Справа № 362/398/15-к
Провадження № 1-кп/362/69/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.02.2015 року м. Васильків Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000020 від 10.09.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пшеничне, Васильківського району, Київської області, громадянина України, розлученого, офіційно не працюючого, маючого вищу освіту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, тобто у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), -

В С Т А Н О В И В :
16.02.2002 року Фастівським районним судом Київської області винесено постанову про стягнення зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ? частини від всіх видів заробітку, але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму доходу громадян до досягнення ним повноліття починаючи з 13.02.2002 року.

На підставі виконавчого листа Фастівського районного суду Київської області по справі №2-122 від 16.02.2002 року, ВДВС Васильківського МРУЮ 25.03.2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 на утримання спільного сина.

ОСОБА_5 , починаючи з 25.03.2011 року від сплати аліментів злісно ухиляється, кошти на утримання дитини не сплачує, будь-якої іншої допомоги ОСОБА_6 та сину не надає, на обліку в центрі зайнятості населення не перебуває, офіційно ніде не працює, участі у виховання дитини не приймає. У результаті вищевказаного ОСОБА_5 допустив заборгованість, яка згідно довідки-розрахунку відділу Державної виконавчої служби Васильківського МРУЮ з 25.03.2011 року по 15.01.2015 року складає 23972,59 гривень.

Починаючи з дня відкриття виконавчого провадження у період з 25.03.2011 року по 15.01.2015 року ОСОБА_5 здійснив сплату аліментів на користь ОСОБА_6 лише в грудні 2014 року, сплативши грошові кошти в сумі 150 грн. Усього аліментів за період з 25.03.2011 року по 15.01.2015 року, враховуючи суму сплати, а саме: 150 грн., нараховано в розмірі 23972,59 грн.

Головуючим у кримінальному провадженні з`ясована думка учасників судового розгляду про те, які докази треба дослідити та про порядок їх дослідження.

Прокурор не заперечував проти подальшого розгляду кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись вивченням доказів, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_5 .

Судом з`ясована думка всіх учасників судового провадження стосовно подальшого розгляду кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники кримінального провадження зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та можливості обмежитись вивченням доказів, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_5 , що містяться в матеріалах кримінального провадження №0000020 від 10.09.2014 року відносно ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, визнав повністю та показав, що не сплачує аліменти з 2009 чи з 2010 року, точно вже не пам`ятає. Не сплачував аліменти з тих підстав, що не працював офіційно, а перебивався частковими заробітками. В подальшому пообіцяв погасити заборгованість по аліментах та сплачувати самі аліменти. Нараховану суму заборгованості по аліментах визнав. Заявлений потерпілою ОСОБА_4 цивільний позов щодо відшкодування моральної шкоди не визнав. В скоєному кримінальному правопорушенні щиро розкаявся.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що вона звернулася до суду з заявою, бо її бувший чоловік, обвинувачений у справі ОСОБА_5 , не сплачує їй аліменти з 2006 року, а їй необхідні кошти для утримання їх спільного сина, який стоїть на диспансерному обліку в Любарській ЦРЛ Житомирської області та кожні чотири місяці його потрібно возити на обстеження та лікування в Житомирську обласну лікарню, пов`язані з захворюванням серця. Заявлений цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 майнової шкоди в розмірі 30188,59 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. підтримала, показавши, що моральна шкода завдана їй несплатою аліментів на сина та відсутністю коштів на його лікування.

Прокурором в судовому засіданні були надані матеріали кримінального провадження, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме:

· фотокопія паспорта на ім`я ОСОБА_5 ;

· характеристика за місцем проживання ОСОБА_5 , посередня;

· довідка лікарів психіатра та нарколога, відповідно до яких ОСОБА_5 на обліку психіатра та нарколога не перебуває;

· вимога про судимість ОСОБА_5 ;

· довідка-розрахунок Васильківського ВДВС №174/5 від 24.12.2014 року;

· копія виконавчого листа №2-122 року від 16.02.2002 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ? частини від всіх видів заробітку, але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму доходу громадян щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_5 в злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), а його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 164 КК України.

Визнаючи винним обвинуваченого ОСОБА_5 і обираючи йому міру покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до злочинів невеликої тяжкості, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого: відповідно до вимоги ГІБ МВС України, ОСОБА_5 , раніше не судимий, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Судом, відповідно до ст. 66 КК України, беруться до уваги обставини, пом`якшуючі відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 : щире каяття.

Обставин, що обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України судом не вбачається.

Суд враховує посередню характеристику на ОСОБА_5 за місцем його проживання, його щире каяття, те, що він раніше не судимий, і вважає за можливе призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 164 КК України у виді обмеження волі на певний строк, але із застосуванням ст.ст. 75-76 КК України, оскільки виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства.

Суд не застосовує до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого виду покарання у виді штрафу, оскільки останній офіційно працює, але перебуває на трьохмісячному іспитовому терміні та, якщо призначити йому покарання у виді штрафу, то він буде поставлений ще більш тяжке матеріальне становище, яке позбавить відшкодовувати потерпілій заборгованість по аліментах, а тому при його призначенні можуть виникнути труднощі в процесі виконання даного вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому призначене покарання ОСОБА_5 буде відповідати його особі і вчиненому ним кримінальному правопорушенню.

Що стосується вирішення питання задоволення потерпілій ОСОБА_4 заявленого цивільного позову в частині майнової шкоди в розмірі 30188,59 грн., суд вважає, що в цій частині він не підлягає до задоволення, оскільки з цього приводу вже відкрито виконавче провадження в ВДВС Васильківського МРУЮ Київської області від 25.03.2011 року на підставі виконавчого листа, виданого Фастівським районним судом Київської області №2-122 від 16.02.2002 року, що не потребує його дублювання на вказану суму.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року в п. 4 зазначено, відповідно до ст. 119 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст. 205, 207 ЦПК України.

З приводу заявленого потерпілою ОСОБА_4 цивільного позову про відшкодування моральної шкоди на суму 20000,00 гривень, в обґрунтування свого позову в цій частині, позивач зазначила душевні страждання у зв`язку з несплатою аліментів, а також те, що її неповнолітній син перебуває на диспансерному обліку в Любарській ЦРЛ Житомирської області та кожні чотири місяці треба його возити на обстеження та лікування в Житомирську обласну лікарню, пов`язані з хворобою серця.

Зазначена обставина не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з довідки долученої до позову від 22.01.2015 року, виданої лікарем ОСОБА_7 Любарської приписної амбулаторії, а не центральної районної лікарні, як зазначила в своєму позові позивач. Крім цього, в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 не навела жодних доказів стосовно обґрунтування свого позову в частині відшкодування їй моральної шкоди. Витрати, які можуть бути затрачені позивачкою на поїздки до Житомирської обласної лікарні, пов`язані з хворобою серця її неповнолітнього сина, а також обстеженням та його лікуванням, можуть бути підставою для звернення позивачки до обвинуваченого ОСОБА_5 , як для подання позову в частині відшкодування їй додаткових витрат, що передбачено Сімейним кодексом України, а тому суд вважає, що заявлений позов в цій частині необхідно залишити без розгляду.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався та в судовому засіданні прокурором не було заявлено такого клопотання, а тому суд при постановленні вироку не застосовує до ОСОБА_5 запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд,

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 164 КК України і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
Застосувати до призначеного покарання ОСОБА_5 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_5 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Іспитовий строк ОСОБА_5 відраховувати з дня постановлення вироку.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів через Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілій та прокурору.

Учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1