А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

25.03.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю учасників процесу: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 ,,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Вишково Хустського району Закарпатської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово мешканець АДРЕСА_2 , українець, гр. України, із середньою освітою, не працюючий, не одружений, раніше неодноразово судимий і, зокрема, згідно вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2013 року за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України на п`ять років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком три роки,
визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за даним вироком, більш суворим, призначеним за вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 листопада 2013 року, остаточно до відбування ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.
Зараховано в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання, відбуте частково за вироком Тячівського районного суду від 08 листопада 2013 року.
Строк покарання обвинуваченим ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту його затримання, з 14 жовтня 2013 року.
Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що, будучи раніше неодноразово судимим і, зокрема, згідно вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2013 року за ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України на п`ять років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком три роки, на шлях виправлення та перевиховання не став, та повторно вчинив ряд умисних корисливих злочинів за таких обставин.
У ніч на 19 лютого 2013 року ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу проник до приміщення пристосованої для житла літньої кухні дворогосподарства АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_9 , і, побачивши на столі гаманець, умисно, таємно викрав з нього гроші в сумі 3400 гривень різними купюрами та 150 доларів США, що по курсу Національного банку України становило 1198,95 грн., спричинивши ОСОБА_9 матеріальних збитків на загальну суму 4598,95 гривень.
У період із березня по квітень 2013 року ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу, проник до будинку АДРЕСА_4 , де проживає ОСОБА_10 , і умисно, таємно викрав з кімнати кухні гаманець, у якому було 350 гривень та 900 доларів США, що по курсу Національного банку України становило 7193,70 грн., спричинивши ОСОБА_10 матеріальних збитків на загальну суму 7543,70 гривень.
На початку червня 2013 року, перебуваючи по АДРЕСА_5 ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу, проник до будинку АДРЕСА_6 , де проживає ОСОБА_11 , і умисно, таємно викрав із кімнати кухні золотий перстень, золотий браслет та золотий ланцюжок, які знаходилися в чашці в шафі для посуду, чим заподіяв матеріальних збитків потерпілій ОСОБА_11 на суму 4000 гривень.
В а п е л я ц і й н и х с к а р г а х :
- прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує на те, що вирок у частині призначення основного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів посилається на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2013 року, яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком три роки. Крім того, посилається на те, що крадіжку майна у потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 4598,95 гривень ОСОБА_6 скоїв 19.02.2013 року, тобто до винесення Тячівським районним судом 28.02.2013 року щодо нього вказаного вище вироку, а крадіжку майна у потерпілих ОСОБА_10 на загальну суму 7543,70 гривень та ОСОБА_11 на суму 4000 гривень, відповідно, першу в період із березня по квітень 2013 року, а другу на початку червня 2013 року, тобто після винесення вказаного вище вироку, а саме під час іспитового строку. В зв`язку з наведеним апелянт вважає, що при визнанні ОСОБА_6 винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та призначенні покарання, суд першої інстанції повинен був керуватись як ч. ч. 1, 4 ст. 70, так і ч. 4 ст. 71 КК України й призначити останньому покарання за розміром більше, ніж п`ять років позбавлення волі. Просить вирок у частині призначення ОСОБА_6 покарання змінити: за ч. 3 ст. 185 КК України - епізод крадіжки майна від потерпілої ОСОБА_9 від 19.02.2013 року), вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів - епізод крадіжки майна від потерпілої ОСОБА_9 від 19.02.2013 року), шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим, призначеним за вироком Тячівського районного суду від 08.11.2013 року, вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років; за ч. 3 ст. 185 КК України - епізод крадіжки майна у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у період із березня по квітень 2013 року й на початку червня 2013 року відповідно, вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років і на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Тячівського районного суду від 28.02.2013 року у виді одного року позбавлення волі, й остаточно ОСОБА_6 вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років; і у решті вирок залишити без зміни. Крім того, просить у ході апеляційного розгляду провадження дослідити, дані що характеризують особу обвинуваченого: вимогу про судимість, вирок Тячівського районного суду від 28.02.2013 року, характеристику з місця проживання та довідки про стан здоров`я ОСОБА_6 ;
- обвинувачений ОСОБА_6 вказує на те, що вирок є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що в справі немає жодного прямого доказу, який би підтверджував його винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів. При цьому, вказує також на те, що він обмовив себе та визнавав вину у вчиненні вказаних злочинів, оскільки працівники Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, грубо порушуючи його права, застосовуючи до нього насильницькі методи, які проявлялися в побитті та катуванні, змусили його взяти на себе вину за вказані злочини. Крім того, посилається на те, що він не в змозі пересуватися, а тому не міг вчиняти ці злочини, у зв`язку з чим кримінальне провадження щодо нього сфабриковане. Працівники міліції, затримавши його не роз`яснили йому права та обов`язки, а також про його затримання не повідомили родичів. Просить поновити його права та скасувати вирок Тячівського районного суду.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційних скарг, пояснення учасників процесу: обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який вирок як незаконний та необґрунтований просила скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Так, відповідно до ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних справах, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Колегія суддів уважає, що при розгляді кримінальної справи щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції допущена неповнота та поверховість при дослідженні її фактичних обставин; постановлений вирок містить істотні недоліки, у зв`язку із чим його не можна визнати законним та обґрунтованим, що під час досудового розслідування та розгляду справи порушено право особи на захист. Колегія суддів також вважає, що поверхневе дослідження у судовому засіданні пред`явлених стороною обвинувачення доказів, недотримання вимог закону при їх оцінці з точки зору законності (допустимість або недопустимість), позбавило суд можливості ухвалити вмотивований вирок. Тому апеляційна скарга у частині незаконності та необґрунтованості вироку підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, визнавши ОСОБА_6 винуватим у таємному викраденні майна у потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд у вироку в підтвердження вини обвинуваченого послався на показання останнього, та показання вказаних вище потерпілих. Між тим, зі змісту показань потерпілих не вбачається, що вони вказували на ОСОБА_6 як особу, яка таємно викрала у них майно. Посилання на будь-які інші докази у підтвердження вини ОСОБА_6 у викраденні майна у потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вироку не міститься.
Одночасно з матеріалів кримінальної справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 подав письмову заяву, в якій вказує на те, що вини у скоєнні злочинів не визнає, що у справі відсутні докази які підтверджують його вину в скоєнні злочинів і просить закрити щодо нього провадження в справі (т. 2, а. к. 40).
З вироку та прослуханого запису судового процесу вбачається, що вказані доводи і, зокрема, письмова заява, обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції не досліджувались, що будь-яка оцінка таким дана не була.
Під час апеляційного розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 , підтримавши доводи апеляційної скарги про незаконність вироку, про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, також вказував на те, що під час досудового слідства обмовив себе та визнавав вину в скоєнні злочинів, у зв`язку з тим, що працівники Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області (працівники карного розшуку ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ), грубо порушували його права, застосовували до нього насильницькі методи: побиття та катування, змусили його взяти на себе вину в скоєнні цих злочинів. На вказані обставини посилався під час розгляду справи судом першої інстанції, однак таким будь-яка оцінка дана не була. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що у зв`язку з психічними захворюваннями перебував на лікуванні у Хустському психіатричному диспансері, що на підставі виявлених у нього захворювань йому була встановлена інвалідність і він як інвалід 2- ї групи отримував пенсію (2 група, 1991 1992 роки).
З матеріалів кримінальної справи також убачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 подав письмове клопотання, в якому вказував на факт перебування його на лікуванні у 1991 році у вказаному вище медичному закладі (т. 2, а. к. 38). Одночасно з матеріалів кримінальної справи не вбачається, що сторонами як обвинувачення, так і захисту, належним чином встановлювались дані про особу ОСОБА_6 , зокрема, витребовувались дані про його перебування на лікуванні у Хустському психіатричному диспансері. Відсутні у кримінальному провадженні й дані про перевірку тверджень ОСОБА_6 про застосування до нього недозволених методів слідства (заходів фізичного впливу), що призвели до його самообмови у скоєнні злочинів.
Крім того, під час апеляційного розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що працівники міліції, затримавши його (після постановлення щодо нього 08 листопада 2014 року Тячівським районним судом вироку знаходився у СІЗО), не роз`яснили йому права та обов`язки, не повідомили родичів про затримання, надали захисника особу, з якою він не укладав будь-яких угод, яка не пред`являла йому будь-яких документів, і який не надавав йому належної правової допомоги.
З матеріалів кримінальної справи також убачається, що під час досудового слідства (при оголошенні повідомлення про підозру і допиті підозрюваним) та розгляді справи у суді першої інстанції правову допомогу ОСОБА_6 надавав захисник ОСОБА_15 ..
Одночасно з матеріалів кримінальної справи вбачається, що захисник ОСОБА_15 у підтвердження своїх повноважень не надав як органу досудового розслідування, так і суду передбачені законом документи : свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер, договір або доручення органу (установи) уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги та витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, який підтверджує його повноваження як захисника (адвоката) у кримінальному провадженні на право приймати участь як захисник у кримінальному провадженні. У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про те, що обвинувачений ОСОБА_6 клопотав про призначення йому захисником ОСОБА_15 , а також дані про те, що як слідчим, так і судом приймалось рішення про призначення захисника та допуск особи як захисника у кримінальному провадженні.
Указане свідчить про те, що орган обвинувачення, зокрема, прокурор не дотримався норм Конституції України та вимог ст. 36 КПК України у частині доведення обґрунтованості пред`явленого обвинувачення, у тому числі шляхом ретельного допиту обвинуваченого, більш ретельного допиту потерпілих, свідків, пред`явлення відповідних доказів.
Сукупність вище наведених порушень вимог кримінального процесуального закону, їх недотримання свідчить про те, що здійснюваний захисником ОСОБА_15 захист обвинуваченого ОСОБА_6 не можна визнати ефективним, що є порушенням права особи на захист права на вільний вибір (запрошення) захисника або призначення такого через орган (установу) уповноважену законом на надання безоплатної правової допомоги.
Колегія суддів такими, що підлягають до ретельної перевірки та відповідної оцінки визнає і доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не міг вчиняти злочини (у різних містах та селах Тячівського району), оскільки у час скоєння інкримінованих йому злочинів не в змозі був пересуватись, що кримінальне провадження щодо нього сфабриковане. Підлягають до ретельної перевірки й показання потерпілих про найменування, кількість та вартість викраденого у них майна (номінал купюр, прикмети золотих виробів довжина, номер проби тощо ) ; з`ясуванню питання пов`язані з відшуканням та приєднанням речових доказів до справи.
Оскільки після постановлення 08 листопада 2014 року Тячівським районним судом щодо ОСОБА_6 вироку останній знаходився у СІЗО (рахувався за судом) підлягає з`ясуванню й факт допуску до нього для проведення бесіди оперативного уповноваженого Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_16 .. При оцінці доказів по справі необхідно врахувати й те, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заяви про викрадення у них майна подали тільки після написання вказаною вище посадовою особою рапорту, в якому вказується на зізнання ОСОБА_6 та визнання вини у скоєнні злочинів і міститься клопотання про внесення відомостей про ці злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
У відповідності до вимог п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою. Відповідно до ст. 52 цього Кодексу участь захисника у кримінальних провадженнях щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права, є обов`язковою. Відсутність доказів про те, що обвинувачений ОСОБА_6 вилікувався від психічного захворювання, його збуджений емоційний стан при розгляді справи в апеляційному суді, дають підстави колегії суддів вважати, що окремі його вади (психічні розлади) не дають йому змоги самостійно здійснювати свій захист.
Вказане вище свідчить про те, що судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке відповідно до ст. ст. 412, 415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Тому доводи апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність підлягають до ретельної перевірки під час нового судового розгляду в суді першої інстанції, визнаються частково обґрунтованими. У випадку постановлення вироку в справі підлягає встановленню невідбута частина покарання за попереднім вироком, її строк.
Ураховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких обвинувачуються ОСОБА_6 , дані про його особу раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, запобіжний захід щодо нього залишити попередній тримання під вартою.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги, які подали перший заступник прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2014 року щодо обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_6 скасувати, з призначенням кримінального провадження до розгляду у суді першої інстанції.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 залишити попередній тримання під вартою.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: