УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №296/3762/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2015 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, непрацюючого, військовозобов`язаного, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2-х років 6-ти місяців позбавлення волі.
Строк покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 06 лютого 2015 року.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_7 на користь держави 615 грн. процесуальних витрат за проведення експертизи.
Речові докази по справі: відеореєстратор марки «Falcon» разом із зарядним пристроєм, автомобільний зарядний пристрій до мобільного телефону ухвалено повернути потерпілому за належністю; інші докази ухвалено залишити у розпорядженні Житомирського MB УМВС України в Житомирській області.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що близько 21 години 40 хвилин 06 лютого 2015 року, вступивши раніше в змову з невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, перебуваючи біля будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де біля вказаного будинку помітив автомобіль марки «Mitsubishi» моделі «Lancer» державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві власності належить раніше йому незнайомому ОСОБА_9 .
В цей же час, місці та за вказаних обставин у невстановленої слідством особи, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з автомобіля марки «Mitsubishi» моделі «Lancer» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 . Після чого невстановлена слідством особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, поділилася своїм злочинним умислом з ОСОБА_7 , на що останній погодився, тим самим вступив в попередню злочинну змову з невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження.
Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у вказаному місці, за вищевказаних обставин, керуючись корисливим мотивом, невстановлена слідством особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, за допомогою спеціального скануючого пристрою відчинила вказаний автомобіль, а ОСОБА_7 в цей час підійшов до вказаного автомобіля, відчинивши рукою праві передні дверцята, сів на сидіння автомобіля та оглянув салон, а невстановлена слідством особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, спостерігала за навколишньою обстановкою, щоб у разі появи сторонніх осіб попередити ОСОБА_7 . В цей час останній таємно викрав із салону автомобіля відео реєстратор марки «Falcon», зарядний пристрій до нього та автомобільний зарядний пристрій до мобільного телефона. Утримуючи при собі вказані речі, останній вийшов з салону автомобіля та хотів покинути місце вчинення злочину, однак його злочинні дії були помічені ОСОБА_9 та його дружиною ОСОБА_10 , які повернулися до свого автомобіля та побачили, що ОСОБА_7 виходив із салону зазначеного автомобіля, після чого почали кричати, щоб останній вийшов з салону їх автомобіля та повернув викрадені речі.
ОСОБА_7 , зрозумівши, що його злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, стали відкритими, зачинивши двері автомобіля та почав йти, утримуючи при собі викрадене майно, по вулиці Київській в м. Житомирі в сторону будинку №88, однак не довів до кінця свій злочинний умисел з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками патрульної служби міліції.
Таким чином ОСОБА_7 , перебуваючи в змові з невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, намагався відкрито викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме відеореєстратор марки «Falcon» разом із зарядним пристроєм, автомобільний зарядний пристрій до мобільного телефона, чим намагався спричинити ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму 2169.53 гривень.
В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого, який письмово підтримав вказані захисником доводи, просить вирок суду змінити: перекваліфікувати дії ОСОБА_7 із ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 на ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, врахувати як пом`якшуючу покарання обставину вчинення злочину внаслідок тяжких особистих сімейних обставин та пом`якшити покарання, призначивши покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства. При цьому захисник посилається на те, що вирок суду є необґрунтованим та несправедливим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що суд безпідставно зробив висновок про те, що обвинувачений намагався відкрито заволодіти чужим майном, а також що він здійснював злочин за попередньою змовою групою осіб. Жодного доказу, який би однозначно і безсумнівно підтверджував ці факти, в судовому засіданні досліджено не було, а показання потерпілого та свідків щодо відкритого викрадення майна потерпілого обвинуваченим є суперечливими та їх думка щодо цього є суб`єктивною, а висновки суду щодо вчинення зазначеного кримінального правопорушення обвинуваченим було здійснено за попередньою змовою з невстановленою слідством особою нічим крім показань обвинуваченого не підтверджуються. Також захисник в апеляційній скарзі стверджує, що важкий збіг особистих та сімейних обставин слід визнати пом`якшуючою обставиною. Вказує також, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки він не має судимості, має молодий вік, є дитиною-сиротою, яка попала в скрутні життєві обставини, характеризується виключно позитивно, щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілого та дружини потерпілого, потерпілий просив його суворо не карати, тому вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.
В запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без зміни. Посилається на те, що апеляційна скарга захисника не відповідає фактичним обставинам провадження, є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Зазначає, про те, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе визнав саме в тому злочині та за обставин, зазначених в обвинувальному висновку. Доведеність його вини саме у вчиненні закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна ґрунтується і на інших доказах, показаннях потерпілого та свідків. Вказує, що доводи захисника викладені в її апеляційній скарзі є суб`єктивними припущеннями та спробою знівелювати інші докази у провадженні. Надуманими є і доводи захисника з приводу того, що суд безпідставно не врахував вчинення злочину обвинуваченим під час збігу тяжких особистих та сімейних обставин, оскільки такі обставини не мають причинного зв`язку із вчиненим ним злочином. Зазначає також, що суд при призначенні покарання врахував всі пом`якшуючі обставини та призначив покарання нижче від найнижчої межі, тому твердження захисника з цього приводу також є безпідставними.
В судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи захисника, змінив свої показання, пояснив, що не знав та не міг знати, що таємне викрадення майна потерпілого стало відкритим, що при викрадені ним зазначеного майна його бачили потерпілий та свідки та намагалися його зупинити, а також пояснив, що вчинив вказане кримінальне правопорушення сам, без допомоги будь-кого, а на досудовому слідстві та в суді першої інстанції оговорив себе, оскільки так вимагав слідчий, який чинив на нього психологічний тиск. В апеляційному суді вирішив сказати правду. Чому вказані пояснення ним не було надано в суді першої інстанції, він пояснити не зміг.
Заперечуючи проти вказаних змінених показань обвинуваченого прокурор в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги зазначив, що ніяких суперечностей в показаннях потерпілого та свідків немає, ніяких скарг від обвинуваченого на незаконні дії працівників міліції, слідчого та прокурора в ході досудового слідства не було, обвинувачений давав стабільні логічні показання, і в суді першої інстанції ніяким чином не зазначав про вищенаведені факти. Змінивши показання, обвинувачений таким чином не визнав своєї вини у повному обсязі та не розкаявся у вчиненому, що спростовує доводи захисника та унеможливлює задоволення навіть частково задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.
Доводи захисника ОСОБА_8 , викладені в апеляційній скарзі не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Зокрема, безпідставними є доводи захисника про не відповідність вироку суду фактичним обставинам справи, про неправильне застосуванням кримінального закону. У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визначеного судом доведеним. Зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину. Наведено докази на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_7 . В судовому засіданні досліджені в повній мірі всі докази та допитані потерпілий і свідки.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, визнавав повністю, щиро розкаявся та показав, що дійсно вчинив злочин за обставин, зазначених в обвинувальному акті.
Вина ОСОБА_7 у здійсненні замаху на відкрите заволодіння чужим майном за попередньою змовою доведена не лише показаннями самого обвинуваченого, а й тим, що автомобіль потерпілого ОСОБА_9 було відчинено за допомогою спеціального скануючого пристрою, який під час затримання у ОСОБА_7 виявлено не було і який належав його спільнику, з яким він вступив у попередню змову і щодо якого матеріали виділено в окреме провадження. При цьому як на досудовому слідстві, так і при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 неодноразово пояснював, яким чином познайомився зі спільником, яким чином у них виник умисел на вчинення злочину та як саме вони разом в казаний злочин вчиняли. Зазначені показання є стабільними та логічно викладеними та відповідають обставинам вчинення злочину і співпадають з показами свідків та потерпілого а також підтверджуються іншими доказами, здобутими досудовим слідством.
Таким чином доводи захисника та обвинуваченого при апеляційному розгляді про те, що останній вчинив злочин самостійно без будь-якої попередньої змови з іншою особою, в тому числі і з його знайомим з м.Маріуполя, про якого він вигадав у зв`язку з моральним тиском, який чинився на нього працівниками міліції при затриманні та проведенні досудового слідства, суперечать обставинам вчинення злочину, встановленим досудовим слідством та судом, показанням самого обвинуваченого, а також спростовуються тим фактом, що ОСОБА_7 ніяким чином не скаржився на протиправні дії працівників міліції та на наявність тиску з їх боку, в тому числі і в ході судового розгляду в суді першої інстанції, хоча мав таку можливість. Показання ним були змінені тільки після звернення захисника з апеляційною скаргою в ході апеляційного перегляду кримінального провадження, що розцінюється колегією суддів як спроба полегшити своє становище та пом`якшити призначене йому покарання.
Твердження захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні при апеляційному розгляді про те, що обвинувачений не знав, що таємне викрадення стало відкритим, не чув та не міг чути окриків потерпілого та свідків, показання яких на думку захисника є суперечливими та представляють собою лише їх суб`єктивне припущення щодо розуміння ОСОБА_7 про відкрите викрадання майна, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді вироку, а доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не міг фізично розчути будь-що через те, що був одягнутий у шапку та куртку з капюшоном, є суб`єктивним припущенням захисника і не ґрунтуються на матеріалах провадження. Пояснення свідків та потерпілого як на досудовому слідстві, так і в ході судового розгляду в суді першої інстанції узгоджуються між собою, суттєвих протиріч не мають та базуються на їх особистому сприйнятті обставин події злочину, що і є основою показань свідків та потерпілих у кримінальному провадженні у відповідності до положень ст. 95 КПК Укранїи..
Судом першої інстанції повно та всебічно були досліджені показання свідків та потерпілого як належні та допустимі докази по кримінальному провадженню, що відповідають вимогам ст.ст. 84-86 КПК України та вірно були оцінені у відповідності до вимог ст. 96 цього Кодексу у сукупності між собою та з іншими доказами по кримінальному провадженню на підставі всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження.
З огляду на викладене доводи захисника про неправильне застосування судом норм матеріального права та неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 є безпідставними.
Не ґрунтуються на матеріалах провадження і доводи захисника про вчинення даного злочину ОСОБА_7 у зв`язку із збігом тяжких сімейних обставин, що оскільки судом першої інстанції не встановлено причинного зв`язку між життєвими обставинами, в яких опинився обвинувачений у зв`язку з вимушеним переїздом з м.Маріуполя до м.Житомира через проведення антитерористичної операції на території Донецької області, із вчиненим ОСОБА_7 замахом на відкрите викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб. Не може бути підставою вважати, що злочин ОСОБА_7 вчинено у зв`язку зі збігом тяжких сімейних обставин через те, що він є сиротою та виховувався у будинку сімейного типу, оскільки сам по собі факт сирітства не свідчить про обов`язковий важкий матеріальний стан особи та неможливість утримувати себе іншим шляхом, ніж вчинення злочину. Крім того, ОСОБА_7 сам пояснював, що погодився на пропозицію вчинити даний злочин для того, щоб відробити раніше позичені у свого спільника кошти, що повинно бути розцінено як бажання у швидкий спосіб покращити своє матеріальне становище. Будучи переселенцем із зони АТО та мешкаючи у соціальному гуртожитку для дітей-сиріт, ОСОБА_7 не був позбавлений можливості звернення до державних органів за наданням статусу переселенця та отримання державної соціальної допомоги, а також можливості звернення до волонтерських організацій або органів місцевого самоврядування для вирішення даних проблем та працевлаштування, однак зазначеного не зробив, причин цього пояснити не зміг.
ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на злочин проти власності, який відноситься до категорії тяжких злочинів, будучи особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності та звільнена на підставі ч.2 ст.358-3 КК України, проте перебуваючи протягом трьох місяців під вартою, погодився вчинити новий злочин. Суд під час розгляду провадження в повній мірі встановив пом`якшуючі покарання обставин визнання вини, щире розкаяння у вчиненому та активне сприяння у розкритті злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі із врахуванням вимог ст.65 КК України. При його визначенні, як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Судом враховано те, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, є не судимим, проте перебуваючи протягом трьох місяців під вартою погодився вчинити новий злочин, що свідчить про його не бажання до нормальної адаптації у суспільстві та вирішення своїх проблем швидким способом. Суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин провадження, правильно прийшов до висновку про те, що перевиховання обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства, тому необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі.
При цьому слід зазначити, що у зв`язку зі зміною обвинуваченим своїх показань в апеляційному суді при перегляді вироку та не визнанні вини у вчиненні кримінального правопорушення у виді відкритого викрадення за попередньою змовою групою осіб колегія суддів не вбачає підстав для твердження того, що він визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, через що доводи захисника про наявність таких пом`якшуючих обставин , які можуть бути у сукупності із усіма наведеними вище обставинами провадження підставою для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, втратили своє підґрунтя та на час перегляду вироку в апеляційній інстанції перестали існувати.
З огляду на викладе, доводи захисника про те, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який є сиротою, має молодий вік, позитивно характеризується, щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілого були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та не можуть бути, виходячи з вищенаведеного, в даному випадку підставою для пом`якшення покарання. Покарання судом першої інстанції визначено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, тобто відповідно до положень ст..ст. 65-69 КК України та є таким, що буде сприяти виправленню обвинуваченого, а також запобігати вчиненню ним нових злочинів чи інших протиправних дій.
Порушення вимог закону, які могли бути підставою для зміни або скасування вироку суду, на думку колегії суддів, відсутні.
Таким чином апеляційна скарга захисника повинна бути залишена без задоволення а оскаржений вирок суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 407 КПК України без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2015 року щодо нього - без зміни.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення.
Судді: