Справа №198/487/15-к
Провадження №1-кп/0198/92/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24.12.15 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в Юр`ївському районному суді Дніпропетровської області кримінальне провадження № 0000163 внесене до ЄРДР 23.06.2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Новов`язівське Юр`ївського району Дніпропетровської області, проживає в АДРЕСА_1 , одруженої, пенсіонерки, з середньої спеціальною освітою, не маючої утриманців, громадянки України, не судимої

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
ВСТАНОВИВ :

Обвинувачена ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_4 перебувають між собою у конфлікті, який носить тривалий характер і пов`язаний з особистими відносинами. Діти обвинуваченої та потерпілої, а саме ОСОБА_7 (свідок по справі) та ОСОБА_8 перебували у шлюбі від якого був народжений ОСОБА_9 , який є онуком як потерпілої так і обвинуваченої.
17 червня 2015 року, у вечірній час, в приміщенні літньої кухні у домоволодінні, розташованому за адресою АДРЕСА_2 , належному потерпілій ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_10 стався конфлікт (тривав декілька годин), між потерпілою ОСОБА_4 (з одного боку) та обвинуваченою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 донька потерпілої (з іншого боку).
Приводом для даного конфлікту стала відмова потерпілої ОСОБА_4 віддати ОСОБА_7 її сина, при цьому ОСОБА_4 була переконана, що діє правомірно, оскільки згідно рішення органу опіки і піклування, вона має право приймати участь у вихованні онука, у тому числі забирати його до себе додому.
З метою допомогти їй забрати сина ( ОСОБА_9 ) у своєї матері ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_7 запросила до будинку своїх батьків свою колишню свекруху (обвинувачену ОСОБА_6 ), двоюрідного брата ОСОБА_11 та ще одного чоловіка - приятеля ОСОБА_11 .

Відмова потерпілої віддати онука проти його волі (судом достовірно встановлено, що малолітній ОСОБА_9 всіляко уникав того, щоб його передали матері, як словесно так і намагався її вдарити, тримався за потерпілу, щоб та його не віддавала, відбивався від матері ногами) спричинила словесну суперечку між учасниками конфлікту.
Приблизно, о 21 годині 30 хвилин, у зазначеному вище місці, ОСОБА_6 , на грунті особистих неприязних відносин, діючи з непрямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій неправомірне застосування фізичної сили до іншої особи (всупереч її волі), передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки у вигляді спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, хоча не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання, із значною силою, декілька разів схопила потерпілу ОСОБА_4 за плечі та ліве передпліччя, намагаючись розтиснути їй руки, щоб інший учасник конфлікту ОСОБА_7 змогла забрати ОСОБА_12 , якого утримувала потерпіла.
Внаслідок умисних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_4 були заподіяні тілесні ушкодження, а саме: синці в області плечей та лівого передпліччя, тобто легкі тілесні ушкодження.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину не визнала та будучи допитаною (за клопотанням сторони захисту) після допиту потерпілої та усіх свідків, пояснила суду, що тривалий час перебуває в конфлікті з потерпілою, ввечері 17 червня 2015 року, її колишня невістка зателефонувала до неї з проханням допомогти забрати у її матері (потерпілої ОСОБА_4 ) сина ОСОБА_13 .
Прибувши до будинку потерпілої, вона (обвинувачена) вимагала від потерпілої негайно віддати дитину матері.
Після відмови потерпілої віддати дитину, вона, разом з ОСОБА_7 намагалася забрати її у потерпілої, однак заперечила наявність умислу на спричинення останній тілесних ушкоджень та удару, вказала, що не доторкалася до неї.
Незважаючи на невизнання обвинуваченою своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, вона підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні, а саме:
-заперечуючи свою вину, обвинувачена підтвердила в судовому засіданні, що у місці та в час, зазначені в обвинувальному акті, між нею та потерпілою ОСОБА_4 мала місце суперечка, викликана небажанням потерпілої віддати малолітню дитину матері, обвинувачена намагалася забрати дитину у потерпілої;
-показами потерпілої ОСОБА_4 , відповідно до яких, після її відмови віддати дитину, обвинувачена намагалася за допомогою фізичної сили відібрати дитину, яку вона утримувала у себе на колінах, при цьому обвинувачена декілька разів хапала руками її за плечі та ліве передпліччя, спричинивши фізичний біль та заподіявши тілесні ушкодження у вигляді синців саме у тих місцях за які її хапала обвинувачена. Також, потерпіла зазначила, що обвинувачена кілька разів через певні проміжки часу кидалася на неї, сварка тривала приблизно дві години;
-показами свідка ОСОБА_14 , яка була присутня під час конфлікту обвинуваченої і потерпілої, з яких слідує, що обвинувачена застосовувала до потерпілої фізичну силу, намагаючись насильно відібрати у останньої дитину (яка відмовлялася йти до матері), декілька разів хапала потерпілу за різні частини тіла руки та плечі, при цьому, на думку свідка, потерпіла відчувала фізичний біль, що вбачалося з її реакції;
-показами свідка ОСОБА_10 про те, що обвинувачена, намагалася за допомого фізичної сили, розтиснути руки потерпілій, щоб забрати онука, якого утримувала потерпіла, при цьому декілька разів хапала останню за плечі та ліве передпліччя;
-висновком експерта (а.с.м.к.п. 17), згідно якого у потерпілої ОСОБА_4 було виявлено механічні тілесні ушкодження у вигляді синців в області плечей та лівого передпліччя, дані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, утворилися від дії твердих тупих предметів, час їх спричинення може відповідати 17.06.2015 року;
-показами свідка ОСОБА_15 , яка пояснила суду, що є співробітником міліції і 17.06.2015 року знаходилася в домоволодінні потерпілої у зв`язку з викликом зробленим ОСОБА_7 з метою забрати малолітнього ОСОБА_13 . Після відмови потерпілої віддати дитину, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 намагалися забрати дитину із застосуванням фізичної сили. При цьому, ОСОБА_7 знаходилася справа від потерпілої, а ОСОБА_6 зліва від потерпілої, свідок ОСОБА_10 знаходився між потерпілою та ОСОБА_7 і ОСОБА_6 і намагався не допустити їх до потерпілої. Під час спроби силою відібрати дитину, обвинувачена декілька разів схопила потерпілу руками за плече та ліве передпліччя, намагалася розтиснути їй руки (проти волі потерпілої), щоб забрати дитину;
-показами свідка ОСОБА_16 (співробітник міліції), який пояснив суду, що перебуваючи на виклику в будинку потерпілої, був очевидцем того, як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 намагалися за допомогою фізичної сили відібрати дитину, яку утримувала потерпіла, при цьому обвинувачена хапала потерпілу за ліву руку, спроб відібрати дитину у потерпілої (обвинуваченою та ОСОБА_7 ) було декілька;
-показами свідка ОСОБА_17 (співробітник міліції) з яких слідує, що обвинувачена умисно застосовувала до потерпілої фізичну силу хапала її за руки та плечі, робила вона це наперекір волі потерпілої з метою відібрати дитину в останньої, поводила себе агресивно;
-протоколами слідчих експериментів (а.с.м.к.п. 35-42) проведених з потерпілою та свідком ОСОБА_14 , під час проведення яких, вони, зокрема, показали як обвинувачена хапала потерпілу за ліву руку.
Покази свідка ОСОБА_7 про те, що обвинувачена не застосовувала до потерпілої фізичну силу, намагаючись відібрати дитину, яку утримувала потерпіла, суд вважає за необхідне оцінювати критично, виходячи з наступного:
-як пояснила суду сама свідок, вона перебуває в тривалому конфлікті з потерпілою, навіть покидаючи батьківський дім, вона викликала міліцію, оскільки, матір начебто перешкоджала їй забрати з дому її речі;
-свідок була активним учасником конфлікту, що мав місце 17.06.2015 року, зокрема, як пояснив суду, у тому числі, свідок захисту ОСОБА_11 в процесі відбирання дитини у потерпілої свідок ОСОБА_7 впала на підлогу та перекинула стіл, при цьому сильно вдарилася, повертаючись разом з ним додому була змушена купити мазь від забоїв, під час конфлікту свідок ОСОБА_7 діяла на боці обвинуваченої, дана обставина ставить під сумнів її об`єктивність;
-її покази спростовуються сукупністю інших доказів, у першу чергу показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , істинність яких у суду немає підстав ставити під сумнів, оскільки вони не перебувають у родинних або сусідських стосунках з учасниками конфлікту.
Покази свідка ОСОБА_11 про те, що обвинувачена не намагалася відібрати у потерпілої дитину і навіть не намагалася наблизитися до неї, а також те, що свідок ОСОБА_16 весь час знаходився поряд з автомобілем і не заходив у приміщення літньої кухні, а тому не міг бути свідком подій, які там відбувалися, суд оцінює критично, враховуючи слідуюче:
-його покази протирічать сукупності інших доказів досліджених судом, у першу чергу показам свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , які за даних обставин (відсутність родинних відносин з учасниками конфлікту) є безсумнівно неупередженими, сам же свідок ОСОБА_11 доводиться племінником потерпілій, тобто родич Гранатир Аксінії, а отже і учасником сімейного конфлікту;
-як вбачається з показів самого свідка ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , донька потерпілої ( ОСОБА_7 ) звернулася за допомогою у поверненні дитини не тільки до обвинуваченої, а і до нього ( ОСОБА_11 ) та ще одного чоловіка (знайомого ОСОБА_11 ) і вони також прибули до домоволодіння потерпілої. Хоча ОСОБА_11 та другий чоловік і не брали активну участь у конфлікті, однак недвозначно виражали свою підтримку ОСОБА_7 та давали їй зрозуміти, що за необхідності вони їй допоможуть. Зокрема, дана обставина підтверджується показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про те, що один із чоловіків, яких покликала ОСОБА_7 сказав: «Чого ви дивитесь, забирайте дитину», цим сам закликаючи не до вирішення конфліктної ситуації за взаємною згодою, а до активних дій з боку обвинуваченої та ОСОБА_7 , наперекір волі потерпілої та самого малолітнього ОСОБА_18 .
Присутність у дворі чоловіків (яких покликала ОСОБА_7 ) та їх налаштованість викликала у ОСОБА_10 побоювання (які він сприймав як реальні) з приводу можливого пошкодження його майна, внаслідок чого він був змушений періодично виходити з приміщення літньої кухні, заспокоювати їх та контролювати їх дії (дана обставина підтверджується показами, як ОСОБА_10 так і свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ).

Наведене вказує на упередженість свідка ОСОБА_11 , оскільки фактично він був одним із учасників конфлікту і брав у ньому участь на боці обвинуваченої;

-крім цього, свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що він не заходив у приміщення літньої кухні, а спостерігав за тим, що там відбувається через вікно, дану обставину підтвердили потерпіла та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , пояснивши, що ОСОБА_11 не заходив у приміщення літньої кухні, де відбулася подія, а знаходився у дворі, зазначивши, що той кут у якому з онуком сиділа потерпіла не проглядається з вікна (у приміщенні літньої кухні є лише одне вікно), а отже ОСОБА_11 не міг бачити, що там відбувалося.
Твердження обвинуваченої про те, що вона не хапала потерпілу за плечі та передпліччя, суд розцінює як такі, що не відповідають дійсності і дані з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене. Приходячи до такого висновку, суд, крім наведених вище доказів, виходить з наступного:
-між обвинуваченою та потерпілою і їх родичами тривалий час існує конфлікт, який супроводжувався неодноразовими викликами міліції та судовими процесами;
-обвинувачена у вечірній час приїхала на велосипеді з іншого села до будинку потерпілої саме з метою відібрання малолітньої дитини у потерпілої, що вказує на її рішучість досягнути поставлену мету (відібрати дитину).
Факт небажання малолітнього ОСОБА_9 бути переданим матері підтверджується показами потерпілої та свідків ОСОБА_19 і ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , які пояснили суду, що дитина відмовлялася йти до ОСОБА_7 , намагалася її вдарити, відбивався ногами, сам тримався та притискався до потерпілої, при спробах силою забрати його, кликав на допомогу діда.
Разом з цим, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження наявність прямого умислу обвинуваченої на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, оскільки, хапаючи потерпілу за руки та плечі, обвинувачена ставила перед собою мету не спричинити тілесні ушкодженні останній, а розтиснути їй руки, якими вона утримувала та притискала до себе онука.
При визначенні форми вини, суд виходить з наступних критеріїв у їх сукупності: час, місце і спосіб вчинення діяння, знаряддя злочину (в даному випадку, якими частинами тіла було спричинено тілесні ушкодження), кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень, поведінка обвинуваченої та потерпілої, що передувала події, їх стосунки в минулому (перед подією).

Саме на намагання відібрати, за допомогою фізичної сили, дитину вказує механізм нанесення тілесних ушкоджень, обвинувачена не била потерпілу по руках і плечах, а з прикладанням певних зусиль, хапала їх своїми руками та змушувала розтиснути, наперекір волі потерпілої (зокрема, так пояснили суду свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), тілесні ушкодження потерпілій обвинувачена спричинила своїми руками.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України передбачає форму вину, як у виді прямого, так і непрямого умислу.
Відповідно до ст. 24 КК України, непрямий умисел наявний, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
На переконання суду, обвинувачена, хапаючи з силою потерпілу за плечі та передпліччя, з прикладанням значних зусиль та з застосуванням фізичного насильства, примушуючи до дій проти її волі, усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх активних дій і передбачала їх суспільно небезпечні наслідки (спричинення тілесних ушкоджень та фізичного болю) і хоча не бажала їх настання (так як ставила собі на меті не спричинити тілесні ушкодження, а відібрати дитину, розтиснувши заради цього руки обвинуваченої), однак свідомо припускала їх настання (оскільки той факт, що застосування фізичної сили призводить до тілесних ушкоджень є загальновідомим), до можливого спричинення потерпілій тілесних ушкоджень ставилася байдуже.
З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що тілесні ушкодження потерпілій були спричинені внаслідок непрямого умислу обвинуваченої.
Крім цього, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження обвинувачення в частині нанесення обвинуваченою потерпілій удару ногою в поперекову область. Дану обставину в судовому засіданні підтвердили лише сама потерпіла та свідок ОСОБА_10 (чоловік потерпілої).
З урахуванням відсутності інших доказів цієї обставини, на переконання суду, покази потерпілої та зазначеного свідка, покази якого в цій частині суд оцінює критично внаслідок його родинних стосунків з потерпілою, не є достатніми доказами.
Так, жоден із допитаних свідків, крім самого ОСОБА_10 , не підтвердив цієї обставини.
Висновком експерта (а.с.м.к.п. 17) дана обставина також не підтверджується.
Крім цього, при прийнятті рішенні по питанню доведеності, або недоведеності факту нанесення потерпілій удару ногою, суд враховує положення ч.3 ст.62 Конституції України (закону прямої дії), у відповідності до якого усі сумніви по справі тлумачаться на користь обвинуваченого.
На підставі наведеного, суд вважає, що винність ОСОБА_6 в умисному легкому тілесному ушкодженні доведена, вчинене ОСОБА_6 підлягає кваліфікації за ч.1 ст.125 КК України.
Обираючи покарання для ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_6 вчинила злочин, який згідно ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судима, відомості про притягнення обвинуваченої до адміністративної відповідальності у суду відсутні.

З таких підстав, суд призначає покарання ОСОБА_6 в межах санкції ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу.
Та обставина, що обвинувачена, відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» є громадянкою похилого віку вказує на необхідність призначення їй кримінального покарання у мінімальному розмірі.

Те, що обвинувачена не визнала своєї вини у вчиненні злочину, судом при призначенні покарання до уваги не може бути прийнято, оскільки це - її позиція захисту.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає 510 (п`ятсот десяти) гривням.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області.

Копію вироку вручити негайно прокурору, обвинуваченій, потерпілій.

Суддя: підпис: ОСОБА_1