 пішли за кут магазину, однак не бачили, що відбувалось між ними в подальшому.

Свідок ОСОБА_11 (дружина обвинуваченого) в судовому засіданні пояснила, що потерпілий, якого її чоловік називав малолітнім, незадовго до того взяв в неї в борг 200 грн., але не повернув у визначений день. Її чоловік ОСОБА_6 це знав. Вдень 24.12.2014 року у супермаркеті «Еко-маркет» на вул. Артема разом із чоловіком побачили ОСОБА_14 , якого ОСОБА_6 запросив вийти з магазину для розмови. Всі разом вийшли. Знаходилася неподалік і спостерігала за ними. Чоловік спокійно розмовляв з ОСОБА_14 і легенько вдарив останнього по щоці. Після цього потерпілий передав ОСОБА_6 до повернення боргу мобільний телефон «Самсунг», який останній віддав їй. Заперечує передачу грошей ОСОБА_14 обвинуваченому.

Показанням свідка ОСОБА_11 в частині наявності у потерпілого грошового боргу перед нею та невеликої сили нанесеного обвинуваченим ОСОБА_6 удару потерпілому рукою в область голови, суд дав належну оцінку, вмотивовано відкинув їх, не прийнявши до уваги, розцінивши їх критично, належним чином вмотивувавши це своє рішення з урахуванням її родинних стосунків з обвинуваченим, який є її чоловіком.

Показання потерпілого ОСОБА_8 в частині часу, місця та обставин події узгоджуються з фактичними даними протоколу прийняття заяви про вчинений злочин від 24.12.2014 року від матері неповнолітнього потерпілого ОСОБА_14 - ОСОБА_15 , яка повідомила, що 24.12.2014 року приблизно о 16.00 год. біля супермаркету «Еко-маркет» на вул. Артема в м. Миколаєві невідома їй особа спричинила її сину тілесні ушкодження, та відібрала у нього мобільний телефон «Самсунг» вартістю 300 гривень, та гроші в сумі 80 гривень, чим заподіяла майнову шкоду на загальну суму 380 гривень (а. п. 26).

Показання потерпілого ОСОБА_8 в частині часу, механізму, кількості та локалізації спричинених йому тілесних ушкоджень та часу його звернення за медичною допомогою узгоджуються з фактичними даними висновку судово-медичної експертизи № 4 від 16.01.2015 року, відповідно до яких у ОСОБА_14 , у урахуванням даних його амбулаторної картки, виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови, струсу головного мозку, які могли виникнути від застосування тупого твердого предмету по типу удару, можливо в строк та за обставин, зазначених потерпілим, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а. п. 35).

Водночас дані цієї експертизи спростовують твердження обвинуваченого та свідчення його дружини ОСОБА_11 про нанесення ОСОБА_6 потерпілому легкого удару, який не міг потягнути таких наслідків.

Крім того, дані цієї експертизи спростовують твердження апелянта ОСОБА_6 про сумніви її висновків з огляду на її проведення через 19 діб після нанесення ним удару. Так, експертом зазначено, що йому була надана амбулаторна картка на ім`я ОСОБА_8 , відповідно до якої 25.12.2014 року він був оглянутий терапевтом та невропатологом і йому був встановлений діагноз: ЧМТ, струс головного мозку, забій м`яких тканин голови. Тобто, тілесні ушкодженні, спричинені ОСОБА_6 потерпілому були зафіксовані у останнього відповідним медичним закладом, до якого він звернувся за медичною допомогою відразу після побиття, що, до речі узгоджується з показаннями потерпілого у цій частині.

За такого є безпідставними твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про неправдивість показань потерпілого, оскільки матеріали справи не дають підстав для такого висновку, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх достовірними.

ОСОБА_11 , відповідно до її заяви від 26.12.2014 року (а. п. 36) добровільно видала працівникам міліції мобільний телефон «Самсунг», який у той же день був оглянутий (а. п. 37), визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні (а. п. 38) і переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_8 (а. п. 39).

Позицію обвинуваченого ОСОБА_6 щодо невизнання своє винуватості, суд вірно розцінив як спосіб захисту та бажання останнього уникнути кримінальної відповідальності.

З огляду на всебічне, повне та неупереджене дослідження судом першої інстанції всіх обставин даного кримінального провадження, оцінки судом кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, є вірним висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні за цим епізодом нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій). І дії ОСОБА_6 судом вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України.

А тому є безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність доказів вчиненням ним даного інкримінованого йому злочину.

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_6 про неправильну кваліфікацію судом першої інстанції його дій за ч. 1 ст. 187 КК України, то вони є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.

Так, частина 1 статті 187 КК України передбачає відповідальність за напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 6, 9 Постанови № 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні (п. 6).

Небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187, частина третя статті 189 КК) це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення (п. 9).

За висновком судово-медичної експертизи № 4 від 16.01.2015 року (а. п. 35), про що зазначено вище, у потерпілого ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

І незгода обвинуваченого з таким ступенем тяжкості виявлених у потерпілого ОСОБА_14 тілесних ушкоджень не спростовують висновки експерта в цій частині.

Отже, оскільки саме ступінь тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень є вирішальним при відмежуванні розбою від грабежу, а виявлені у встановленому законом порядку у ОСОБА_14 тілесні ушкодження є легкими, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, то дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України.

Апеляційним судом не встановлено фактів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставами для скасування вироку, як при проведенні досудового розслідування у даній справі, так і під час її судового розгляду судом першої інстанції.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, відповідно до вимог ст. ст. 65, 66, 67 КК України, належним чином врахував кількість вчинених обвинуваченим злочинів та ступінь їх тяжкості, один з яких є тяжким, а другий - злочином середньої тяжкості; дані про особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим, є одруженим, за місцем проживання характеризується посередньо; пом`якшуючі покарання обставини - визнання вини та щире каяття за епізодом вчинення крадіжки належного потерпілій ОСОБА_10 майна, а також повернення обом потерпілим ( ОСОБА_10 та ОСОБА_14 ) викраденого у них майна; а також обтяжуючі покарання обставини - рецидив злочинів та вчинення злочину відносно неповнолітнього; і прийшов до вірного висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

За такого є безпідставними твердження обвинуваченого про неврахування судом пом`якшуючих його покарання обставин.

Що стосується незгоди апелянта ОСОБА_6 з урахуванням судом такої обтяжуючої покарання обставини як рецидив злочинів, то вони є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до положень ст. 34 КК України рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Оскільки у даному випадку рецидив злочинів не утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то судом цілком законно враховано як обтяжуючу покарання обставину рецидив злочинів.

Крім того, згідно роз`яснень, що містяться у п. п. 2, 3 Постанови N 7 Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року суди, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд в повній мірі дотримався всіх вимог закону. А тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого і в цій частині є необґрунтованими.

З огляду на наведене призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, оскільки є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами; призначено в межах санкцій ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 187 КК України, і за своїм розміром не є максимальним, а тому відсутні підстави вважати його явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

За такого апеляційний суд приходить до переконання, що призначене покарання відповідає його меті у відповідності до вимог ст. 50 КК України.

Покарання за сукупністю злочинів призначено обвинуваченому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 КК України з використанням найбільш м`якого принципу - поглинення менш суворого покарання більш суворим, а тому відсутні підстави вважати і це покарання явно несправедливим.

Покарання за сукупністю вироків призначено ОСОБА_6 у відповідності до вимог ст. 71 КК України і також з використанням найбільш м`якого принципу шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а тому також відсутні підстави вважати і це остаточно призначене покарання занадто суворим.

З огляду на зазначене вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованими і відсутні підстави для його зміни або скасування, а апеляційна скарга обвинуваченого є, відповідно, такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Залишити без змін вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2015 року, яким обвинуваченого ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 185 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4