АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/666/15 Справа № 207/2650/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000639, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

проживаючого по

АДРЕСА_1 ,

раніше судимого, -

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121 і ч.1 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9 ,

Встановила:

Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.125 КК України до 64 годин громадських робіт та ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 на відшкодування майнової шкоди в розмірі 1851 грн. 68 коп. та на користь держави витрати, пов`язані з залученням експерта, на суму 393 грн. 12 коп.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за яке його засуджено, порушує питання про скасування вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і просить ухвалити новий вирок, яким за ч.1 ст.121 і ч.1 ст.125 КК України призначити обвинуваченому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що раніше судимий ОСОБА_6 учинив тяжкий злочин відносно двох осіб, не визнавав своєї вини протягом досудового слідства та більшої частини судового розгляду кримінального провадження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок щодо нього скасувати і об`єктивно розглянути матеріали кримінального провадження. При цьому посилається на те, що він завдав ОСОБА_9 удари ножем під час захисту від його нападу, тобто діяв у стані необхідної оборони. Тому стверджує, що злочину відносно потерпілого ОСОБА_9 , за який його засуджено, він не вчиняв. Скаржиться ОСОБА_6 також на однобічність і неповноту досудового розслідування і судового розгляду.

Захисник ОСОБА_8 не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, просить вирок частково скасувати та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Свої апеляційні вимоги захисник обґрунтовує тим, що при призначенні покарання суд не в повній мірі врахував визнання обвинуваченим своєї провини у вчинених злочинах, його каяття, часткове відшкодування ним заподіяної матеріальної шкоди, а також позицію потерпілих, які просили суворо не карати обвинуваченого.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 17 квітня 2014 року близько 18 години 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_2 , під час сварки зі своїми знайомими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою заподіяння їм тілесних ушкоджень наніс ОСОБА_9 не менш трьох ударів кухонним ножем в область тулуба й правого стегна, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки, брижі тонкої кишки, яке ускладнилося внутрішньочеревною кровотечею; два наскрізних поранення правого стегна з пошкодженням судин, які ускладнилися кровотечею.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, приблизно о 18 годині 40 хвилин, ОСОБА_6 на ґрунті виниклих неприязних особистих відносин завдав ОСОБА_10 не менш одного удару ножем та п`яти ударів кулаками обох рук в область голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, чим згідно висновку експерта №413-Е від 22 квітня 2014 року спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді ран, синців та саден на голові, шиї, правій верхній та нижніх кінцівках, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, доводи прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала доводи скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, щодо призначення обвинуваченому більш суворого покарання, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про необхідність скасування вироку суду та перекваліфікації його дій, доводи захисника ОСОБА_8 , яка просила пом`якшити призначене судом покарання ОСОБА_6 на підставі ст.69 КК України та підтримала апеляційні вимоги обвинуваченого в частині перекваліфікації його дій на більш м`який кримінальний закон, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджені зібраними у ньому доказами, є необгрунтованими.

Матеріалами кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Висновки суду про винність ОСОБА_6 у вчиненні ним злочинів, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у висновках судово-медичних й інших експертиз, а також в інших доказах, яким у вироку суд надав належну оцінку.

Так, обвинувачений ОСОБА_11 в судовому засіданні визнав, що 17 квітня 2014 р. на кухні в квартирі АДРЕСА_2 у вечірній часі він разом з потерпілими ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вживав спиртні напої, у нього з ними виникла сварка, яку спровокував ОСОБА_9 . Зазначив, що внаслідок алкогольного сп`яніння погано пам`ятає події. Стверджував, що коли на нього напав ОСОБА_9 і почав душити його, він захищаючись від нападу схопив ніж і вдарив ним потерпілого, спричинивши йому тілесні ушкодження. Не заперечував, що тоді ж він побив і ОСОБА_10 , чим спричинив їй тілесні ушкодження.

Отже, ОСОБА_6 в суді хоч і заперечував факт учинення ним зазначеного у вироку кримінального правопорушення щодо ОСОБА_9 , однак визнав, що у вказаний у вироку час і зазначеному місці перебував разом з потерпілими ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , де з ними виникла сварка, під час якої саме він наніс ОСОБА_13 ножові поранення, а потім заподіяв тілесні ушкодження й ОСОБА_14 .

Про такі обставини, за яких він заподіяв ОСОБА_9 ножові поранення, обвинувачений зазначив і в своїй апеляційній скарзі.

Той факт, що під час конфлікту, ініціатором якого був ОСОБА_9 , він дійсно ножем заподіяв потерпілому зазначені у вироку тілесні ушкодження, обвинувачений ОСОБА_6 визнав і при апеляційному розгляді його скарги. При цьому не заперечував висновки суду щодо своєї вини відносно заподіяння ним легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

Що стосується твердження обвинуваченого про те, що під час сварки саме потерпілий ОСОБА_9 напав на нього, а він тільки захищався від нього і заподіяв потерпілому удари ножем, перебуваючи у стані необхідної оборони, як і аналогічного характеру доводів в його апеляційній скарзі, то вони не відповідають матеріалам кримінального провадження і спростовуються перевіреними в провадженні доказами.

Так, за показаннями потерпілого ОСОБА_9 17 квітня 2014 р. після 18 години в квартирі АДРЕСА_2 під час вживання спиртних напоїв між ним і обвинуваченим ОСОБА_6 виникла сварка, причину виникнення якої він не пам`ятає, оскільки обидва перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння. Стверджував, що ОСОБА_6 вдарив його ножем кілька разів, спричинивши тілесні ушкодження, зазначені у висновку судово-медичної експертизи. Крім того, ОСОБА_9 підтвердив факт побиття обвинуваченим ОСОБА_6 і потерпілої ОСОБА_10 .

Такі показання потерпілий ОСОБА_9 не заперечував і в суді апеляційної інстанції. Він зазначив, що під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_6 почав брутально поводитися з ОСОБА_10 , він заступився за неї і вдарив обвинуваченого, після чого між ними почалася бійка.

Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні також показала, що саме ОСОБА_6 заподіяв ножові поранення потерпілому ОСОБА_9 , а також побив її за обставин, наведених у вироку. При цьому вона розповіла, що під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_6 почав її ображати, ОСОБА_9 вступився за неї, внаслідок чого між ОСОБА_15 і ОСОБА_13 почалася бійка, в процесі якої обвинувачений ножем порізав потерпілого, а коли вона хотіла допомогти ОСОБА_13 , ОСОБА_15 завдав їй також удари ножем і зіштовхнув зі сходів, спричинивши тілесні ушкодження.

Показання потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про обставини заподіяння їм тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_6 об`єктивно узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз, згідно з якими у ОСОБА_9 виявлені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки, брижі тонкої кишки, два наскрізних поранення правого стегна з пошкодженням судин, які ускладнилися кровотечею, а в ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження у вигляді ран, синців та саден на голові, шиї, правій верхній та нижніх кінцівок.

Зазначені тілесні ушкодження в ОСОБА_9 виникли внаслідок дії колюче-ріжучого предмета, а в ОСОБА_10 рани утворилися внаслідок дії твердого предмета з обмеженою гострою контактуючою поверхнею, синці - від дії твердого предмета, садни від дії твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею або при ударі о подібний.

За висновками експерта тілесні ушкодження, що виявлені в ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , могли бути спричинені у строк, зазначений у вироку суду, тобто 17 квітня 2014 року.

Отже, за висновками цих експертиз з урахуванням характеру та локалізації виявлених в потерпілих тілесних ушкоджень вони не суперечать давності й механізму їх утворення, на які вказують ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та які не заперечуються і в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Правильність та об`єктивність висновків судово-медичної експертизи сумнівів у суду не викликають.

Показаннями потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про обставини спричинення їм зазначених у вироку тілесних ушкоджень об`єктивно підтверджуються й іншими доказами, які були судом досліджені в судовому засіданні, а саме: даними протоколу огляду місця події про виявлення і вилучення ножа, речовин бурого кольору на пів-ковдрі, простирадлі, ковдрі та куртці, які визнані речовими доказами; даними вилучення спортивних брюк обвинуваченого, в яких він був одягнений під час вчинення зазначений дій; висновками судово-цитологічної експертизи №336 про виявлення на клинку ножа слідів крові, яка могла походити від потерпілого ОСОБА_9 ; висновками судово-імунологічної експертизи №467 про те, що на простирадлі, пів-ковдрі, ковдрі а також на куртці ОСОБА_9 встановлена наявність крові людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_9 ; висновками судово-імунологічної експертизи №466 про те, що на спортивних брюках ОСОБА_6 встановлена кров, походження якої від потерпілого ОСОБА_9 не виключається.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, показання потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про обставини спричинення їм тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_6 були ретельно перевірені судом першої інстанції й проаналізовані в сукупності з іншими доказами, підстав сумніватися в їх достовірності в суду не було і він обгрунтовано визнав їх належним та допустимим джерелом доказів.

Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності, колегія суддів вважає показання потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 щодо обставин спричинення їм тілесних ушкоджень співпадають з іншими доказами, в тому числі й з показаннями самого обвинуваченого, і не містять суттєвих суперечностей, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні.

Отже, вивченням матеріалів провадження не встановлені дані, які б свідчили про те, що потерпілі з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити ОСОБА_6 в зазначених кримінальних правопорушеннях.

Що ж до посилань в апеляційній скарзі обвинуваченого обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він наніс удари ножем ОСОБА_9 , захищаючись від його нападу і перебував у стані необхідної оборони, то вони спростовуються наведеними у вироку доказами.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_9 напав на нього з ножем і душив його, в судовому засіданні перевірялися, будь-яких достовірних фактичних даних, які б підтверджували їх, в кримінальному провадженні не встановлено. Не наведено таких даних і в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , який під час апеляційного розгляду не стверджував про те, що ОСОБА_9 напав на нього з ножем. Тому заяви ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_9 напав на нього з ножем, колегія суддів відкидає як безпідставні.

В провадженні також не встановлено і даних про те, що ОСОБА_6 міг перебувати в момент вчинення злочинних дій у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

З огляду на матеріали кримінального провадження, зокрема на показання ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , між обвинуваченим і потерпілим були неприязні стосунки і раніше між ними на цьому грунті відбувалися бійки.

Згідно повідомлення головного лікаря Комунального закладу «Дніпродзержинська міська лікарня №1» ОСОБА_6 знаходиться на обліку у лікаря-нарколога з 2003 р. з приводу наркологічного захворювання.

Як встановлено в провадженні, ОСОБА_6 вчинив злочини у стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене, суд, аналізуючи докази в провадженні, зробив правильний висновок про те, що, не зважаючи на те, хто був ініціатором сварки, а потім і бійки, обвинувачений чи потерпілий, спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кваліфікується як умисне спричинення їм тілесних ушкоджень.

Виходячи з наведеного колегія суддів визнала обґрунтованою кваліфікацію дій ОСОБА_6 як умисне заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення, і як умисне спричинення ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, оскільки причиною виникнення між ними сварки, а потім і бійки є не насильство з боку потерпілих і не тяжка образа з їх сторони, а стан алкогольного сп`яніння, в якому перебували обвинувачений і потерпілі.

Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 в кримінальних правопорушеннях, за які його засуджено, грунтується на зібраних у справі доказах, які всебічно перевірені в судовому засіданні і яким суд дав належну оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК. Проявів упередженості щодо ОСОБА_6 з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в скарзі ОСОБА_6 про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

Твердження ОСОБА_6 про те, що деякі обставини кримінального провадження всебічно не досліджені, не є підставою для скасування вироку щодо нього, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою досліджені обставини учинення вказаних у вироку кримінальних правопорушень.

З огляду на наявність в кримінальному провадженні показань потерпілих і пояснень самого обвинуваченого про обставини спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, даних про вилучення ножа на місці події, які узгоджуються з висновками цитологічної експертизи про виявлення на клинку ножа, вилученого з місця події та визнаного речовим доказом, слідів крові ОСОБА_9 , посилання в скарзі ОСОБА_6 на необхідність, як це зазначено в його скарзі, призначення додаткової експертизи для з`ясування питання про те, чи можна було заподіяти ОСОБА_9 тілесні ушкодження зазначеним ножем, є необґрунтованими.

Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність доказів щодо доведеності його вини у вчиненні названих злочинів, оскільки вони спростовуються як наведеними у вироку доказами, так і показаннями самого ОСОБА_6 в судовому засіданні й викладеними в його апеляційній скарзі доводами.

Виходячи з того, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин провадження, це не дає підстав вважати, що у кримінальному провадженні допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 .

Враховуючи наведене, доводи обвинуваченого про те, що висновки суду про доведеність його винуватості в названих кримінальних правопорушеннях не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, його посилання на те, що він заподіяв ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження у стані необхідної оборони, є безпідставними.

Таким чином, ствердження ОСОБА_6 про свою непричетність до вчинення зазначеного злочину відносно ОСОБА_9 , а також доводи обвинуваченого про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у цьому кримінальному правопорушенні, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані необгунтованими.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених у вироку доказів суд обгрунтовано визнав винним ОСОБА_6 в зазначених кримінальних правопорушеннях. Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 і ч.1 ст.125 КК України.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_6 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, внаслідок чого вирок щодо нього потрібно скасувати і перекваліфікувати його дії, про що зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого, немає підстав.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час його розгляду в суді першої інстанції, не встановлено. Тому не можна погодитися з доводами ОСОБА_6 про те, що у кримінальному провадженні була допущена фальсифікація матеріалів, яка вплинула на правильність вирішення справи, оскільки суд не посилався у справі на ті докази, які викликали або могли викликати сумніви з точки зору їх отримання у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, є непереконливими.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

У цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Так, посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 учинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким, що він не визнав свою вину у вчиненому, відповідно до вимог ст.67 КК України не є обставинами, що обтяжують покарання.

Усупереч доводам у скарзі прокурора суд, обираючи покарання ОСОБА_6 поряд із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував особу обвинуваченого, який раніше судимий, та всі інші обставини, які відповідно до положень статей 50 і 65 КК України впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. При цьому суд узяв до уваги дані про особу ОСОБА_6 та обставину, яка обтяжує покарання: вчинення злочинів особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд врахував і позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив не призначати обвинуваченому суворе покарання, оскільки вважав і свою провину в тому, що відбулося між ними.

Це ж саме стосується і позиції потерпілої ОСОБА_10 , яка просила суворо не карати обвинуваченого.

З огляду на викладене суд, дотримуючись вимог статей 50 і 65 КК України, призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, тобто в межах, встановлених у санкції кримінального закону, за яким його засуджено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості немає.

Тому доводи прокурора в апеляційній скарзі про необхідність скасування вироку в частині призначення покарання внаслідок м`якості та постановлення апеляційним судом свого вироку з призначенням ОСОБА_6 більш суворого покарання, є необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

З цих же підстав посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 на те, що матеріали провадження свідчать про наявність даних для призначення ОСОБА_6 покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.121 КК України, за якою засуджено обвинуваченого, на підставі ст.69 КК України, також є необґрунтованими.

Згідно зі ст.69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Під час розгляду провадження достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_6 ст.69 КК України судом не встановлено і в апеляційній скарзі захисником ОСОБА_8 також не наведено.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 повністю не визнавав себе винним у вчиненні злочинів і відповідно заподіяну шкоду потерпілому ОСОБА_9 , коли він перебував в лікарні, не відшкодував.

Згідно зі ст.66 КК України щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку ОСОБА_11 своїх дій в матеріалах провадження немає.

З цих підстав посилання захисника на те, що повне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому, його щире каяття, часткове відшкодування заподіяної ним матеріальної шкоди, позиція потерпілих щодо призначення обвинуваченому покарання, яке не буде надто суворим, є обставинами для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України, не можна визнати обґрунтованими.

Вирішення судом питання про задоволення цивільного позову в частині відшкодування ОСОБА_9 матеріальної шкоди, а також про стягнення судових витрат в поданих апеляційних скаргах не оспорюється.

Отже, при перевірці кримінального провадження будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав для скасування або зміни вироку щодо ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції не убачається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , вважає його законним і обгрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, захисника ОСОБА_16 та обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 404,407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Згідно ст.426 КПК України на ухвалені рішення судів першої і апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали апеляційного суду.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4