АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000415, за обвинуваченням

ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця і жителя м. Дніпропетровська,

раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

Встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Крім того, цим вироком ОСОБА_6 виправдано, як зазначено у вироку, за епізодом незаконного придбання, носіння та зберігання вибухових речовин у зв`язку з недоведеністю його у вчиненні кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, порушує питання про скасування вироку щодо ОСОБА_6 в повному обсязі: через м`якість призначеного йому покарання за обвинувальним вироком, неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду, викладеним у виправдувальному вироку, фактичним обставинам справи, та неправильне застосування закону.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_6 за ч.1 ст.263 КК України за епізодами злочинної діяльності щодо придбання, носіння й зберігання вибухових речовин у його гаражі, внаслідок чого призначив ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Виходячи з наведеного прокурор просить апеляційний суд ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним, як зазначено в скарзі, за всіма епізодами злочинної діяльності, та засудити його за ч.1 ст.263 КК України до 5 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі вважає обвинувальний вирок в частині засудження ОСОБА_6 за ч.1 ст.263 КК України незаконним і необґрунтованим. Стверджує, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки у вироку не зазначено місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, а також не вказано, в якому саме місці проживання чи перебування ОСОБА_6 зберігав вогнепальну зброю та бойові припаси.

Посилається захисник, крім того, на численні порушення кримінального процесуального закону, які на її думку допустив суд при розгляді кримінального провадження в судовому засіданні. Скаржиться адвокат ОСОБА_8 також на однобічність і неповноту судового розгляду.

Виходячи з цього захисник просила вирок суду щодо ОСОБА_6 в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 з посиланнями на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при постановленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 просить скасувати обвинувальний вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.263 КК України, та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Згідно з обвинувальним вироком суд визнав встановленим, що ОСОБА_6 з метою незаконного придбання, носіння і зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин у невстановлені органом досудового розслідування місці й часі за невстановлених обставин придбав вогнепальну зброю та бойові припаси, які без передбаченого законом дозволу зберігав за декількома місцями свого проживання та перебування.

Як зазначено у вироку, 04 вересня 2013 року на підставі ухвали суду під час обшуку за місцем реєстрації й проживання, а також у гаражі обвинуваченого ( АДРЕСА_1 , будинок АДРЕСА_2 ) співробітниками міліції було виявлено й вилучено: пістолет Маузер, який є нарізною вогнепальною зброєю, а також бойові припаси - 30 патронів калібру 5,45 мм і 16 патронів калібру 9 мм.

Крім того, цим же вироком суд визнав ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.263 КК України за епізодом незаконного придбання, носіння та зберігання вибухових речовин (елементу вибухового пристрою саморобного виготовлення вагою 189,8 г, а також вибухової речовини тротилу вагою 1016,4 г) без передбаченого законом дозволу у зв`язку із недоведеністю участі ОСОБА_6 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, думку прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала доводи апеляційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, доводи адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала свої апеляційні вимоги, доводи адвоката ОСОБА_9 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення кримінального процесуального закону.

Положенням частин 1,5 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому слід мати на увазі, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з вимогами ст.374 КПК України в мотивувальній частині обвинувального вироку суд повинен сформулювати обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення і навести докази на підтвердження встановлених судом обставин.

У разі визнання особи виправданою суду належить викласти формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Таким чином, суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити ті докази, що викривають, і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акта.

Як убачається з кримінального провадження, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону під час його розгляду та постановлення обвинувального і виправдувального вироків.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що за невстановлених обставин придбав, носив та зберігав без передбаченого законом дозволу вогнепальну зброю, боєприпаси і вибухову речовину. Дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України.

Як убачається з мотивувальної частини вироку суду, обвинувачення щодо ОСОБА_6 , яке визнане доведеним, сформульовано не конкретно, воно містить суперечливі формулювання встановлених обставин кримінального провадження.

Зокрема, як обґрунтовано зазначено в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_8 , у вироку не зазначено, коли, де та за яких обставин ОСОБА_6 незаконно придбав, носив та зберігав вогнепальну зброю та бойові припаси, а також з якою саме зброєю і бойовими припасами він незаконно поводився.

Вищевказане свідчить про неналежне виконання судом вимог статей 91 і 374 КПК України стосовно того, що при розгляді кримінального провадження в суді підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Згідно вироку суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 маючи умисел на незаконне придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин, за невстановлених обставин без передбаченого законом дозволу придбав вогнепальну зброю і бойові припаси, які незаконно зберігав за декількома місцями свого проживання та перебування, в результаті чого в порушення вимог ст.337 КПК України вийшов за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, оскільки з огляду на обвинувальний акт таке обвинувачення йому не пред`являлося.

В мотивувальній частині вироку судом також не вказано, які саме дії вчинив ОСОБА_6 з метою незаконного придбання, носіння та зберігання зазначеного пістолета і патронів, а лише зазначається про факт виявлення й вилучення цієї зброї й бойових припасів під час обшуку 4 вересня 2013 року за місцем проживання і реєстрації обвинуваченого, а також в приміщенні гаражу останнього.

Такі ж порушення закону судом допущені й при викладенні ним висновку у вироку, де йдеться про виправдання ОСОБА_6 за епізодом обвинувачення в незаконних діях з вибуховими речовинами.

Зазначений недолік обвинувального і виправдувального вироків свідчить про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та порушення права обвинуваченого ОСОБА_6 на захист (тим більше, що він своєї винності в незаконному поводженні зі зброєю і бойовими припасами не визнає), тоді як він в силу ст.42 КПК України має право знати, в чому його обвинувачують.

Крім того, всупереч вимогам ст.370 КПК України суд в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 за ч.1 ст.263 КК України послався на докази, які не були досліджені в судовому засіданні.

Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження, зокрема даних журналу судового засіданні та технічного запису встановлено, що при розгляді провадження суд не досліджував дані протоколів обшуку та висновки проведених на досудовому розслідуванні експертиз, а тому відповідно до вимог ст.23 КПК України не повинен був посилатися на ці докази.

Допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили суду повно та всебічно розглянути кримінальне провадження і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

З цих підстав доводи захисника ОСОБА_8 про те, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 не відповідає вимогам ст.374 КПК України, є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

У порушення вимог ст.411 КПК України у вироку в тій частині, в якій йдеться про виправдання ОСОБА_6 за даним епізодом злочинної діяльності, суд допустив істотні суперечності у своїх висновках.

Так, з посиланнями на показання обвинуваченого в судовому засіданні про те, що він заперечував свою вину в придбанні, носінні й зберіганні вибухових речовин, і що до цього кримінального правопорушення причетний знайомий ОСОБА_10 , суд дійшов висновку про недоведеність того, що зазначені злочинні дії вчинено ОСОБА_6 .

Разом з тим, як убачається із постановленого по даному кримінальному провадженню обвинувального вироку, суд водночас дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 вчинив передбачені ч.1 ст.263 КК України злочинні дії, маючи умисел не тільки на незаконне поводження зі зброєю і бойовими припасами, але й на придбання, носіння й зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Більше того, в одному випадку, зазначеному в обвинувальному вироку, суд піддав сумнівам доводи ОСОБА_6 щодо своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а у другому випадку суд фактично взяв до уваги аналогічні показання обвинуваченого і обґрунтував ними у вироку свої висновки щодо недоведеності його участі у вчиненні вказаних злочинних дій.

Так само в обґрунтування невинуватості ОСОБА_6 в незаконному поводженні з вибуховими речовинами суд посилався на інші докази: показання свідка ОСОБА_11 , дані протоколу обшуку гаражу, висновки експертиз, дані протоколів негласних слідчих дій, якими органи досудового розслідування обґрунтовували доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, тобто суд по суті дав різко протилежну оцінку одним і тим же доказам.

Суд визнав встановленим, що виявлені в гаражі ОСОБА_6 вибухові речовини зберігав ОСОБА_10 , який пояснив у судовому засіданні, що саме за зберігання вилучених в гаражі ОСОБА_6 вибухових речовин його вже було засуджено.

Між тим, даючи таку оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , суд не звернув увагу на те, що в даному кримінальному провадженні матеріали відносно ОСОБА_10 органи досудового розслідування виділили в окреме провадження в порядку ст.217 КПК України (т.2 а.с.165-166).

Крім того, висновок суду відносно причетності ОСОБА_10 до зберігання вибухових речовин, які було виявлено в гаражі ОСОБА_6 , суперечить вимогам ст.337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. До того ж, як убачається з матеріалів судового провадження, суд не перевірив доводи ОСОБА_12 і ОСОБА_13 відносно цих обставин, зокрема, не дослідив дані вироку, яким було засуджено ОСОБА_13 , хоча потреба в цьому була.

При оцінці показань ОСОБА_6 і ОСОБА_10 суд залишив поза увагою і те, що для складу зазначеного кримінального правопорушення не вимагається, аби особа, яка незаконно поводиться зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, була їх обов`язковим власником.

З наведених підстав висновок суду щодо непричетності ОСОБА_6 до незаконного поводження з вибуховими речовинами і відносно винуватості в цих діях інших осіб є передчасними, а тому їх не можна визнати обґрунтованими.

Отже, наведені дані свідчать про те, що викладені судом у цій частині вироку висновки про виправдання ОСОБА_6 істотно суперечать висновкам, викладеним в обвинувальному вироку.

Згідно з положеннями ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

На підставі наведеного вирок суду, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.263 КК України і виправдано за епізодом незаконних дій з вибуховими речовинами, належить скасувати.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, під якими розуміється той обсяг, у якому відбувалася перевірка оскарженого судового рішення. При цьому суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, який відповідно до вимог ч.2 ст.333 КПК України під час судового розгляду за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі дії, не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції.

Виходячи з того, що суд першої інстанції визначив обсяг досліджених ним доказів з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення, а апеляційний суд згідно зі ст.404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом порушення кримінального процесуального закону відповідно до п.3 ч.1 ст.409 і ч.1 ст.412 КПК України є підставою для скасування вироку і повернення справи на новий судовий розгляд.

Виходячи з наведеного посилання прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції кримінального закону у зв`язку із тим, що, на його думку, наявні по справі докази вказують на вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому досудовим слідством епізодів злочинної діяльності підлягають перевірці під час нового судового розгляду одночасно з перевіркою правильності встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи.

З тих самих підстав судовою колегією не можна перевірити і доводи захисника обвинуваченого щодо відсутності складу злочину за ч.1 ст.263 КК України через необхідність нового розгляду справи в суді першої інстанції.

Також апеляційним судом не можуть бути перевірені доводи прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу, оскільки це питання пов`язане з питанням щодо правильності кваліфікації його дій, яке підлягає перевірці та вирішенню судом першої інстанції під час нового розгляду провадження.

При новому розгляді суду необхідно вжити всіх передбачених законом заходів до повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, дослідити докази відповідно до вимог кримінального процесуального закону, дати їм належну оцінку, а також перевірити інші доводи апеляційних скарг прокурора і захисника ОСОБА_8 щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_6 за ч.1 ст.263 КК України або його виправдання за цим законом, оцінки доказів, а також призначення покарання тощо й постановити законне і обґрунтоване рішення.

Таким чином, апеляційні скарги прокурора і захисника підлягають задоволенню лише частково.

Як убачається з матеріалів провадження, під час апеляційного провадження ОСОБА_6 , відносно якого судом першої інстанції було обрано запобіжний захід у виді застави, ухилився від суду, в зв`язку з чим обвинувачений був оголошений в розшук, а 17 червня 2015 р. апеляційний суд обрав йому більш суворий запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на два місяці.

Виходячи з того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, а також приймаючи до уваги те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, під час апеляційного провадження переховувалася від суду, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування або зміни раніше обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не убачається.

Керуючись ст.ст.404,407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_8 частково задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2014 року щодо засудження ОСОБА_6 за ч.1 ст.263 КК України і виправдання його за епізодом незаконної дії з вибуховими речовинами скасувати та призначити новий судовий розгляд в тому самому суді в іншому складі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишити без зміни та продовжити його до 10 вересня 2015 року.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4