Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_12.,
суддів:ОСОБА_13., ОСОБА_14.,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_15,
за участю прокурора ОСОБА_16.,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000258, за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 дня народження, уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 121 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та пом'якшити призначене за ч. 2 ст. 121 КК покарання, обравши його за цим кримінальним законом і за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 7 років. На думку засудженого, вказаний суд усупереч вимогам ст. 65 КК не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчиненого діяння, даних про особу ОСОБА_6, зокрема наявності у нього тяжкого захворювання, крім того, безпідставно визнав обтяжуючою покарання обставиною рецидив злочинів, унаслідок чого призначив явно несправедливий за розміром захід примусу.

На касаційну скаргу потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали фактично заперечення, в яких вони зазначають про законність вироку апеляційного суду та просять його залишити без зміни, а заявлені засудженим вимоги - без задоволення.

Від засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9, потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_8 на адресу суду надійшли заяви про здійснення касаційного розгляду за їх відсутності.

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 18 лютого 2014 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 2 ст. 185 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 357 КК - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 121 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1200 грн та 2943,14 грн відповідно, а також на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди - 200 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд першої інстанції визнав винуватим ОСОБА_6 у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, умисних кримінальних правопорушень, а саме: у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно; у незаконному заволодінні паспортом та іншим важливим особистим документом, а також в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого.

Як установив суд, 11 вересня 2012 року о 12.30 год. ОСОБА_6 у стані алкогольного сп'яніння, перебуваючи у супермаркеті по вул. Харківській, 29 у м. Чугуєві Харківської області, заволодів належним ОСОБА_10 паспортом громадянина України, в якому були 1200 грн та ощадна книжка на ім'я останньої, що випали у потерпілої, коли вона знаходилася біля каси.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_4 року близько 16.00 год. ОСОБА_6, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2, у ході конфлікту з ОСОБА_11 на ґрунті особистих неприязних стосунків завдав останній ударів по тулубу, заподіявши цим численних тілесних ушкоджень, у тому числі тяжких у вигляді закритої травми грудної клітини, живота з пошкодженням внутрішніх органів, розривом печінки та подальшою крововтратою, від яких потерпіла померла. При цьому після побиття й спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень засуджений витягнув її на вулицю і залишив біля будинку, де близько 16.30 год. потерпілу було знайдено без ознак життя.

16 липня 2014 року Апеляційний суд Харківської області, задовольнивши апеляційні скарги прокурора та потерпілого, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання, і постановив новий вирок, яким ухвалив вважати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 121 КК, і призначив йому покарання: за ч. 2 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 357 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 121 КК - у виді позбавлення волі на строк 9 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних вимог засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі та у запереченнях на неї доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357 та ч. 2 ст. 121 КК, а також вирішення цивільного позову в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі заходу примусу зобов'язаний ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Всупереч доводам у скарзі в цьому провадженні апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_6, дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які за законом мають правове значення при виборі розміру заходу примусу.

Як убачається з оскаржуваного вироку, поряд із ступенем тяжкості вчинених злочинів суд апеляційної інстанції врахував те, що засуджений за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, щиро розкаявся й цю обставину було визнано пом'якшуючою. Також суд зважив на незадовільний стан здоров'я ОСОБА_6 та на необхідність його лікування від туберкульозу.

Разом із тим, апеляційний суд взяв до уваги обсяг вчинених кримінально-караних дій, їх характер (зміст) та інші наявні у справі дані про особу засудженого, який суспільно корисною працею не займався, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, проте на шлях виправлення не став, і, перебуваючи під слідством, знову вчинив тяжкий злочин із необоротними наслідками - смертю людини. Вчинення цього кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння та рецидив злочинів суд обґрунтовано визнав обтяжуючими покарання обставинами.

З огляду на все це суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про м'якість обраного місцевим судом ОСОБА_6 покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 121 КК та необхідність його призначення у більшому розмірі, однак не в максимальних її межах.

Що стосується незгоди засудженого з рішенням суду про визнання рецидиву злочинів обтяжуючою покарання обставиною, то така позиція є неприйнятною, оскільки вона суперечить нормам матеріального права, зокрема положенням статей 34, 67 КК.

Не можна погодитись і з доводами в касаційній скарзі ОСОБА_6 про пом'якшення йому покарання через незадовільний стан здоров'я, оскільки суд звільняє винну особу від покарання за хворобою на підставі ст. 84 КК і в порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК.

Таким чином призначене ОСОБА_6 за вироком апеляційного суду покарання за своїм розміром є справедливим і таким, що відповідає його меті та загальним засадам, а тому підстав для пом'якшення заходу примусу, як про це йдеться у касаційній скарзі засудженого, колегія суддів не убачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14