Ухвала

іменем україни

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13,

суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15,

за участю прокурора ОСОБА_16,

захисника ОСОБА_1,

секретаря ОСОБА_17

розглянула 15 жовтня 2015 року в судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0000009 за касаційними скаргами захисника ОСОБА_1 та засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на вирок Великописарівського районного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року.

Вироком Великописарівського районного суду Сумської області від 09 грудня 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 332 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією транспортного засобу,

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Баку, Республіки Азербайджан, мешканця АДРЕСА_2, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 332 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією транспортного засобу та мобільних телефонів,

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця та мешканця АДРЕСА_3, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 332 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією транспортного засобу та мобільних телефонів,

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженця та мешканця АДРЕСА_4, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 332 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією транспортного засобу та мобільних телефонів.

Постановлено стягнути із засуджених по 459 грн. 75 коп. на відшкодування процесуальних витрат пов'язаних із залученням експерта.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційних скаргах захисник ОСОБА_1 та засуджені ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 ставлять питання про скасування вироку та ухвали суду. Засуджені просять закрити кримінальне провадження, а захисник ОСОБА_1 направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Посилаються на те, що досудове слідство по справі проведено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, особам пред'явлено неконкретне обвинувачення, що порушує право на захист. Постановляючи обвинувальний вирок, суд вийшов за межі пред'явленого обвинувачення, не виклав у вироку фабулу обвинувачення визнаного судом доведеним щодо кожного із засуджених, обґрунтував рішення припущеннями і недопустимими доказами. У діях ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 332 КК України, винуватість у вчиненні злочину інших засуджених недоведено. Розглядаючи справу, суд не забезпечив можливості обвинуваченим взяти участь у безпосередньому допиті свідків, які давали показання на досудовому слідстві слідчому судді. Не дано оцінки тому, що обшук автомобілів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було проведено без ухвали слідчого судді. Захисник ОСОБА_1 вважає призначене покарання засудженим невідповідним тяжкості злочину внаслідок його суворості.

Суд апеляційної інстанції наведеним порушенням не дав оцінки та помилку суду першої інстанції не виправив, окрім того, всупереч вимогам закону провів апеляційний розгляд справи без належного повідомлення обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисника.

У поданому запереченні прокурор вважає скарги такими, що задоволенню не підлягають, а судові рішення щодо засуджених законними та обґрунтованими.

За вироком суду ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та невстановленими особами на території Російської Федерації про незаконне переправлення через державний кордон України громадян Республіки Афганістан і доставку їх до м. Києва.

З цією метою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 18 грудня 2012 року в період часу з 17 год. по 18 год. прибули двома автомобілями ВАЗ 2121 до показника № 64 державного кордону України, котрий розташований біля с. Дмитрівка Великописарівського району Сумської області та сповістили світловими сигналами автомобілів про свою присутність. Після сигналу 13 громадян Республіки Афганістан, котрі перебували на території Російської Федерації, пішки перетнули лінію державного кордону України, і були розміщені в автомобілях засудженими та доставлені до смт. Велика Писарівка Сумської області. У цьому населеному пункті громадян Республіки Афганістан пересадили до автомобілів «Volkswagen-Passat» і «Toyota-Landcruiser», якими ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вирушили до м. Києва.

На перехресті доріг «Харків-Охтирка», «Лохвиця-Гадяч-Охтирка» вказані автомобілі було зупинено працівниками міліції, та затримано ОСОБА_2 і ОСОБА_5 разом із іноземними громадянами.

Заслухавши доповідь судді, захисника на підтримання скарги, прокурора, котрий заперечив проти скарг засуджених та захисника, вважав, що судові рішення скасуванню, а скарги задоволенню не підлягають, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засуджених ОСОБА_4, ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, а скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 і захисника ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про винність ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у вчиненні злочину за викладених у вироку суду обставин ґрунтується на доказах, зібраних та досліджених судом із дотриманням вимог КПК України.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 разом із ОСОБА_3 18 грудня 2012 року, координуючи свої дії із невстановленими особами з Російської Федерації, прибули на автомобілях до лінії державного кордону, яка була визначена покажчиком № 64, сповістили про своє місце перебування світловими фарами автомобілів, і після незаконного перетину кордону громадянами Республіки Афганістан, розмістили останніх у своїх автомобілях, доставивши їх до смт. Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області.

Факт незаконного перетину державного кордону України зафіксовано протоколом огляду місця події від 19 грудня 2012 року (т. 3 а.с. 1-5), про що не заперечували допитані в якості свідків громадяни Республіки Афганістан.

Окрім того, з висновків судово-трасологічних експертиз убачається, що сліди протекторів автомобілів, які вилучено в ході огляду місця події є аналогічного типу, що і протектори шин автомобілів ВАЗ 2121, якими користувалися засуджені ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до показань свідків, працівників ДАІ, протоколів затримання, обшуку автомобілів «Volkswagen-Passat» і «Toyota-Landcruiser», якими керували засуджені ОСОБА_2 та ОСОБА_5, було виявлено факт перевезення 13 іноземців без посвідчення особи.

Із пояснень цих осіб слідує, що вони нелегально перетнули лінію державного кордону України, після чого їх було перевезено на автомобілях «Нива» до населеного пункту, а згодом затриманими автомобілями вони слідували до м. Києва.

Відповідно до технічних даних, отриманих в результаті дослідження вилучених мобільних телефонів, засуджені в період незаконного перетину та наступного перевезення порушників регулярно спілкувалися між собою.

Наведені докази, яким судом дана належна оцінка спростовують доводи скарг про недоведеність вини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у скоєнні злочину.

Судом із достатньою повнотою перевірялися їх доводи на свій захист. Допитано свідків захисту ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо можливих місць перебування засуджених у період вчинення злочину, цим показанням дана відповідна оцінка.

Не відповідають матеріалам справи доводи сторони захисту про порушення судом прав засуджених при допиті свідків.

У затриманих порушників кордону - іноземців були відсутні документи, тому допит цих осіб слідчим суддею у якості свідків, узгоджувався з вимогами ст. 225 КПК України.

Окрім того, судом враховано, що порушників кордону затримано разом із перевізниками. Показання іноземних громадян щодо обставин злочину відповідають іншим дослідженим судом доказами у справі.

Давши належну оцінку сукупності доказів, суд обґрунтовано кваліфікував злочин вчинений ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 332 КК України, як відповідно, керівництво та сприяння незаконному переміщенню осіб через державний кордон України.

Підтверджене в суді обвинувачення названих засуджених відповідає вимогам закону та дослідженим доказам. У цьому зв'язку доводи касаційних скарг про його неконкретність є необґрунтованими.

Покарання засудженим призначено в межах санкції ч. 2 ст. 332 КК України відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Враховуючи викладене, доводи касаційних скарг про недоведеність винуватості дії засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засуджених задоволенню не підлягають.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи касаційних скарг захисника ОСОБА_1 у інтересах засуджених ОСОБА_2 і ОСОБА_5, та їхні скарги на захист своїх інтересів.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається із тексту ухвали апеляційного суду, ці вимоги закону апеляційним судом не виконано.

В апеляційних скаргах засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_5 та захисника ставилося питання про пред'явлення неконкретного обвинувачення, що порушує право на захист і невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

Зокрема, засуджені посилалися на відсутність у їхніх діях складу злочину, вони не могли сприяти незаконному переправленню іноземних громадян через державний кордон, оскільки не були присутніми на місці події. В обвинувальному акті не конкретизовано, якими саме діями вони сприяли незаконному переправленню осіб через кордон, після того, як факт перетину лінії кордону вже було завершено. Постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції вийшов за межі пред'явленого обвинувачення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг у цій частині, колегія суддів послалася на формальні підстави, не проаналізувавши наведені доводи в скаргах, чим порушила вимоги ст. 419 КПК України.

В силу вимог ч. 1 ст. 91 КПК України подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого підлягають доказуванню.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 332 КК України об'єктивна сторона цього злочину виявляється в : 1) незаконному переправленні осіб через державний кордон України; 2) організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України; 3) керівництві такими діями; 4) сприянні їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усунення перешкод.

Статтею 1 Закону України «Про державний кордон України» від 04 листопада 1991 року, визначено - державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

У свою чергу, незаконне переправлення осіб через державний кордон України- це дії особи, які полягають у забезпеченні перетинання (перевезення, переведення) державного кордону України іншими особами.

Сприяння - будь-яке діяння, що допомагає здійснити незаконне переправлення. Закон України про кримінальну відповідальність у ч. 1 ст. 332 дає вичерпний перелік засобів сприяння: порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод.

Із обвинувального акту (т. 7 а.с. 141-145) та викладеної в його змісті фабули обвинувачення досудовим слідством встановлено, що для уникнення факту незаконного переправлення осіб через державний кордон України, а також вивезення громадян Республіки Афганістан з контрольованого прикордонного району та доставки до м. Київ, ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_2 який залучив до протиправної діяльності ОСОБА_5

Дії ОСОБА_2 і ОСОБА_12 кваліфіковано за ч. 2 ст. 322 КК України, як сприяння незаконному переправленню через державний кордон України тринадцяти громадян Республіки Афганістан, шляхом надання вказівок та засобів із кваліфікуючими ознаками щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.

Разом із тим, із обвинувачення не вбачається в який саме спосіб шляхом надання вказівок і засобів сприяли ОСОБА_2 і ОСОБА_12 здійснити незаконне переправлення іноземних громадян через державний кордон, у чому проявляється об'єктивна сторона злочину за ч. 2 ст. 332 КК України в діях указаних обвинувачених.

Із таким обвинуваченням погодився суд першої інстанції, поклавши його в основу обвинувального вироку. При чому судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_12 після розміщення іноземних громадян в автомобілях «Volkswagen-Passat» і «Toyota-Landcruiser» у віддаленому від державного кордону України населеному пункті смт. Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області, вирушили до м. Києва.

Визнаючи викладене обвинувачення доведеним, суд у змісті обвинувального вироку не виклав об'єктивну сторону цього злочину, не конкретизував, яким чином ОСОБА_2 і ОСОБА_12 своїми діями сприяли незаконному переправленню іноземних осіб через державний кордон України, коли перевозили їх у автомобілях із смт. Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області до міста Києва.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи в суді першої інстанції прокурором було змінено обвинувачення, і відповідно до обвинувального акту від 26 листопада 2014 року, виключено із обвинувачення факт попередньої змови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 із іншими засудженим про переправлення осіб через державний кордон України.

Незважаючи на ці обставини, судом першої інстанції в абзаці першому на сторінці 2 рішення суду встановлено факт попередньої домовленості між засудженими, що підтверджує доводи касаційних скарг про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки встановлюючи фактичні обставини справи суд вийшов за межі зміненого обвинувачення засудженим.

Виходячи із наведеного, як пред'явлене обвинувачення, так і обвинувальний вирок суду в частині встановлення винуватості ОСОБА_2 і ОСОБА_12 містять істотні суперечності, які впливають на загальний висновок щодо наявності складу злочину за ч. 2 ст. 332 КК України в діях цих засуджених.

Наведені обставини, як і доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_5 залишилися поза увагою колегії суддів апеляційного суду.

Окрім того, ОСОБА_2 клопотав у суді апеляційної інстанції про повторне дослідження встановлених обставин, та дослідження доказів.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, так і технічного запису це клопотання залишилося без розгляду.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати та давати оцінку доказам під час касаційного розгляду справі, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді належить ретельно перевірити доводи апеляційних скарг засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_5 щодо пред'явлення їм неконкретного обвинувачення, дослідити необхідні докази у справі, перевірити наявність у діях цих обвинувачених об'єктивної сторони складу злочину за ч. 2 ст. 332 КК України, інші доводи касаційних скарг, прийняти законне і обґрунтоване рішення, виклавши його у процесуальному документі, який би відповідав вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 433-438 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скарги засуджених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а касаційні скарги захисника ОСОБА_1 та засуджених ОСОБА_2 і ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_5 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвалу суду залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_15 ОСОБА_14 ОСОБА_13