АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 593/1262/14-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/789/4/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст.366 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_8 на вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця ст.Сон Боградського району Хакаської автономної області РФ, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, пенсіонера, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України (в редакції 2001 року) та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесять) грн.

На підставі ст. 49 КК України звільнено засудженого ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальну справу про його обвинувачення за ч.2 ст.28, ч.1 ст.366 КК України провадженням закрито.

Вирішено питання судових витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді сільського голови с. Мужилів, Підгаєцького району, Тернопільської області, будучи в силу цього службовою особою, уповноваженою на виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій та згідно положень "Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року №-177 із наступними змінами, станом на 20 червня 2006 року (далі-Порядок) посадовою особою органу місцевого самоврядування, уповноваженою на виконання функцій держави по оформленню та видачі офіційних документів - свідоцтв на право власності на майновий пай членів колективного сільськогосподарського підприємства (далі - свідоцтва), за попередньою змовою, в групі з директором ТзОВ "Мужилівське" с.Мужилів, Підгаєцького району, Тернопільської області ОСОБА_9 , кримінальна справа про обвинувачення якого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 28, ч.1 ст.366 КК України, 14 травня 2010 року закрита постановою Бережанського районного суду Тернопільської області у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, діючи умисно, у власних особистих інтересах та в інтересах ОСОБА_10 , вчинив службове підроблення, оформивши та видавши офіційні документи - свідоцтва (майнові сертифікати) на своє ім`я та ім`я ОСОБА_10 , які містили, завідомо для ОСОБА_11 неправдиву офіційну інформацію, попередньо внесену у них ОСОБА_12 .

Так, ОСОБА_11 2 жовтня 2006 року, перебуваючи в с. Мужилів, Підгаєцького району Тернопільської області, в приміщенні Мужилівської сільської ради, в порушення вимог п. 14 Порядку, яким передбачена видача та оформлення свідоцтва на право власності на майновий пай члена підприємства (майновий сертифікат), сільською радою, в особі сільського голови лише згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства, де згідно п.5 Порядку дата складання такого списку визначається зборами співвласників, завідомо знаючи, що такий список осіб, які мають право на майновий пай підприємства був затверджений 10 лютого 2002 року, зборами співвласників агрофірми " ІНФОРМАЦІЯ_2 (правонаступником якого є ТзОВ "Мужилівське", де його ( ОСОБА_8 ) частка у пайовому фонді згаданого підприємства згідно такого списку" становить 0,18 % від загального пайового фонду майна підприємства або у грошовому виразі З 729,00 грн., будучи службовою особою, діючи умисно та у власних інтересах, незаконно оформив, посвідчивши своїм підписом та печаткою Мужилівської сільської ради, Підгаєцького району, Тернопільської області, як голова Мужилівської сільської ради, попередньо виготовлене ОСОБА_12 свідоцтво серії НОМЕР_1 від 2 жовтня 2006 року, на право власності на майновий пай члена вказаного підприємства (майновий сертифікат) на своє ім`я ОСОБА_8 , яке містило завідомо для нього неправдиві відомості, про те, що його, ОСОБА_8 , частка у пайовому фонді підприємства становить 31/100, чим безпідставно було збільшено його частку у майні підприємства з 0,18% до 0,31%, а також завідомо для нього неправдиві відомості про те, що зазначене свідоцтво видається Мужилівської сільською радою, Підгаєцького району, Тернопільської області відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 20 червня 2006 року, що не відповідало дійсності, оскільки з приводу затвердження такого списку та збільшення розміру частки ОСОБА_8 у майні пайового фонду підприємства з 0,18% до 0,31%, загальні збори співвласників майна ТзОВ «Мужилівське» 20 червня 2006 року не проводились і таке рішення не приймалося та видав дане свідоцтво від імені Мужилівської сільської ради, Підгаєцького району, Тернопільської області, як уповноважена службова особа вказаної ради.

Окрім цього, ОСОБА_8 в один із днів у період з 20 червня 2006 року по кінець липня 2006 року, перебуваючи в с. Мужилів, Підгаєцького району, Тернопільської області, в приміщенні Мужилівської сільської ради, Підгаєцькогорайону, Тернопільської області, в порушення вимог п. 14 Порядку, яким передбачена видача та оформлення свідоцтва на право власності на майновий пай члена підприємства (майновий сертифікат), сільською радою, в особі сільського голови, лише згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства, де згідно п.5 Порядку дата складання такого списку визначається зборами співвласників, завідомо знаючи, що такий список осіб, які мають право на майновий пай підприємства був затверджений 10 лютого 2002 року, зборами співвласників агрофірми " ІНФОРМАЦІЯ_2 ( в подальшому ТзОВ "Мужилівське") і частка ОСОБА_10 у пайовому фонді згаданого підприємства становить 0,08 %, від загального пайового фонду майна підприємства або у грошовому виразі -211,00 грн., будучи службовою особою, діючи умисно та в інтересах ОСОБА_10 , незаконно оформив, посвідчивши своїм підписом та печаткою Мужилівської сільської ради, Підгаєцького району, Тернопільської області, як голова Мужилівської сільської ради, попередньо виготовлене ОСОБА_12 свідоцтво серії НОМЕР_2 від 20 червня 2006 року на право власності на майновий пай члена вказаного підприємства (майновий сертифікат) на ім`я ОСОБА_10 , яке містило завідомо для ОСОБА_8 неправдиві відомості про те, що частка ОСОБА_10 у пайовому фонді підприємства становить 69/100, чим безпідставно збільшено його частку у майні підприємства з 0,08% до 0,69%, а також завідомо для ОСОБА_8 неправдиві відомості про те, що зазначене свідоцтво видається Мужилівською сільською радою, Підгаєцького району, Тернопільської області відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 20 червня 2006 року, що не відповідало дійсності, оскільки з приводу затвердження такого списку та збільшення розміру частки ОСОБА_10 у майні пайового фонду підприємства з 0,08% до 0,69%, загальні збори співвласників майна ТзОВ "Мужилівське" 20 червня 2006 року не проводились і таке рішення не приймалось та видав дане свідоцтво від імені Мужилівської сільської ради, Підгаєцького району, Тернопільської області як уповноважена службова особа вказаної ради.

Таким чином, ОСОБА_8 , незаконно оформив, посвідчивши своїм підписом як голова Мужилівської сільської ради Підгаєцького району та печаткою Мужилівської сільської ради Підгаєцького району офіційні документи, у які попередньо ОСОБА_12 внесено завідомо для ОСОБА_8 неправдиві відомості та видавши дані документи, вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та видача завідомо неправдивих документів, вчинене за попередньою змовою в групі осіб.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 вважає вирок суду необґрунтованим, незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з однобічністю судового слідства; невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи; істотним порушенням кримінально-процесуального закону; неправильним застосуванням кримінального закону, зокрема недотримання вимог визначених п.п.1-4 ст.367 КПК України (1960 року).

В обґрунтування поданої апеляції вказує на те, що суд першої інстанції:

- залишив поза увагою вимоги апеляційного суду, яким двічі були скасовані вироки судів першої інстанції та постанова про направлення справи на додаткове розслідування у даній кримінальній справі;

- при ухваленні вироку керувався неналежним кримінально-процесуальним законом, а саме нормами КПК 2012 року, а не 1960 року, згідно положень якого розглядалася вказана кримінальна справа;

- обґрунтував його винуватість у вчиненні злочину на підстав доказів, які стосуються виключно ОСОБА_12 , якого постановою місцевого суду звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності;

- не виклав у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, чим порушив вимоги ч.1 ст.334 КПК України (1960 року);

- дав неправильну оцінку фактичним обставинам справи, зокрема в тій частині, що він правомірно отримав на своє ім`я свідоцтво на право власності на майновий пай членів колективного сільськогосподарського підприємства у майні ТзОВ Мужилівське, що становило у грошовому виразі 10829, 00 грн. або 31/100 частини від загальної вартості майна пайового фонду вказаного підприємства і зазначена частина складалася із його частки та частки його родичів, які йому добровільно відчужили свої частки;

- неправильно застосував норми матеріального права, оскільки Законом України № 1508-VI від 11.06.2009 р. були внесені зміни до статті 366 КК України (в редакції 2001 року), які втратили чинність на підставі Закону України № 2808-VI від 21.12.2010 р. У даний час зазначена правова норма діє в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 р., яка не могла бути до нього застосована із-за вимог ст.5 КК України, так як цими змінами обтяжувалася б його вина. На думку апелянта, суд повинен був виправдати його з тих мотивів, що особа не може бути визнаною у вчиненні злочину, так як після часу, коли мала місце подія кримінальний закон змінювався та визнавався нечинним;

- залишив поза увагою допущені прокурором порушення вимог ст.277 КПК України (1960 року), які виразились в тому, що при зміні обвинувачення в суді йому було збільшено обсяг обвинувачення, в порівнянні з тим, яке було пред`явлено органом досудового слідства, оскільки досудовим слідством йому інкриміновано один епізод, а державним обвинувачем два епізоди; у зміненому обвинуваченні не вказано у якій редакції Закону ст.366 КК України він обвинувачувався у вчиненні злочину; саме змінене обвинувачення є суперечливим за змістом і ним істотно обтяжена його вина; змінене обвинувачення не відповідає вимогам ст.277 КПК України (в редакції 1960 року), так як зміна обвинувачення передбачає зміну статті кримінального закону, її частини або відповідного пункту, а в даному випадку кваліфікація його дій залишилась такою ж як і під час досудового слідства;

- дав неправильну правову оцінку показанням потерпілих, свідків та деяким документальним доказам (акту ревізії, почеркознавчим експертизам);

- не звернув увагу на порушення його права на захист під час досудового слідства, яке полягало в тому, що він був позбавлений можливості захищатися від пред`явленого обвинувачення за допомогою захисника та безпідставному визнанні 20-ти свідків потерпілими;

- безпідставно та невмотивовано прийняв рішення про стягнення з нього судових витрат.

Просить скасувати оскаржуваний ним вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляцію, навели мотиви аналогічні викладеним у ній та просять скасувати вирок суду першої інстанції і закрити провадження у праві; прокурора, який рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає; перевіривши матеріали кримінальної справи і обговоривши доводи апеляції колегія суддів дійшла висновку, що апеляція до задоволення не підлягає.

Як встановлено перевіркою матеріалів справи, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновки про доведеність винності ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини засудженого у службовому підробленні суд першої інстанції правильно зіслався на показання допитаних в судовому засіданні потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які ствердили, що збори, на яких би вирішувалось питання про передачу майнових паїв ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не проводились і жодному з них вони своїх майнових паїв не передавала, не продавали і не дарували.

Потерпілі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ряд інших, показаннями яких суд також мотивував свій висновок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, показали, що у 2006 році на прохання ОСОБА_10 надали йому дозвіл на тимчасове користування їх майновими паями, однак згоди на передачу своєї частки в майні товариства ні ОСОБА_8 ні ОСОБА_10 вони не давали. При цьому, потерпілі ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 засвідчили, що надали ОСОБА_10 лише усний дозвіл на користування їх часткою в майні товариства.

Аналогічні свідчення, які були ретельно досліджені місцевим судом і зміст яких полягав у тому, що офіційно жоден з них не передавав своєї частки у майні ТзОВ Мужилівське ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_8 , надали свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 .

Допитаний по справі свідок ОСОБА_10 фактично підтвердив відсутність юридично визначеної процедури передачі йому та ОСОБА_8 від власників майна ТзОВ Мужилівське своєї частки, зазначивши, що до пайовиків він звертався з питанням про надання згоди на виготовлення технічної документації на приміщення машинотракторної майстерні, а письмових цивільно-правових угод на відчуження пайовиками в його чи ОСОБА_8 користь майнових паїв не укладалося.

Показання вищевказаних потерпілих та свідків об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції. Зокрема, заявою потерпілих ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 та інших від 19 лютого 2009 року на ім`я прокурора Підгаєцького району Тернопільської області про незаконну приватизацію ОСОБА_10 та ОСОБА_8 майна ТзОВ Мужилівське. (т.1 а. с.26)

Актом ревізії Контрольно-ревізійного відділу в Підгаєцькому районі № 28-21/20 від 27 березня 2009 року з окремих питань фінансово-господарської діяльності ТзОВ Мужилівське за період з 01 січня 2003 року по 31 січня 2009 року, яким встановлено відсутність будь-яких підтверджуючих документів про передачу власниками майнових сертифікатів зазначеного підприємства частки майна у приватну власність ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (т.1 а. с.274-278)

Експертним висновком № 01/75/09 від 14 квітня 2009 року, згідно з яким за наслідками проведеної почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис у протоколі зборів власників майнових сертифікатів ТзОВ Мужилівське від 20 червня 2006 року, навпроти рукописного тексту Голова зборів Коритко виконаний не ОСОБА_26 , а іншою особою. (т.3 а. с.5-8)

Висновком експерта № 01/74/09 від від 14 квітня 2009 року, відповідно до якого підпис у вищевказаному протоколі зборів навпроти рукописного тексту Секретар Зорик виконаний не ОСОБА_16 , а іншою особою. (т.3 а. с.25-28)

Окрім того, допитаний по справі свідок ОСОБА_26 підтвердив, що зборів власників майна ТзОВ Мужилівське 20 червня 2006 року він не проводив і йому нічого про них не відомо, хоча й записаний в протоколі головою зборів, а також не давав своєї згоди на передачу ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у власність своєї частки в майні товариства і жодних документів з цього приводу не підписував.

Аналіз наведених доказів, проведений судом першої інстанції, не дає підстав колегії суддів для сумніву у правильності правової оцінки дій засудженого ОСОБА_8 , а тому доводи останнього про неправильну оцінку показань потерпілих, свідків і документальних доказів, а також про неправильну оцінку судом фактичних даних обставин справи щодо правомірності отримання ним права власності на майновий пай в розмірі 31/100 частини від загальної вартості майна ТзОВ Мужилівське є безпідставними та необґрунтованими.

Твердження апелянта, що його винуватість у вчиненні злочину, за який його засуджено, обґрунтовано судом на підставі доказів, які стосуються виключно ОСОБА_12 , колегія суддів вважає надуманими.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_8 засуджено за те, що він незаконно оформив, засвідчивши своїм підписом як голова сільської ради та печаткою сільської ради офіційні документи, у які попередньо ОСОБА_12 внесено завідомо для ОСОБА_8 неправдиві відомості.

Кримінальна справа відносно ОСОБА_12 , обвинувачення якого є аналогічним до обвинувачення ОСОБА_8 , закрита постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 травня 2010 року на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Розглядаючи кримінальну справу відносно ОСОБА_8 , місцевий суд належним чином дослідив і дав відповідну правову оцінку всім доказам, які були зібрані під час досудового слідства та зазначені у обвинувальному висновку. Той факт, що частина цих доказів стосувалися безпосередньо обвинувачення ОСОБА_12 жодним чином не може свідчити про недопустимість чи неналежність їх як доказів, оскільки їх зміст повністю узгоджується з вимогами ст.65 КК України (в редакції 1960 року), а збір і подання проведено у відповідності до положень ст.66 КК України (в редакції 1960 року).

Колегія суддів не погоджується з доводами засудженого ОСОБА_8 про невідповідність вироку суду вимогам ч.1 ст.334 КПК України в частині формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.

Як слідує із змісту вироку, в його мотивувальній частині, викладаючи обвинувачення, визнане судом доведеним, суд зазначив місце, час, спосіб вчинення, форму вини і мотив злочину. Також в мотивувальній частині вироку судом обґрунтовані висновки і рішення з питань винуватості засудженого і юридичної кваліфікації його дій.

Такі твердження апелянта колегія суддів вважає його суб`єктивною оцінкою судового рішення та кримінально-правової кваліфікації його дій, яка базуються на невизнанні ним свої вини у вчиненні злочину та обраному ним способу захисту від пред`явленого обвинувачення.

Безпідставними колегія суддів вважає доводи апелянта на предмет того, що він не може бути визнаний винним і повинен бути виправданий з тих підстав, що після того як мала місце подія злочину кримінальний закон неодноразово змінювався і визнавався нечинним. Колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_8 за ч.1 ст.366 КК України в редакції 2001 року, оскільки злочин ним було вчинено в період 2006 року, тобто за час дії Кримінального кодексу України 2001 року. Зміни, які в подальшому вносились до вказаної правової норми передбачали більш суворе покарання і, відповідно, погіршували становище засудженого. У зв`язку з цим, в силу положень ст.ст.4, 5 КК України до ОСОБА_8 правомірно застосовано норму закону, яка діяла в 2001 році.

Колегія суддів також не погоджується з твердженням засудженого ОСОБА_8 про порушення прокурором вимог ст.277 КПК України (в редакції 1960 року), які, на думку апелянта, полягали у збільшенні обсягу обвинувачення та його суперечливості.

Відповідно до ст.277 КПК України (в редакції 1960 року) під час судового розгляду до закінчення судового слідства прокурор вправі змінити пред`явлене особі обвинувачення.

Таким правом прокурор скористався під час судового розгляду вищевказаної кримінальної справи, змінивши обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 , в частині його конкретизації.

Аналізуючи зміст первинного і зміненого обвинувачень, колегія суддів вважає, що збільшення обсягу обвинувачення шляхом збільшення кількості епізодів інкримінованого ОСОБА_8 , злочину, як останній вказує в апеляції, не відбулося. В обох випадках засудженому ОСОБА_8 інкримінувалося службове підроблення двох майнових сертифікатів на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , яке і залишилось незмінним.

Безпідставним є твердження засудженого ОСОБА_8 про порушення його права на захист під час досудового слідства. Наведені ним в апеляційній скарзі обставини, як доказ порушення права на захист, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з часу порушення кримінальної справи він мав можливість користуватися послугами адвоката і використав це право. Обставин, які б свідчили про позбавлення або обмеження його права на захист при перевірці справи в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів ОСОБА_8 про те, що місцевим судом не враховано вимоги апеляційної інстанції, якою двічі скасовувалися вироки суду першої інстанції та постанова про повернення справи на додаткове розслідування, колегія суддів вважає їх надуманими, як такі, що є виключно суб`єктивною оцінкою апелянта, оскільки вони є неконкретизованими і жодних обґрунтованих доводів з цього приводу як в апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні апеляційної інстанції ним не представлено, в зв`язку з чим не можуть братися до уваги як доказ незаконності судового рішення.

Відповідно до п.10 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, протоколу судового засідання та змісту вироку, розгляд справи судом першої інстанції проводився за правилами, визначеними положеннями Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. При цьому, провадження справи у суді в цілому, як і проведення судового слідства та постановлення вироку, зокрема, проведено виключно з дотриманням положень ст.ст.237-344 КПК України (в редакції 1960 року) і жодних порушень судом апеляційної інстанції з цього приводу не встановлено.

В мотивувальній частині вироку суд зазначив, що керувався положеннями статей 323, 324 КПК України, що відповідає правовим нормам Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції 1960 року), відповідно до якого була розглянута вказана кримінальна справа.

Тому, підстав вважати, що, постаноляючи вирок, Бережанський районний суд Тернопільської області керувався неналежним кримінальним процесуальним законом, колегія суддів не вбачає, а допущені неточності щодо редакції правових норм можуть бути виправлені в порядку ст.ст.409, 411 КПК України (в редакції 1960 року).

Судові витрати по справі суд першої інстанції вирішив у відповідності до ст.331 КПК України (в редакції 1960 року), з додержанням правил статті 93 цього Кодексу. Оскільки по справі судом постановлено обвинувальний вирок, всі судові витрати суд обґрунтовано поклав на засудженого, у зв`язку з чим заперечення ОСОБА_8 про немотивоване стягнення з нього судових витрат колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Аналізуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляції засудженого так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Бережанського районного суду від 29 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_8 є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.367 КПК України підстав до його зміни чи скасування при перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено, а тому підстав для скасування вироку, про що засуджений ОСОБА_8 ставить питання, не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись п.11,13,15 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, ст.ст.365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляцію засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_8 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через суд, який постановив вирок, протягом шести місяців з моменту оголошення ухвали.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2