Провадження № 11-кп/792/66/15
Справа № 675/939/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.01.2015 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 24 жовтня 2014 року,-

В с т а н о в и л а :
Ухвалою Ізяславського районного суду від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Відмовляючи в задоволенні клопотання місцевий суд виходив з того, що покарання у виді довічного позбавлення волі призначене ОСОБА_7 ґрунтується на вимогах закону, відповідає міжнародному законодавству, а тому законні підстави для задоволення його вимог відсутні.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу місцевого суду скасувати. Вважає, що суд незаконно і необґрунтовано, без належної оцінки наявних в справі доказів та даних постановив рішення про відмову в заміні йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі. Це, на думку засудженого, свідчить про упередженість суду і є підставою для скасування ухвали суду та заміни призначеного йому покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Як встановлено колегією суддів та стверджується матеріалами провадження, вироком апеляційного суду Одеської області від 23.02.2004 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 06.07.2004 року, ОСОБА_7 , за вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 142 ч. 2, 142 ч. 3, 145 ч. 2, 17, 93 п.п. «а», «і», «г», 93 п.п. «а», «і», «з» КК України (в редакції 1960 року), з застосуванням ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

Вважаючи, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 такий вид кримінального покарання, як смертна кара визнано неконституційним, що має зворотну дію в часі, з огляду на те, що він вчинив злочини до введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, ОСОБА_7 стверджує, що максимальне покарання, яке могло бути призначене йому судом, є 15 років позбавлення волі.

Однак, з таким висновком засудженого ОСОБА_7 колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону, більше того, прямо суперечить йому.

Так, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року і до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений

неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що

існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання колегії суддів, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював

безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала

існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В частині ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення КСУ від 29.12.1999 року, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі є менш суворим

видом покарання порівняно із смертною карою. Оскільки при

застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне

право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин,

забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.
У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України 1960 року на

час вчинення ОСОБА_7 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та поліпшують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на ОСОБА_7 , який вчинив ряд епізодів, передбачених КК України 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в чому намагається переконати колегію суддів ОСОБА_7 (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Разом з тим, ставлячи питання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, поза увагою ОСОБА_7 залишилися ті обставини, що ряд епізодів злочинних дій, зокрема по обставинах умисного убивства та заволодіння майном ОСОБА_8 він вчинив 25.01.2001 року, тобто в час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 стосовно встановлення такого виду покарання як довічне позбавлення волі набрав чинності, що передбачало та надавало можливість суду застосувати такий вид покарання до ОСОБА_7 .

Чинним кримінальним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, при виконанні ОСОБА_7 ряду вимог, в тому числі щодо його поведінки. А тому твердження засудженого, про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.

З огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_7 набрав законної сили, був предметом касаційного перегляду, а апеляційний суд в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, в тому числі щодо фактичних обставин справи та доведеності вини, допустимості доказів, ревізії судового рішення, на вирішенні яких наполягає засуджений, вимоги ОСОБА_7 в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Посилання ОСОБА_7 про неправильне застосування судом норм матеріального права, є надуманими та повністю спростовуються матеріалами провадження, які засудженим не спростовані.

Ставлячи питання про скасування ухвали місцевого суду, засуджений ОСОБА_7 , конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів судом не навів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому вони не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Місцевим судом були встановлені дійсні обставини провадження, дана належна оцінка особі ОСОБА_7 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про відсутність законних підстав для заміни ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду від 24 жовтня 2014 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому покарання у виді довічного покарання волі, залишити без зміни, апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Судді (підписи)
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .