Ухвала

іменем україни

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4.,

суддів ОСОБА_5., ОСОБА_6.,

при секретарі ОСОБА_7.,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002615, за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8.,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 2 жовтня 2014 року та вирок Апеляційного суду Херсонської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Як убачається зі змісту касаційної скарги захисник засудженого ставить питання про зміну постановлених судових рішень, перекваліфікацію дій засудженого з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України та призначення йому покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України. Вважає, що з огляду на відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей про невиконання попереднього вироку щодо ОСОБА_1, в його діях відсутня кваліфікуюча ознака повторності вчинення грабежу, а відтак його дії кваліфіковано неправильно, що призвело до призначення надто суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Дніпровського районного суду м. Херсона від 2 жовтня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 30.11.2011 року та остаточно визначено ОСОБА_1 покарання 3 роки 5 днів позбавлення волі.

Апеляційний суд Херсонської області вирок суду першої інстанції скасував в частині призначеного покарання і постановив свій вирок від 27 листопада 2014 року, яким ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України призначив покарання 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вимог ст. 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 30.11.2011 року та остаточно визначив ОСОБА_1 покарання 4 роки 10 днів позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 26 травня 2013 року приблизно о 5 год. 30 хв., перебуваючи на зупинці громадського транспорту по вул. Миру в м. Херсоні, шляхом ривка повторно намагався відкрито викрасти майно потерпілої ОСОБА_3 на загальну суму 3370 грн., однак свій умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_1 через відсутність в його діях кваліфікуючої ознаки повторності вчинення злочину з мотивів, про які вказано у касаційній скарзі, безпідставні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 30.11.2011 року, яким ОСОБА_1 засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт набрав чинності і 28.12.2011 року був направлений для виконання до кримінально-виконавчої інспекції (КВІ) Суворовського РВ ХМВ УМВС України в Херсонській області (а. п. 209). За повідомленням інспектора КВІ ОСОБА_1 на обліку не перебував (а. п. 208). Тобто, зазначений вирок суду першої інстанції не виконано.

Відповідно до вимог статей 80, 90 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом двох років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначеного строку засуджений вчинить новий середньої тяжкості або більш тяжкий злочин.

До строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалась.

Злочин, за який ОСОБА_1 засуджений останнім вироком, вчинено 26 травня 2013 року, тобто до закінчення строку виконання попереднього обвинувального вироку, у зв'язку з чим давність виконання попереднього вироку перервалась, а тому судимість ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185 КК України не є погашеною.

Враховуючи викладене та положення примітки до ст. 185 КК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 закінченого замаху на вчинення грабежу, вчиненого повторно та правильно кваліфікували дії винного за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.

При призначенні покарання, суд першої інстанції припустився помилки, без належного мотивування та обґрунтування, призначив більш м'яке покарання, ніж передбачене санкцією статті обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом'якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Скасовуючи вирок в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції з урахуванням усіх обставин справи, ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого, який вину визнав, щиро розкаявся у вчиненому, задовільно характеризується за місцем проживання, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_1 лише в умовах ізоляції від суспільства.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом мінімальне покарання, передбачене санкцією статті обвинувачення є обґрунтованим, законним, справедливим та сприятиме виправленню та перевихованню засудженого і попередженню нових злочинів, а тому доводи касаційної скарги захисника про суворість призначеного покарання не ґрунтуються на вимогах закону. Підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Усі наведені захисником в апеляції доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірені судом апеляційної інстанції, який не знайшов підстав для їх задоволення, належно вмотивував своє рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставною для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 2 жовтня 2014 року та вирок Апеляційного суду Херсонської області від 27 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6