Справа № 154/2238/14-к Провадження №11-кп/773/239/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 402 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2015 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу старшого прокурора військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000034 щодо

ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні 2 малолітніх дітей та двоє батьків інвалідів, непрацюючого, не судимого

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:
В апеляційній скарзі прокурор в кримінальному провадженні військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_6 , вказує на незаконність ухвали суду у зв`язку з неправильно застосованим законом України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що обставини, на які послався суд не свідчать про втрату суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_7 злочину, а також не дають підстави дійти висновку, що обвинувачений перестав бути суспільно небезпечною особою. Просить скасувати ухвалу Володимир- Волинського міського суду, якою ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до Володимир- Волинського міського суду Волинської області.
Ухвалою Володимир Волинського міського суду від 30 квітня 2015 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.402 КК України, на підставі ст. 48 КК України, а кримінальне провадженням щодо нього закрито у зв`язку із зміною обстановки.

Цією ухвалою ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він, будучи військовослужбовцем, а саме рядовим, відповідно до ст.68 Конституції України, ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 11,16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, свято і непорушно їх додержуватись, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою. 18.06.2014 року близько 09 год. 00 хв. у м. Володимир-Волинський ТВО командира військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_10 , за вказівкою заступника командувача оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_11 , на плацу частини на ранковому шикуванні, військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 було оголошено список військовослужбовців, які повинні вибувати на полігон Широкий лан, розташований в Миколаївській області, з метою виконання бойового завдання та одночасно віддано усний наказ про вибуття на вказаний полігон військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , у тому числі і ОСОБА_7 . Однак, ОСОБА_7 в усній формі, а надалі письмовим рапортом заявив, що виконувати наказ ОСОБА_10 на виїзд на полігон ІНФОРМАЦІЯ_3 не буде у зв`язку із важкими сімейними обставинами, тим самим відкрито відмовився виконати наказ начальника.
Заслухавши доповідача, який доповів суть ухвали суду першої інстанції, повідомив ким і в якому обсязі вона оскаржена, міркування прокурора про незаконність ухвали суду першої інстанції, думку обвинуваченого і його захисника, який вважає ухвалу суду законною і справедливою, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини скоєння злочину та дав належну юридичну оцінку діям ОСОБА_7 і його висновок про доведеність винуватості останнього у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і ці обставини в апеляційній скарзі не оспорюються.
Посилання прокурора на те, що судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а висновки викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є безпідставними.
Відповідно до статті 48 КК України, та роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 « Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року для застосування ст.48 КК України необхідно встановити, що після вчинення злочину особою невеликої або середньої тяжкості обстановка змінилась таким чином, що вчинене діяння вже не є суспільно небезпечним, або особу можна визнати такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама, або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлює вчинення нею нового злочину.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.48 КК України, суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог закону.
Суд під час розгляду справи встановив ту обстановку, яка існувала на час вчинення злочину ОСОБА_7 та вказав в чому полягала її зміна на час розгляду справи у суду і навів у своєму рішенні дані, які свідчать про те, що обвинувачений перестав бути суспільно небезпечною особою.
Як встановлено судом, ОСОБА_7 12 квітня 2014 року був мобілізований і на час невиконання ним наказу ( на 18.06.2014 року) командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_10 вибути у Миколаївську область на полігон « ІНФОРМАЦІЯ_3 » для виконання бойового завдання, проходив військову службу на посаді водія санітара відділення збору та евакуації поранених медичної служби, хоча і подав рапорт про його звільнення з військової служби через тяжкі сімейні обставини. Тобто, на час невиконання наказу ОСОБА_7 проходив військову службу, як мобілізований військовослужбовець.
На час розгляду справи судом, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2015 року за № 70 ОСОБА_7 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та звільнено у запас, відповідно до п.4 Указу Президента України №15/2015 року від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», що підтверджує не проходження останнім військової служби на даний час і те, що він не є військовослужбовцем.
Цих обставин не заперечив і сам апелянт в апеляційному суді.
Про те, що у ОСОБА_7 на утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей та він здійснює догляд за батьками інвалідами другої групи, які потребують стороннього догляду підтверджується актом вивчення сімейно побутових умов і медичного обстеження ( а.п. 50-52).
В судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив, що він не є військовослужбовцем та продовжує здійснювати догляд за своєю матір`ю інвалідом другої групи - ОСОБА_12 .
Крім того, судом враховано, що ОСОБА_7 скоїв злочин, який, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, вперше притягується до кримінальної відповідальності, що є умовами для звільнення від кримінальної відповідальності за ст.48 КК України, визнав себе винуватим у скоєному та щиро покаявся, за місцем проживання і під час проходження військової служби виключно позитивно характеризується, будь- яких тяжких наслідків від вчиненого ним злочину не наступило, має на утриманні двоє малолітніх дітей і батьків інвалідів та звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України.
Отже, в силу вищенаведених обставин, обстановка навколо обвинуваченого на час розгляду справи судом суттєво змінилася, оскільки останній не є військовослужбовцем, яка унеможливлює вчинення ОСОБА_7 нового злочину і свідчить про те, що обвинувачений перестав бути суспільно небезпечною особою, про що вірно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції навів у рішенні обґрунтування на підтвердження висновку про зміну обстановки, внаслідок якої ОСОБА_7 перестав бути суспільно небезпечною особою, що свідчить про наявність таких змін, що унеможливлюють скоєння ним тотожних або однорідних нових злочинів.
Вищенаведеним спростовуються твердження в апеляції про безпідставність звільнення ОСОБА_7 за ст.48 КК України.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що оскільки ОСОБА_7 є військовозобов`язаним і в разі повторного призову його на військову службу може вчинити тотожний або однорідний злочин, є безпідставними. Відповідно до вимог діючого законодавства, суд, звільняючи особу від кримінальної відповідальності за зміною обстановки, не може прогнозувати про неможливість вчинення цією особою будь- якого злочин.
Не заслуговує на увагу і твердження апелянта, що діями ОСОБА_7 заподіяно шкоду. Оскільки, як видно з матеріалів кримінального провадження, ні безладдя у військовій частині, де проходив службу військовослужбовець ОСОБА_7 , ні зриву виконання бойового завдання або інших тяжких наслідків від дій обвинуваченого не наступило. За таких обставин суд вірно вказав у рішенні про відсутність заподіяння ОСОБА_7 шкоди чи інших тяжких наслідків.
Не наведено обґрунтованих доводів в апеляції і того, що звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України, як такого, що він перестав бути суспільно небезпечною особою буде породжувати в останнього відчуття безкарності. ОСОБА_7 як у суді першої, так і апеляційної інстанції визнав себе винуватим у вчиненні злочину та щиро покаявся у скоєному, даючи правдиві показання щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і мотивованим.
Підстав, передбачених ст.409 КПК України, а саме невідповідність висновків суду викладених у рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження чи неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність про скасування ухвали суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, про що вказує апелянт в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.
З вищенаведених підстав апеляційна скарга прокурора військової прокуратури Луцького гарнізону задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу старшого прокурора військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Володимир- Волинського міського суду Волинської області від 30 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4