Головуючий - КОСТЕНКО А. М. Доповідач - ПОЛОСЕНКО В. С
УХВАЛА №
11а-72-2007

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2007 року м. Київ

Військовий апеляційний суд Центрального регіону в складі: головуючого - генерал-майора юстиції КУЗЬМІНА А. С, суддів полковника юстиції
ДИМАРЕЦЬКОГО В. М. та підполковника юстиції
ПОЛОСЕНКА В. С, при секретарі ВАСИЛЕНКО Н. І., за участю про­курора
відділу військової прокуратури Центрального регіону підполковника юстиції БУДО-ВОГО С М., засудженого
ОСОБА_1. та його
захисника - адвоката
ОСОБА_2, роз­глянув у судовому засіданні
кримінальну справу за апеляційними скаргами засудженого та його захисника на вирок військового місцевого суду
Хмельницького гарнізону від 30 жовтня 2006 року, відповідно до якого засуджено військовослужбовця
військової частини 9971 капі­тана

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, уродженця м.

Кременчук Полтавської області,
українця, з вищою освітою, розлу­ченого, маючого на утриманні
малолітню дитину, раніше не суди­мого, на військовій службі в якості офіцера з
вересня 1999 року, проживаючого в смт. Дубровиця Рівненської області, АДРЕСА_1

за ст. 190 ч. 1 КК України з застосуванням ст. 58 цього ж кодексу до 1 року
службово­го обмеження з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків із суми його
грошового забезпе­чення і на підставі ст. 1 п.
„б" Закону України „Про Амністію" від 31 травня 2005 року ОСОБА_1
звільнено від призначеного покарання.

Згідно з вироком місцевого суду, ОСОБА_1 визнаний винним в інкримінованому
йому злочині при наступних обставинах.

З листопада 2003 року ОСОБА_1 проходить військову
службу на посаді ІНФОРМАЦІЯ_2 Луцького
прикордонного загону.

9 вересня 2004 року військовослужбовцями
прикордонної застави „Неньковичі" за не­законний перетин державного кордону України були затримані в
адміністративному порядку громадяни республіки Беларусь ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

11 вересня 2004 року по прибуттю на заставу ОСОБА_1 з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме
грошовими коштами затриманих громадян, та достовірно знаючи, що вирішення
питання про їх притягнення до адміністративної відповідальності та визначення
виду і розміру адміністративного стягнення є виключно компетенцією суду і не
входить до його повноважень, повідомив громадянина ОСОБА_3., що за звіль­нення затриманих громадян від адміністративного арешту
вони повинні передати йому 500 доларів США.

2

12 вересня 2004 року після доставки затриманих осіб
до Зарічнянського районного су­ду Рівненської області для
вирішення питання про їх притягнення судом до адміністративної відповідальності,
хвилюючись за здоров'я матері та з метою скорішого повернення до місця
постійного проживання, ОСОБА_3 зателефонував своєму брату - ОСОБА_10. з
проханням привезти вказану суму грошей.

Через деякий час останній привіз 500 доларів США та віддав брату. Після чого біля приміщення
Зарічнянського районного суду Рівненської області в цей же день ОСОБА_3.
передав ОСОБА_1 500 доларів США, що по курсу НБУ
складає 2655 грн. 25 коп.

В апеляційних скаргах засуджений та захисник-адвокат ОСОБА_2. з внесеними
змінами не погоджуючись із вироком суду, просять його скасувати, а справу
закрити на під­ставі ст. 6 п. 1 КПК України за відсутністю події злочину. При цьому посилаються на одно­бічність і неповноту досудового і судового слідства, не
відповідність висновків суду фактич­ним
обставинам справи, істотне порушенням вимог кримінально-процесуального закону
ор­ганами досудового слідства і судом, неправильне
застосування кримінального закону.

В обгрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_1. та захисник
ОСОБА_2наголошують наступне:

- судом безпідставно було відхилено клопотання про допит
свідка ОСОБА_11, а

оголошене її пояснення судом до уваги не прийнято,

· без мотивації відхилені покази свідків ОСОБА_12 і
ОСОБА_13; і

не досліджені
інші докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а
саме: щодо документального перевезення через митний кордон України - республі­ки Беларусь
валюти в сумі 500 доларів США, не вжито ніяких
заходів до ОСОБА_10. і ОСОБА_14 за незаконне
ввезення валюти;

· суд поклав в основу вироку суперечливі покази свідків
ОСОБА_3,ОСОБА_10 та ОСОБА_14;

· зміна
обвинувачення в суді відбулася в порушення вимог ст. 277 ч. 2 КК України, оскільки жоден з громадян
республіки Білорусь після зміни обвинувачення не був визнаний потерпілим і не були забезпечені їх права;

· при
розгляді справи було порушено правила підсудності, що порушило право обви- нуваченого
на захист;

· постанова про порушення кримінальної справи від 2 лютого 2006 року є незаконною;

· суперечить вимогам КПК проведене за дорученням суду
відтворення обстановки та обставин події з ОСОБА_3 і
ОСОБА_10.;

· вироком ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченому ст. 190 ч. 1 КК України за кваліфікуючою ознакою „шляхом обману", хоча нове
обвинувачення в суді пред'являлось прокурором за ознакою „зловживаючи
довірою", чим порушено право підсуд­ного на захист.

Заслухавши доповідача, виступи засудженого та його захисника в підтримку
апеляцій, думку прокурора, який пропонував
залишити апеляційні скарги без задоволення, перевірив­ши матеріали справи та
обговоривши доводи скарг, апеляційний суд регіону приходить до наступного.

Висновки суду першої інстанції про винуватість засудженого у вчиненні
злочину, пе­редбаченого ст. 190 ч. 1 КК України доведено сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які сумнівів у своїй достовірності не викликають
та всупереч доводам апелянтів від­повідають фактичним обставинам справи і грунтуються на
достатньо повно і об'єктивно до-

З

сліджених в
судовому засіданні, належним чином оцінених та наведених у вироку доказах, які
зібрані по справі.

На думку суду регіону, місцевим судом в основу вироку правильно покладені
покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_5, протокол усної заяви ОСОБА_15. в адресу правоохоронних органів Республіки
Білорусь про вчинення злочину, які в сукупності узгоджуються між собою та
іншими дослі­дженими в судовому засіданні
доказами. Із матеріалів кримінальної справи не вбачається об­ставин, в силу
яких ОСОБА_3 та інші свідки могли оговорити ОСОБА_1.

Судом всупереч доводам апелянтів належним чином були оцінені покази свідків
ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та інші докази, які ставляться під сумнів апелянтами, про
що прямо наведе­но у вироку.

Що стосується протоколів слідчих дій, які покладені в основу вироку, то
вони прове­дені відповідно до вимог чинного законодавства.

Посилання апелянтів на те, що після зміни обвинувачення суд не визнав
громадян ре­спубліки Білорусь потерпілими, а також на помилку при
кваліфікації дій ОСОБА_1 по ст. 190 ч. 1 КК України як шахрайство за кваліфікуючою ознакою „шляхом обману"
замість „зловживаючи довірою", то на думку апеляційного суду, це не
призвело до порушень прав підсудного на захист.

Перевіривши матеріали справи і доводи скарг, військовий апеляційний суд не
знахо­дить обставин і фактів, котрі могли б вплинути на обґрунтованість
прийнятого рішення від­носно доведеності вини ОСОБА_1 в скоєні інкримінованого
йому злочину і не були дослі­джені або належним чином оцінені судом першої інстанції.

Також на думку суду регіону не ґрунтуються на матеріалах справи посилання
апелян­тів на незаконність постанови про порушення кримінальної
справи стосовно ОСОБА_1.
та визначення підсудності.

Разом з цим, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_1
покарання за ст. 190 ч. 1 КК України та звільнення від нього
на підставі ст. 1 п. „б" Закону України „Про амністію" від 31 травня 2005 року, то на думку апеляційного суду з таким висновком не
мож­на погодитися, оскільки за змістом ст. 6 цього Закону особи, які підпадають під дію ст. 1 да­ного Закону і до яких належить
ОСОБА_1., звільняються не від покарання, а від
кримі­нальної відповідальності, оскільки провадження по
даній справі не було закінчено.

Відповідно до ст. 376 КПК України, апеляційний суд,
встановивши обставини, перед­бачені ст. 6 КПК України, скасовує обвинувальний
вирок і закриває справу.

Виходячи з наведеного, вирок військового місцевого суду Хмельницького
гарнізону підлягає скасуванню, а справа стосовно ОСОБА_1. - закриттю на
підставі ч. 1 ст. 44 КК України та п.
4 ч. 1 ст. 6 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 362, 366, 370 і 376 КПК України, військо­вий
апеляційний суд Центрального регіону

УХВАЛИВ:

4

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_1. та адвоката ОСОБА_2. задоволь­нити
частково.

На підставі ст. 6 Закону України „Про амністію"
від 31
травня 2005 року звільнити

ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності.

Вирок військового місцевого суду Хмельницького гарнізону від 30 жовтня 2006 року стосовно ОСОБА_1 скасувати, а
справу відносно нього відповідно до ч. 1 ст. 44
КК України та п. 4, ч. 1, ст. 6 КПК України - закрити.