У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду 14 травня 2015 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року у кримінальному провадженні № 120 141 100 300 096 16 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та зареєстрованої: АДРЕСА_1 , громадянки України, непрацюючої, судимої:
- 18.02.2013 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням ст. 69, ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки;
- 13.06.2013 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт, що знята з обліку по їх відбуттю 17.12.2013 року,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до даного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року і остаточно ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю вироків у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

По справі вирішено питання щодо долі речових доказів.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винною у тому, що вона 01 вересня 2014 року, близько 18 год. 45 хв., знаходячись в торговельному залі приміщення магазину Ева, розташованого по пр. Маяковського, 47, в м. Києві, переслідуючи мету повторного таємного викрадення чужого майна, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрала майно ТОВ Руш на загальну суму 429 грн. 91 коп., після чого з викраденим майном прослідувала за межі кас торговельного залу та направилась в сторону виходу з магазину, намагаючись зникнути з місця вчинення злочину, однак свої дії не довела до кінця з причин, які не залежали від її волі, оскільки перед виходом з магазину була затримана, а викрадене майно - вилучено.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена, не оспорюючи доведеність своєї винуватості та кваліфікації дій, просить пом`якшити призначене їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України, посилаючись на: щире каяття; свою особу, що позитивно характеризується; наявність на її утриманні малолітньої дитини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батьків віком за 75 років, які потребують її допомоги; наявність у неї ряду тяжких захворювань.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченої та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі та наполягали на зміні вироку та пом`якшення обвинуваченій покарання, пояснення прокурора, який проти цих доводів заперечував, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, повторно, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ній доказами.

Оскільки обвинуваченою в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини кримінального провадження, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України злочину, колегія суддів не вбачає підстав для їх перевірки відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України.

Призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченої, в повній мірі відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.ст. 50, 65 КК України, а тому колегія суддів не знаходить приводів для визнання його таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої, тобто таким, що за своїм видом чи розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

А саме, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу обвинуваченої та стан її здоров`я, яка страждає на ряд захворювань.

При цьому суд прийняв до уваги і те, що ОСОБА_7 на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Суд правильно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої - щире каяття.

Як видно з повідомлення старшого інспектора з особливих доручень сектору кримінально-виконавчої інспекції управління ДПтС України в Черкаській області від 26 вересня 2014 року, ОСОБА_7 на виконання вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року була поставлена на облік в Драбівському РП Золотоніського МРВ КВІ управління ДПтС України в Черкаській області з 13 листопада 2013 року та знята з обліку 24 квітня 2014 року у зв`язку зі зміною місця проживання.

Там же ОСОБА_7 перебувала на обліку з 13 листопада 2013 року по 17 грудня 2013 року під час відбування нею покарання у виді громадських робіт, призначених вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року.

За період іспитового строку та відпрацювання громадських робіт характеризувалася з позитивної сторони.

Проте при призначенні обвинуваченій покарання суд грунтовно взяв до уваги і інші дані про особу ОСОБА_7 , яка не вперше притягається до відповідальності, та визнав обставиною, що обтяжує її покарання - рецидив злочину.

Не можна не вказати і на те, що ОСОБА_7 за даним кримінальним провадженням ухилилася від суду, у зв`язку з чим ухвалою від 14 листопада 2014 року оголошений розшук обвинуваченої.

На підставі всіх наведених вище обставин в їх сукупності суд першої інстанції і визнав за необхідне призначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі, в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 185 КК України, з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, які регламентують визначення граничного розміру позбавлення волі, передбаченого санкцією вказаного закону за вчинення замаху на крадіжку, виходячи зі ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою діяння, ступеню здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, - у виді 2-х років позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів.

При цьому слід також відмітити, що матеріали даного кримінального провадження містять дані про те, що відносно ОСОБА_7 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120 141 000 900 112 00 від 08 грудня 2014 року внесені відомості про вчинення нею іншого кримінального правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

За вказаним, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого покарання, як про те ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченої, колегія суддів не вбачає.

Не можуть вплинути на такий висновок і доводи апеляційної скарги про наявність на її утриманні неповнолітньої дитини, що вже раніше неодноразово враховувалося при призначенні ОСОБА_7 покарання, проте обвинувачена належних висновків для себе не робила і знову вчиняла умисні злочини.

Даних про те, що саме на утриманні ОСОБА_7 знаходяться батьки похилого віку в матеріалах провадження не має.

Правильно до ОСОБА_7 застосовані і положення ст. 71 КК України, оскільки злочин за даним вироком обвинувачена вчинила 01 вересня 2014 року протягом іспитового строку, встановленого вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року, яким ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням ст. 69 КК України, ч. 2 ст. 309 КК України та за сукупністю цих злочинів на підставі ст. 70 КК України - на 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку 3 роки.

А тому за сукупністю вироків ОСОБА_7 правильно призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, яке є більшим від покарання призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 120 141 100 300 096 16 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої - без задоволення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3