1Справа № 335/722/16-к 1-кп/335/152/2016
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2016 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря: ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
потерпілого: ОСОБА_4 ,
обвинуваченого: ОСОБА_5
захисника: ОСОБА_6 ,
У підготовчому судовому прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.
Потерпілий ОСОБА_4 підтримав думку прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник вважають за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого особи на захист, передбачене ст.20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4,5 ст.28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.
Європейський суд з прав людини зазначає, що у тексті підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі "Камасінскі проти Австрії", п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі "Матточіа проти Італії", п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі "І.Н. та інші проти Австрії", п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі "Даллос проти Угорщини" п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).
Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.
Таким чином, викладення формулювання обвинувачення, як це зроблено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 не може замінити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України виклад фактичних обставин справи в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладеного в ньому формулювання обвинувачення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, опису обставин вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України з наступних підстав.
Пункт 1 примітки до ст. 289 КК визначає його як вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.
Так, об`єктивна сторона злочину за ч.1 ст.289 КК України виражається в незаконному заволодінні транспортним засобом.
Систематичний аналіз норм Особливої частини КК дає змогу виділити такі ознаки діяння при вчиненні цього злочину:
1) воно полягає лише в активній поведінці - дії;
2) дія проявляється в отриманні можливості керувати таким транспортним засобом;
3) поведінка винного є незаконною. Це означає, що винна особа всупереч або поза волею власника (користувача), протиправно вилучає транспортний засіб, не маючи на нього ані дійсного, ані передбачуваного права на транспортний засіб, заволодіння яким здійснює;
4) заволодіння транспортним засобом здійснюється без чітко вираженого і дійсного волевиявлення власника або законного користувача транспортного засобу. При цьому воля потерпілого або ігнорується (при таємному заволодінні), або подавляється (при застосуванні насильства або погрози його застосування), або ж фальсифікується (при заволодінні шляхом обману).
Закінченим злочин вважається з моменту, коли винний отримав можливість керувати транспортним засобом і здійснювати рух на ньому. Злочин має формальний склад і вважається закінченим з моменту початку такого протиправного переміщення.
Суб`єктом злочину є особа, яка не має права на користування транспортним засобом, щодо якого здійснюється незаконне заволодіння. Суб`єктами цього злочину не можуть виступати:
а) водії транспортних засобів, закріплених за ними адміністрацією підприємств установ, організацій, в яких працюють такі водії;
б) особи, відповідальні за технічний стан та експлуатацію транспортних засобів, закріплених за ними (начальник колони, інженер з експлуатації тощо);
в) особи, яким власник видав доручення на управління транспортним засобом;
г) співвласники транспортного засобу;
д) особи, які користуються транспортним засобом за згодою власника чи законного користувача, хоча б ця згода і не була належно оформлена.
Спосіб незаконного заволодіння транспортним засобом може бути будь-яким: таємним, відкритим (з насильством чи без нього), шляхом обману або зловживання довірою.
Суб`єктивна сторона цього злочину виражається в прямому умислі. Особа усвідомлює, що протиправно заволодіває чужим транспортним засобом всупереч або поза волею власника (користувача), і бажає це зробити.
Всупереч зазначеним вимогам як процесуального так і матеріального закону виклад обвинувачення, правова кваліфікація є не послідовними та не є конкретними, містить істотні суперечності та не в повній мірі відображає обставини злочину.
Викладаючи фактичні обставини злочину, які прокурор вважає встановленими, в обвинувальному акті за ч. 1 ст. 289 КК України органом досудового розслідування зазначено, що згідно усної домовленості між потерпілим та обвинуваченим, автомобіль був переданий власником ОСОБА_7 , який отримав за це грошові кошти у розмірі 2000 доларів США обвинуваченому ОСОБА_5 з можливістю його експлуатації за цільовим призначенням і знаходився у останнього в користуванні протягом 10.12.2013 року - 13.04.2015 року (більше півтора роки).
Як зазначено у акті, потерпілим ОСОБА_7 обвинуваченому ОСОБА_5 також були передані і відповідні реєстраційні документи на вказаний автомобіль, і ключі від автомобіля, і у нотаріуса складено генеральну довіреність. Автомобіль знаходився у ОСОБА_5 на підставі усної угоди, як зазначено в акті «..продовжуючи умови усної домовленості, потерпілий ОСОБА_7 залишив оригінал вказаної довіреності у себе, до повної сплати ОСОБА_5 залишку суми…».
За змістом викладених фактичних обставин обвинувального акту випливає, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виникли взаємні договірні відносини, отже з врахуванням вищезазначеного в обвинувальному акті не конкретно та незрозуміло і неузгоджено викладена об`єктивна сторона інкримінуємого ОСОБА_5 злочину за ч. 1 ст.289 КК України і не міститься, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, опису обставин вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
Окрім того, у обвинувальному акті, викладаючи фактичні обставини скоєного злочину в частині суб`єктивної сторони злочину слідчим зазначено, що ОСОБА_5 користувався автомобілем за усною домовленістю зі ОСОБА_7 з грудня 2013 року, однак у квітні 2014 року ОСОБА_5 маючи на меті незаконне заволодіння автомобілем вирішив продати автомобіль, знайшов покупця ОСОБА_8 , і лише через рік - 13.04.2015 року реалізуючи свій прямий умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом передав ОСОБА_8 автомобіль, ключі від запалювання, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та завідомо підроблений документ генеральну довіреність, відтак є незрозумілим з урахуванням усної домовленості з потерпілим безперешкодне користування автомобілем протягом півтора роки, коли і як ОСОБА_5 усвідомив, що протиправно заволодіває чужим транспортним засобом всупереч або поза волею власника, і бажав це зробити, враховуючи ті обставини, що злочин за ч.1 ст.289 КК є закінченим з моменту коли винний отримав можливість керувати транспортним засобом і здійснювати рух на ньому.
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Окрім того, варто звернути увагу, що на момент вчинення злочину розмір збитків для кваліфікації злочинів визначається з врахуванням дії законодавства про розмір податкової соціальної пільги.
Враховуючи, що правильність кваліфікації кримінального правопорушення встановлюється з викладу фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення, суд вважає, що зазначені вище недоліки обвинувального акту є суттєвими.
Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення. Водночас, складений у кримінальному провадженні обвинувальний акт не містить всіх вищевказаних фактичних обставин, що за переконанням суду позбавляє можливості ОСОБА_5 належно усвідомлювати та захищатися від обвинувачення, і це в свою чергу є грубим порушенням права на захист, яке підлягає реалізації на будь-якій стадії кримінального провадження, у тому числі під час підготовчого судового засідання та позбавляє суд визначити межі судового розгляду стосовного обвинуваченого та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
При прийнятті рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не вирішував питання про доведеність вини обвинуваченого, не вдавався до оцінки доказів, а
лише проаналізував викладені фактичні обставини у співставленні із правовою кваліфікацією його дій слідчим.
Також, під час підготовчого судового засідання, відповідно до вимог ст. 314 КПК України з`ясовується питання підсудності кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення.
Злочин, передбачений ст. 289 КК України, вважається закінченим з моменту коли винний отримав можливість керувати транспортним засобом і здійснювати рух на ньому, з огляду на викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення та пред`явленого обвинувачення, не зазначено місце, де саме (адреса) ОСОБА_5 отримав можливість керувати транспортним засобом, який належить ОСОБА_7 , що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України щодо місця вчинення злочину.
В обвинувальному акті місце скоєння закінченого злочину передбаченого ч.1 ст. 289 КК не зазначено, що також позбавляє суд вирішити питання щодо підсудності зазначеного кримінального провадження Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя, хоча вказана обставина має істотне значення у кримінальному провадженні під час прийняття судом рішення при підготовчому судовому засіданні.
При цьому суд звертає увагу, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України, порушення підсудності розгляду кримінального провадження є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, в тому числі і вироку.
Суд також звертає увагу сторони обвинувачення, що анкетні дані обвинуваченого ОСОБА_5 слідством встановлені без достатньої повноти, а саме не вказане реальне місце проживання обвинуваченого, реальний сімейний стан, реальна кількість дітей, які перебувають на утриманні обвинуваченого, реальна наявність місця роботи, надані суду матеріали не містять реальних анкетних даних допущеного до участі у справі захисника, його адреса та засоби зв`язку.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акту додається цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування.
Відповідно до вимог ч.4 ст.128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства.
Всупереч зазначеним вимогам подана ОСОБА_7 заява на ім`я слідчого, взагалі не відповідає вимогам ст.119, 120 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості:9) дату та місце його складення та затвердження.
Обвинувальний акт містить різні дати його складання слідчим, а саме датований він 07 грудня 2015 року, однак вперед підписами слідчого та прокурора в акті зазначено про його складання 21 січня 2016 року.
Наведені порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_5 у вчиненні злочинів,
передбачених ч.1 ст.289, ч.4 ст.358 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний ат підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.
При поверненні обвинувального акту прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використанні прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженостей окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.
У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд,-
На ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 діб з дня її проголошення.
Суддя: ОСОБА_1