Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів Мороз
М. А., Чуйко О. Г.,за участю прокурора
Таргонія О. В.розглянула в судовому
засіданні в м. Києві 19 червня 2014 року
кримінальну справу за касаційними
скаргами прокурора та захисника ОСОБА_5
на вирок Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 26 грудня 2012
року та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 28 березня 2013
року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Вироком Кобеляцького районного суду
Полтавської області від

26 грудня 2012 року засуджено:

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, такого, що не мав судимості,

за ч. 5 ст. 185 КК України із застосуванням
ст. 69 цього ж Кодексу до покарання у
виді позбавлення волі на строк 5 років 6
місяців з конфіскацією майна, яке є
його власністю, крім житла;

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України,
такого, що не мав судимості,

за ч. 5 ст. 185 КК України із застосуванням
ст. 69 цього ж Кодексу до покарання у
виді позбавлення волі на строк 5 років 6
місяців з конфіскацією майна, яке є
його власністю, крім житла.

Згідно з цим вироком
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у
вчиненні злочинів за таких обставин.

У 2010 році особа,
матеріали кримінальної справи щодо
якої виділено в окреме провадження, з
метою протиправного заволодіння чужим
майном, а саме здійснення крадіжок з
вантажного транспорту під час його
руху, переслідуючи мотив незаконного
збагачення, створила організовану
групу. Ця група була стійким
об'єднанням чотирьох осіб, згуртованих
єдиним планом для спільного зайняття
злочинною діяльністю та незаконного
збагачення. Між особами, які входили до
складу організованої групи були
налагоджені тісні та довірливі
психологічні стосунки, які
трансформувалися в спеціальні правила
поведінки та стійку злочинну
діяльність осіб. При цьому особа,
матеріали кримінальної справи щодо
якої виділено в окреме провадження,
розуміла, що ОСОБА_6 володіє знаннями,
навичками та відповідними
знайомствами у колі осіб, що
розуміються в обслуговуванні
автомобільного транспорту, а
невстановлена особа та ОСОБА_7 ніде не
працюють, невстановлена особа не мала
власної родини, тому легко може на
нього вплинути. Крім того, особа,
матеріали кримінальної справи щодо
якої виділено в окреме провадження,
використавши відсутність у вказаних
вище осіб власних засобів до існування,
поставив їх у залежність від себе
шляхом організації вчинення крадіжок
та подальшого збуту викраденого майна.
Від чого залежні від нього особи
отримували гроші.

Організована група
складалася з 4 осіб, для них була
характерна попередня
зорганізованість, вчинені ними злочини
були однотипними та подібними, був
єдиний план вчинення злочинів,
відповідно до якого діяли всі учасники
і про який вони були поінформовані.
Крім того, всі члені організованої
групи були обізнані щодо протиправних
цілей угрупування, виявили бажання і
сприяли досягненню визначеної мети у
ході вчинення злочину, у межах
відведеної кожному з учасників групи
ролі.

Учасники
організованої групи для уникнення їх
викриття узгоджено під керівництвом
особи, матеріали кримінальної справи
щодо якої виділено в окреме
провадження, вживали заходи
конспірації, зокрема у учасників групи
були так звані «нічні» мобільні
телефони, номери яких були відомі лише
їм та які використовувалися
безпосередньо під час вчинення
злочину.

Також ОСОБА_6 разом із особою, матеріали
щодо якої виділено в окреме
провадження, придбали автомобіль марки
«AUDI», державний номерний знак НОМЕР_1, з
використанням якого вчинялися
крадіжки.

Кожному із учасників групи відводились
свої спеціальні функції при вчиненні
злочинів, спрямовані на досягнення
реалізації плану вчинення злочинів.

Механізм злочинної діяльності
організованої злочинної групи
відбувався за такою схемою: особа,
матеріали справи щодо якої виділені в
окреме провадження, попередньо
повідомляв учасників групи про дату
вчинення злочину, після чого він на
автомобілі марки «Toyota Camry» або ОСОБА_6
на автомобілі марки «Opel Kadett», а з 2011
року - на автомобілі марки «Mazda 2»,
перевозили співучасників до гаражного
приміщення, яке орендувала особа,
матеріали справи щодо якої виділені в
окреме провадження, після чого
невстановлена слідством особа, особа
матеріали справи щодо якої виділені в
окреме провадження,

ОСОБА_7 пересідали на спеціально
пристосований для вчинення крадіжок
автомобіль марки «Volkswagen Passat B3», а з 2011
року - на автомобіль марки «Audi», після
чого на вказаному авто вирушали на
відрізок дороги
«П'ятихатки-Олександрія-Кременчук»,
ОСОБА_6 у свою чергу на авто також
вирушав до вказаного відрізку дороги,
де у заздалегідь визначеному місці
проводив спостереження за відрізком
дороги на предмет виявлення транспорту
правоохоронних органів.

Особа, кримінальна справа щодо якої
виділена в окреме провадження, керуючи
автомобілем, обирала вантажний
автомобіль, після чого з виключеними
фарами під'їжджав впритул до дверей
причепу вказаного авто, після чого
невстановлена слідством особа вилазив
на капот, проникав до причепу та
передавав ОСОБА_7 викрадений товар,
який той складав в салоні спеціально
обладнаного автомобіля.

Загрузивши таким чином автомобіль
співучасники повертались до
орендованого гаража, де залишали
викрадений товар та спеціально
обладнаний автомобіль. В подальшому
особа, матеріали кримінальної справи
щодо якої виділені в окреме
провадження, збувала викрадене майно, а
отримані гроші розподіляла між
співучасниками.

За вказаною схемою особа, матеріали
справи щодо якої виділені в окреме
провадження, невстановлена слідством
особа, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили
крадіжки чужого майна:

- в ніч з 30 вересня на 01 жовтня 2010 року з
вантажного автомобіля «Mersedes-Benz»,
державний номерний знак НОМЕР_4,
викрали коробки з металевою
фурнітурою, які належали ОСОБА_8,
спричинивши йому матеріальної шкоди на
загальну суму 40 949, 18 грн;

- в ніч з 29 на 30 вересня 2011 року з
вантажного автомобіля «ISUZU», державний
номерний знак НОМЕР_2, викрали коробки з
посудом, що належали ОСОБА_9, завдавши
йому матеріальної шкоди на загальну
суму 18 046, 85 грн;

- 29 вересня 2011 року у нічний час доби з
вантажного автомобіля марки «Volvo»,
державний номерний знак НОМЕР_3,
викрали коробки з відеореєстраторами,
що належали ПП «Явір-2000», завдавши
підприємству матеріальної шкоди на
загальну суму 41 002,46 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 28 березня

2013 року вказаний вирок районного суду
залишено без зміни.

У касаційних скаргах:

- прокурор просить скасувати
оскаржувані судові рішення та
направити справу на новий судовий
розгляд в зв'язку з неправильним
застосуванням кримінального закону та
невідповідністю призначеного
покарання тяжкості вчиненого злочину
та особі засуджених унаслідок м'якості;

- захисник ОСОБА_5 просить скасувати
оскаржувані судові рішення на
направити справ на новий судовий
розгляд через неправильне
застосування кримінального закону,
істотні порушення процесуального
закону, що полягає в порушенні судом
права ОСОБА_6 на захист.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який частково підтримав
касаційну скаргу прокурора та просив
скасувати ухвалу апеляційного суду, а
справу направити на новий апеляційний
розгляд, перевіривши матеріали
кримінальної справи та обговоривши
доводи, наведені у скаргах, колегія
суддів дійшла висновку, що у
задоволенні касаційних скарг
необхідно відмовити.

За змістом касаційної скарги захисник
порушує питання про перегляд судових
рішень у зв'язку з невідповідністю
висновків суду фактичним обставинам
справи. Проте зазначені обставини були
предметом дослідження судів першої та
апеляційної інстанцій і перегляду в
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. 398 КПК України 1960 року не
підлягають. Тому при касаційному
розгляді кримінальної справи колегія
суддів виходить із фактичних обставин
справи, встановлених судом.

Що стосується тверджень захисника про
порушення судом права на захист ОСОБА_6,
оскільки йому було відмовлено у
задоволенні клопотання про його допит,
то вони є безпідставними.

Як видно з протоколу судового
засідання клопотання про свій допит
ОСОБА_6 заявив вже після початку
судових дебатів у справі.

При цьому, з матеріалів справи видно, що
ОСОБА_6 повідомивши суд на стадії
вирішення питання про порядок та обсяг
дослідження доказів у справі те, що
буде давати покази після допиту
свідків, після допиту всіх свідків
відмовився давати показання. У
подальшому після переходу суду до
судових дебатів після з'ясування у всіх
учасників процесу чи є у них якісь
клопотання, ОСОБА_6 також повідомив про
відсутність у нього жодних заяв.

Відповідно положень ст. 318 КПК України
1960 року, яка встановлює порядок
проведення судових дебатів, по
закінченні судового слідства суд
переходить до судових дебатів, які
полягають у промовах прокурора,
потерпілого і його представника,
цивільного позивача, цивільного
відповідача або їх представників,
захисника, підсудного.

Учасники судового розгляду мають право
в судових дебатах посилатися тільки на
ті докази, які були досліджені в
судовому засіданні. Якщо під час
судових дебатів виникне потреба подати
нові докази, суд відновлює судове
слідство. Після закінчення
відновленого судового слідства суд
знову відкриває судові дебати з
приводу додатково досліджених
обставин.

Відмовляючи ОСОБА_6 на стадії судових
дебатів у задоволенні його клопотання
про його допит суд роз'яснив йому, що
він фактично може розповісти все що
вважає за необхідне під час своєї
промови у судових дебатах, після чого
суд мав би можливість у разі
необхідності відновити судове
слідство у справі, попри це ОСОБА_6 не
скористався такою можливістю.

З огляду на наведені обставини та
загальну лінію поведінки ОСОБА_6 у суді
першої інстанції відмову у задоволенні
клопотання ОСОБА_6 про його допит на
стадії судових дебатів, не можна
вважати порушенням його права на
захист.

Щодо доводів прокурора про
необхідність скасування судових
рішень через невідповідність
призначеного покарання тяжкості
вчиненого злочину та особі засудженого
унаслідок м'якості, що полягає у
застосуванні положень ст. 69 КК України,
то вони також є безпідставними.

Так, мотивуючи своє рішення про
доцільність застосування ст. 69 КК
України, суд першої інстанції урахував
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
його наслідки, характер та ступінь
участі кожного засудженого у вчиненні
протиправних діянь, дані про осіб
засуджених, обставини, що пом'якшують
їх покарання та відсутність обставин,
що його обтяжують. Зокрема, суд
урахував те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вперше
притягуються до кримінальної
відповідальності, за місцем проживання
характеризуються позитивно.

Обставинами, що пом'якшують покарання
засуджених, суд визнав часткове
визнання ними своєї вини, наявність на
утриманні у кожного неповнолітньої
дитини, а також те, що роль ОСОБА_6 у
вчиненні злочинів була другорядною.

Крім того, суд урахував, що потерпілий
ОСОБА_8 матеріальних претензій до
засуджених не мав, потерпілим ОСОБА_9
позов не заявлено, а частина
відеореєстраторів, що були предметом
злочинів за епізодом від 29 вересня 2011
року, повернута цивільному позивачеві
ПП «Явір-2000».

З урахуванням сукупності перелічених
обставин, конкретних обставин справи,
ролі кожного із засуджених у вчиненні
злочинів, а також у подальшому їх
розслідуванні органами досудового
слідства, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду про
призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш
м'якого покарання, ніж передбачено
законом на підставі ст. 69 КК України є
мотивованим і таким, що відповідає
вимогам ст. 65 цього Кодексу, оскільки
такий вид та розмір покарання
найефективніше сприятиме виправленню
та перевихованню засуджених, а також
попередить вчинення ними нових
злочинів чи правопорушень.

Поза тим, аналогічні доводи щодо
необґрунтованості застосування

ст. 69 КК України при призначенні
засудженим покарання були наведені в
апеляційній скарзі прокурора та
перевірялися судом апеляційної
інстанції, який визнав їх
безпідставними. Свій висновок
апеляційний суд переконливо мотивував
в ухвалі, і підстав вважати призначене
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання із
застосуванням положень ст. 69 КК України
необґрунтованим чи сумнівним колегія
суддів не вбачає.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 покарання із застосуванням
положень ст. 69 КК України
несправедливим унаслідок м'якості
колегія суддів не вбачає.

Таким чином, в ході перевірки
матеріалів провадження колегія суддів
не встановила підстав для задоволення
касаційних скарг прокурора чи
захисника ОСОБА_5

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
би перешкодили чи могли перешкодити
суду повно й усебічно розглянути
справу і постановити законне,
обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Кобеляцького районного суду
Полтавської області від

26 грудня 2012 року та ухвалу Апеляційного
суду Полтавської області від 28 березня
2013 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити
без зміни, а касаційні скарги
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом першої та апеляційної
інстанції, і захисника ОСОБА_5 - без
задоволення.

Судді:

_________________С. С. Слинько _______________М. А.
Мороз_________________О. Г. Чуйко