Номер провадження: 11/785/78/15
Номер справи місцевого суду: 1516/2008/2012
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.03.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участі обвинуваченої ОСОБА_5

та потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію обвинуваченої

ОСОБА_5 , яка: народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Обжила Балтського району Одеської області, є громадянкою України, має середню спеціальну освіту, не працює, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судима,

на вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2013 року, яким вона засуджена за ч. 1 ст. 125 КК України з призначенням покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.,

встановив:
Зазначеним вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнана винною у тому, що вона 22.03.2012 року, приблизно о 18 год. 50 хв., знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин з сусідкою ОСОБА_6 , під час сварки між ними, діючи умисно, штовхнула її у груди внаслідок чого ОСОБА_6 ударилась об дерево, після чого вона нанесла їй удар в обличчя, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження у виді: забиття м`яких тканин спинки носу та волосистої частини голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляції, заперечуючи проти встановлених судом обставин справи, засуджена ОСОБА_5 зазначила, що висновки суду першої інстанції у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи.

Вона не заперечує наявність стійких неприязних відносин з ОСОБА_6 , але не погоджується з тим, що ці стосунки є наслідком її протиправної поведінки.

Суд побудував обвинувальний вирок на суперечливих показаннях потерпілої і не взяв до уваги, що відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви, щодо доведеності вини особи, мають трактуватись на користь обвинуваченого.

Оскільки очевидців події у справі немає, суд першої інстанції, на її думку, безпідставно взяв до уваги показання потерпілої та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є родичами ОСОБА_6 , але відкинув показання свідка ОСОБА_11 , пославшись на те, що він є її чоловіком.

Жоден з допитаних у якості свідків працівників міліції не дали пояснень з приводу того, що вони бачили на обличчі потерпілої будь-які тілесні ушкодження.

Акт судово-медичного дослідження потерпілої №49 не може бути доказом у справі, оскільки висновки експерта мають характер припущення, щодо механізму утворення тілесних ушкоджень.

Суд зазначив у вироку, що вона умисно штовхнула потерпілу, внаслідок чого ОСОБА_6 ударилась об дерево. Навіть, якщо поштовх був умисним, то стосовно наслідків її вина може бути лише необережною, а діюче кримінальне законодавство, відповідальності за необережне спричинення легких тілесних ушкоджень, не передбачає. Суд першої інстанції цій обставині юридичної оцінки не дав.

Зважаючи на це, вона просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження у справі.

Заслухавши доповідача, обвинувачену, яка в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, виступаючи у судових дебатах та, звертаючись до суду з останнім словом, підтримала доводи своєї апеляції, потерпілу, яка заперечувала проти апеляційної скарги засудженої, перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає що апеляція не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Кваліфікуючи дії засудженої за ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції зазначив у вироку, що вина ОСОБА_5 доведена дослідженими доказами, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка пояснила суду, що 22.03.2012 року, приблизно о 18 год. 50 хв., під час сварки, ОСОБА_5 умисно штовхнула її, а після того як вона підвелась, ударила по обличчю;

- висновком судово-медичної експертизи №49 від 23.03.2012 року, зі змісту якого випливає, що у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у виді забиття м`яких тканин спинки носу та волосистої частини голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень /а.с. 23/;

- показаннями судмедексперта ОСОБА_12 , який пояснив суду, що підтверджує свій висновок. Окрім того, експерт показав, що пошкодження спинки носа у потерпілої, не могло утворитись від падіння і удару об дерево чи інші предмети;

- показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які пояснили суду, що їм відомо про наявність неприязних стосунків між потерпілою та обвинуваченою. Зі слів потерпілої їм відомо, що 22.03.2012 року, під час сварки, ОСОБА_5 ударила її.

Надавши правову оцінку дослідженим доказам та іншим обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вони, у своїй сукупності, доводять вину обвинуваченої у вчиненні злочину, що їй інкримінується, а її дії правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Перевіривши доводи апеляції засудженої, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, за наступних підстав.

Твердження ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції побудував обвинувачення на суперечливих показаннях потерпілої і не взяв до уваги, що відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи, мають трактуватись на її користь, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Так, потерпіла послідовно пояснювала, що саме ОСОБА_5 штовхнула її і вона ударилась головою об дерево, після чого обвинувачена ударила її по обличчю.

Зазначені показання потерпілої підтверджуються висновком експерта про наявність у неї забиття волосистої частини голови та м`яких тканин спинки носу, а також його показаннями, щодо того, що пошкодження спинки носа потерпілої не могло утворитись від падіння і удару об дерево чи інші предмети.

Не довіряти висновку та показанням судмедексперта, у суду апеляційної інстанції підстав немає.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що жодних сумнівів винуватості ОСОБА_5 в умисному спричинені легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 не існує, тому її посилання на ст. 62 Конституції України, у даному випадку є недоречним.

Довід засудженої, щодо безпідставності ґрунтування обвинувального вироку на показаннях свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є родичами ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки ці показання є непрямим доказом, який випливає з показань потерпілої та підтверджуються показаннями незацікавленої особи, - судмедексперта ОСОБА_12 та висновком судмедекспертизи, які суд першої та апеляційної інстанції визнав достовірними.

Суд апеляційної інстанції вважає також, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , оскільки вони суперечать наведеним вище доказам та є недостовірними.

Твердження засудженої ОСОБА_5 , що жоден з допитаних у якості свідків працівників міліції не дали пояснень з приводу того, що вони бачили на обличчі потерпілої будь-які тілесні ушкодження, суд апеляційної інстанції не сприймає оскільки: працівник міліції ОСОБА_13 показав, що подробиць події він не пам`ятає, а спілкувався тільки з сестрою потерпілої; а працівник міліції ОСОБА_14 показав, що видимих пошкоджень у потерпілої він не бачив.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені свідчення працівників міліції не суперечать показанням потерпілої, оскільки перший з них не бачив потерпілу, а інший міг не бачити тілесних ушкоджень, а фіксування тілесних ушкоджень є прерогативою судмедексперта.

Довід засудженої у апеляції про те, що Акт судово-медичного дослідження потерпілої №49 не може бути доказом у справі, оскільки висновки експерта, щодо механізму утворення тілесних ушкоджень, мають характер припущення не відповідає дійсності.

Так, на вирішення судмедексперта було поставлено лише запитання щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, на яке він дав конкретну відповідь про їх локалізацію та ступінь тяжкості. У даному висновку експерта про жодні припущення не ідеться.

Даючи оцінку доводу засудженої, щодо того, що, якщо припустити, що поштовх був умисним, то стосовно наслідків її вина може бути лише необережною, а діюче кримінальне законодавство відповідальності за необережне спричинення легких тілесних ушкоджень, не передбачає, суд апеляційної інстанції виходить з того, що вина ОСОБА_5 в умисному спричинені легкого тілесного ушкодження у виді забиття м`яких тканин спинки носу, беззаперечно доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, наведеними у вироку.

У документі, названому засудженою клопотанням, який фактично є доповненням до апеляції, наданим під час апеляційного розгляду, ОСОБА_5 навела наступний довід.

На її думку, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню також на підставі п. 11 ч. 1 ст. 6 КПК України в редакції 1960 року, оскільки у справі є постанови органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи за тими ж обставинами, тому наявність таких постанов є підставою для закриття справи.

Апеляційний суд вважає зазначений довід засудженої безпідставним, оскільки постановами органу дізнання від 16.12.2011 року, 19.12.2011 та 13.01.2012 року (а.с. 19, 20, 21) було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст. 129 та 296 КК України.

Постанов органу дізнання про відмову у порушенні кримінальної справи за ст. 125 КК України не існує, тому підстав для закриття провадження у справі, з мотивів наведених засудженою, у даному випадку, немає.

Таким чином, на виконання вимог ст. 377 КПК України в редакції 1960 року, суд апеляційної інстанції навів докладні мотиви прийнятого рішення, ретельно проаналізував та дав правову оцінку кожному доводу апеляції засудженої і приходить до обєктивного висновку, що вона не підлягає задоволенню.

Виходячи з викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги ст. 65 КК України та, врахувавши усі обставини справи, правильно обрав обвинуваченій міру покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у вигляді штрафу.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 365 КПК України в редакції 1960 року, якщо розгляд апеляції дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, щодо яких не надійшли апеляції, апеляційний суд зобовязаний прийняти таке рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Санкцією ч. 1 ст. 125 КК України передбачено найбільш суворе покарання у вигляді виправних робіт.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції, засуджена заперечувала можливість звільнення її від кримінальної відповідальності на підстві ст. 49 КК України, наполягаючи на закритті провадження за відсутності у її діях складу злочину.

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, виходячи з вимог ст. 365 КПК України в редакції 1960 року, рішення з вищезазначеного питання, на користь засудженої, має бути прийнято судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України в редакції 1960 року, Апеляційний суд Одеської області, -

ухвалив:
Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2013 року стосовно неї, - без змін.

На підставі ст. 49 та 74 КК України, звільнити ОСОБА_5 від покарання, призначеного вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2013 року у зв`язку з закінченням строку давності.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Апеляційного суду Одеської області: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4