Ухвала

іменем України 12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 3 березня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000520,

встановила:

ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 грудня 2014 року до

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

підозрюваного у вчиненні суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним режимом.

Вирішені питання про речові докази у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 3 березня 2015 року ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни.

Згідно з ухвалою суду, ОСОБА_2 23 вересня 2014 року приблизно о 12 годині, перебуваючи по вул. 1-го Травня, 7 в м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області, біля магазину «Фарфор», діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав велосипед марки «Мінськ», який належить ОСОБА_3, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на суму 562 грн.

Крім цього, 1 жовтня 2014 року приблизно о 17 год. 30 хв., ОСОБА_2, перебуваючи по АДРЕСА_2, умисно, повторно, з метою викрадення чужого майна, через незачинені вхідні двері проник до будинку ОСОБА_4, звідки таємно викрав майно потерпілої на загальну суму 4643,00 грн.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_1 ставить питання про скасування постановлених судових рішень та перекваліфікацію дій ОСОБА_2 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України. Зазначає, що умисел на вчинення цього суспільно небезпечного діяння виник у ОСОБА_2 вже у приміщенні будинку. Повідомляє, що суди не дослідили та не взяли до уваги протокол допиту підозрюваного, з якого вбачається, що ОСОБА_2 проник у будинок з метою зарядити телефон, а не з метою крадіжки.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Доводи, на які посилається у касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність порушень вимог закону при проведенні досудового розслідування і розгляді справи в районному суді.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в ухвалах мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Пункт 22 постанови пленуму Верховного суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику і справах про злочини про власності» орієнтує суди на те, що під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом.

Під «проникненням» слід розуміти вторгнення в закрите чи незакрите (незамкнене) приміщення або житло, яке здійснюється винним протиправно (без відповідного дозволу) всупереч волі громадян, які проживають, працюють або через інші обставини законно перебувають (або в даний час відсутні) в цьому місці. Воно може здійснюватись як з подоланням перешкод (замків, закритих дверей, вікон, люків та ін.) чи опору людей, так і без цього, наприклад шляхом обману відповідних осіб або з використанням того, що ці особи (особа) залишили приміщення (житло) незакритим, без охорони. «Проникнення» може бути здійснене також за допомогою різних пристроїв (крюків, магнітів, шлангів тощо), коли винний не входить у відповідне приміщення.

Отже, обов'язковою ознакою проникнення у житло є його незаконність, тобто відсутність у особи права заходити та перебувати у місці, де знаходиться майно.

З судових рішень вбачається, що потерпіла ОСОБА_5 повідомляла, що ОСОБА_2 з її сім'єю не перебував у будь-яких соціальних зв'язках, які б дали йому право без відома власників зайти у її житло. Тобто, ОСОБА_2 був для сім'ї потерпілої сторонньою особою, тому посилання захисника на те, що підозрюваний проник у будинок з метою зарядити свій телефон, апеляційний суд обґрунтовано оцінив критично.

Апеляційний суд правильно зазначив, що житло ОСОБА_5 є приватною власністю і доступ до нього може надаватися виключно з дозволу власника й не є вільним для сторонніх осіб. Крім того, послуги із заряджання мобільних телефонів у цьому приміщенні не надавалися.

Також, колегія суддів обґрунтовано вказала, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. А тому, оскільки ОСОБА_2 є особою, яка не усвідомлює свої дії та не керує ними, то суд обґрунтовано піддав сумніву правдивість його показань взагалі.

Будь-які інші докази, які б підтверджували доводи захисника щодо неправильності кваліфікації дій ОСОБА_2, відсутні.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 3 березня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8