1Справа № 335/4530/15-к 1-кп/335/329/2015
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2015 р. колегія суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому підготовчому виїзному судовому засіданні в приміщенні Запорізького слідчого ізолятору № 10, кримінальне провадження за обвинувальним актом у відношенні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого (в порядку статті 89 Кримінального кодексу України),
за частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 146, частиною 1 статті 263, статтею 348 Кримінального кодексу України,
Ухвалою від 15 травня 2015 р. за вказаним обвинувальним актом було призначено підготовче судове засідання.
У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду. Також заявив клопотання про продовження ОСОБА_10 терміну тримання під вартою на 30 днів з тих підстав, що останній обвинувачується у скоєні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке Кримінальним кодексом України передбачено покарання, в тому числі, у вигляді довічного ув`язнення. Також, на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), а саме ОСОБА_10 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Обвинувачений у судове засідання, призначене на 21 травня 2015 р. на 16:00 год. не був доставлений конвоєм, та суду був наданий медичний висновок начальника медичної частини Запорізького слідчого ізолятора № 10, згідно з яким ОСОБА_10 було знято з етапу внаслідок стану здоров`я, зазначено діагноз: ВСД, гіпертонічний криз, АД 160/110. З наведених підстав у даній справі було вирішено провести виїзне судове засідання в приміщенні Запорізького слідчого ізолятора № 10. Однак, обвинувачений відмовився виходити з камери, що підтверджено рапортами працівників слідчого ізолятора від 21 травня 2015 р. Згідно з наданою довідкою начальника медсанчастини слідчого ізолятора, засвідченою начальником слідчого ізолятора, стан ОСОБА_10 на 17:50 годину 21 травня 2015 р. був задовільний: артеріальний тиск 140/90, пульс 80 ударів/хвилина, температура тіла 37 градусів. За таких обставин, суд, з урахуванням думки учасників процесу, враховуючи, що у судове засідання з`явились захисники обвинуваченого, вважає за можливе провести підготовче судове засідання у даній справі за відсутності обвинуваченого.
Захисники заперечували проти призначення справи до судового розгляду, просили повернути обвинувальний акт прокурору з підстав невідповідності обвинувального акта вимогам статті 291 КПК України.
Також, захисником ОСОБА_7 було заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_10 , яке мотивовано тим, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання, мешкає зі своєю родиною, мати ОСОБА_10 потребує стороннього догляду, він працює неофіційно, має позитивну характеристику з місця проживання, має задовільний майновий стан, судимості відсутні, порушень дисципліни у слідчому ізоляторі не допускав, інших правопорушень не скоював, майнова шкода інкримінованим кримінальним порушенням не була завдана. Також вказав на відсутність ризиків, визначених ст. 177 КПК України. Посилаючись на судову практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав та основоположних свобод, просив змінити запобіжний захід ОСОБА_10 з тримання під вартою на особисту поруку, передати його на поруку ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , із застосуванням електронного засобу стеження.
Крім того, захисником ОСОБА_7 було подано скаргу на незаконні дії слідчого відділу Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, які полягають у незаконному утриманні майна та неповерненні майна, а саме глушилки чорного кольору, яка була вилучена при затриманні ОСОБА_10 та є його власною річчю. Просив зобов`язати прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя та слідчий відділ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області передати зазначене майно захисникові.
Прокурор проти зміни запобіжного заходу заперечував. Питання щодо скарги на дії слідчого відділу просив вирішити на розсуд суду.
Потерпілий ОСОБА_9 у підготовчому судовому засіданні просив призначити справу до судового розгляду, продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 , оскільки побоюється за своє життя та життя своєї родини. Скаргу на дії слідчого відділу просив вирішити на розсуд суду.
Потерпілий ОСОБА_13 у підготовче судове засідання не з`явився. Відповідно до обвинувального акту, потерпілий виїхав до Республіки Білорусь, де знаходиться на теперішній час, у зв`язку із чим прокурор просив розглядати кримінальне провадження за його відсутності. Суд, з урахуванням думки учасників процесу, вважає за можливе провести підготовче судове засідання у справі за відсутності потерпілого.
Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, які з`явились у підготовче судове засідання, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, доходить наступного висновку.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим статтею 291 КПК України, яка, своєю чергою, передбачає вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт.
Зокрема, згідно з пунктом 5 частини другої статті 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
За змістом вимог пунктів а) та b) частини третьої 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року), кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 р. зазначив, що у контексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може надати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).
На підставі частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Проте, під час підготовчого судового засідання встановлено, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам статті 291 КПК України, оскільки не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Зокрема, в обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 146 КК України як закінчений замах на незаконне викрадення людини за попередньою змовою групою осіб, способом, що спричинив тяжкі наслідки.
Разом із тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 146 КК України передбачено відповідальність за діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою, або такі, що спричинили тяжкі наслідки.
При цьому, частинами 1 та 2 цієї статті визначено відповідальність за незаконне позбавлення волі або викрадення людини, та ті самі діяння, вчинені щодо малолітнього або з корисливих мотивів, щодо двох чи більше осіб або за попередньою змовою групою осіб, або способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або таке, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, або із застосуванням зброї, або здійснюване протягом тривалого часу.
Таким чином, особливими кваліфікуючими ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України є такі:
вчинення його організованою групою;
2) спричинення ним тяжких наслідків (наприклад, смерті, самогубства, тяжких тілесних ушкоджень тощо).
Проте, у даному випадку формулювання обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 146 КК України згідно обвинувального акту викладено як «закінчений замах на незаконне викрадення людини за попередньою змовою групою осіб, способом, що спричинив тяжкі наслідки». Тобто, у формулюванні обвинувачення відсутні такі кваліфікуючі ознаки як вчинення злочину організованою групою та/або спричинення тяжких наслідків, в той час як зазначено, що злочин скоєно «за попередньою змовою групою осіб», що є кваліфікуючою ознакою за ч. 2 ст. 146 КК України, та вказано «спосіб, що спричинив тяжкі наслідки», що взагалі не віднесено до кваліфікуючих ознак складів злочину за ст. 146 КК України. Крім того, ст. 146 КК України також не містить складу злочину за «незаконне викрадення людини». Ознака незаконності відноситься до складу злочину за даною статтею, що стосується позбавлення волі, а не викрадення.
Крім того, ОСОБА_10 також інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України, у вигляді «замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків».
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони даного складу злочину є те, що посягання на життя потерпілого причиново обумовлене виконанням службових обов`язків або його діяльності щодо охорони громадського порядку. Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. При цьому зміст умислу включає усвідомлення винуватцем специфічних ознак потерпілого та зв`язку посягання з його певною службовою діяльністю. Належність потерпілого до працівників правоохоронних органів може підтверджуватись формою, демонстрацією посвідчення, особистим знайомством тощо. Замах на вбивство може бути вчинений лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 р. «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», умисне вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу за наявності відповідних підстав належить кваліфікувати тільки за статтею 348 КК України. Разом з тим, коли умисне вбивство зазначеної особи чи замах на нього вчинені за інших обтяжуючих обставин, передбачених ч. 2 ст. 115 КК, дії винної особи додатково кваліфікуються і за відповідними пунктами цієї статті.
В обвинувальному акті зазначено про прямий умисел обвинуваченого на вбивство працівника правоохоронного органу, однак не зазначено, що умисел на вбивство був направлений на конкретного працівника, а також не вказано про усвідомлення обвинуваченим специфічних ознак потерпілого та зв`язку посягання з його певною службовою діяльністю та ін. Якщо ж обвинувачення зводиться до замаху на вбивство, то воно не містить посилань на те, чи є даний замах закінченим або ні з урахуванням положень ч.ч. 2, 3 ст. 15 КК України.
Крім того, ОСОБА_10 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме «носіння, зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу».
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», під незаконним зберіганням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.
Незаконне носіння холодної, вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо).
Інкримінуючи обвинуваченому кримінальне правопорушення у вигляді незаконного носіння та зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, прокурором у обвинувальному акті вказується тільки про умисел обвинуваченого на носіння такої зброї та боєприпасів, без зазначення відомостей щодо її зберігання, а також місця та часу, протягом якого зброя зберігалась.
Також, в порушення пункту 6 частини другої статті 291 КПК України, в обвинувальному акті міститься посилання на обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у зв`язку з виконанням потерпілим службового обов`язку. Однак, при цьому не вказано, до якого саме складу злочину відноситься ця обставина. В цей же час обвинуваченому інкримінується вчинення замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків за ст. 348 КК України. Тобто «виконання службових обов`язків» є кваліфікуючою ознакою цього складу злочину та на підставі ч. 4 ст. 67 КК України не може враховуватися як обставина, що обтяжує покарання.
Крім того, на порушення вимог пункту 2 частини другої статті 291 КПК України в обвинувальному акті не зазначено відповідні поштові індекси за місцем проживання обвинуваченого, потерпілих. Індекси згідно з п.п. 42, 45 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, є обов`язковим реквізитом адреси одержувача. Кожен поштовий конверт в Україні у реквізитах адреси одержувача передбачає індекс, а тому індекс є обов`язковою і невід`ємною частиною адреси.
Щодо потерпілого ОСОБА_13 в обвинувальному акті міститься вказівка, що згідно з даними бази «Аркан» потерпілий виїхав до Республіки Беларусь, де знаходиться на теперішній час. Зазначення в обвинувальному акті таких даних взагалі не передбачено положеннями пункту 2 частини другої ст. 291 КПК України, якою чітко визначено обов`язок прокурора зазначати місце проживання потерпілого.
В супровідному листі до матеріалів кримінального провадження від 15 травня 2015 р. № 2200 вих. 15, прокурором вказано, що він просить розглядати справу за відсутності потерпілого ОСОБА_13 . Проте, вирішення питання про розгляд справи за відсутності потерпілого здійснюється судом після заслуховування думки всіх учасників процесу, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, та у разі, якщо потерпілий був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Відсутність в обвинувальному акті адреси теперішнього місця проживання потерпілого, або інших засобів зв`язку із ним фактично позбавляють суд можливості здійснити його належне повідомлення про дату, час та місце судового розгляду справи.
Крім того, в реєстрі матеріалів кримінального провадження не зазначені поштові індекси місця проживання свідків, що в подальшому ускладнить їх виклик до суду.
Також, у порушення пункту 3 частини четвертої статті 291 КПК України до обвинувального акта не додано розписки підозрюваного про отримання ним копій обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. В матеріалах кримінального провадження міститься лише супровідний лист на адресу Запорізького слідчого ізолятору № 10 про направлення обвинувального акту та реєстру, що не передбачено нормами КПК України.
Наведені вище обставини, на переконання суду, перешкоджають призначенню судового розгляду даного кримінального провадження, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору через його невідповідність вимогам КПК України.
Суд зауважує, що обвинувальний акт з викладеними вище недоліками унеможливлює призначення судового розгляду, оскільки лише бездоганний підсумковий документ досудового розслідування може бути запорукою досягнення мети справедливого правосуддя у розумні строки. Більш того, суд звертає увагу, що ОСОБА_10 обвинувачається у вчиненні ряду злочинів, по одному із яких закон передбачає покарання у вигляді довічного позбавлення волі, тому призначення даної справи до розгляду за обвинувальним актом, що не відповідає положенням статті 291 КПК України, є неприпустимим.
Повернення перевіреного судом обвинувального акта разом з додатками прокурору буде відповідати вимогам статті 2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Щодо клопотань прокурора про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою та захисника про зміну запобіжного заходу суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 р. ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 січня 2015 р., який в подальшому продовжувався постановами слідчого судді від 21 січня 2015 р., 17 березня 2015 р. та 20 квітня 2015 р. до шести місяців, тобто до 22 травня 2015 р.
Таким чином, строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , встановлений ухвалою слідчого судді, закінчується 22 травня 2015 року, з огляду на що прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.
Зокрема, суд, при вирішенні даного питання бере до уваги, що існує ризик того, що ОСОБА_10 , може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.
Суд критично ставиться до тверджень сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_10 буде з`являтися до суду на виклики, а також, що у разі його передання на поруки особи, які вказані у клопотанні захисника, зможуть поручитися за обвинуваченого та забезпечити виконання ним обов`язків, визначених статтею 194 КПК України. Так, допитані у судовому засіданні ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зазначили, що зможуть поручитись за обвинуваченого, вказавши, що він є їх другом. В цей же час, названі особи не можуть бути визнані такими, що заслуговують на довіру, оскільки на питання суду щодо розуміння зобов`язань, що витікають з поруки, вони відповідали не переконливо, за віком вони є молодшими за обвинуваченого, проживають в інших районах міста ніж обвинувачений, що ускладнить можливу його доставку до органу слідства або суду. До того ж, в суду викликає сумнів обставина, що в разі зміни ОСОБА_10 запобіжного заходу він буде з`являтись до суду, оскільки його поведінка у вигляді відмови взяти участь у виїзному судовому засіданні в приміщенні слідчого ізолятора, де він утримується, навпаки свідчить про наміри обвинуваченого ухилятися від участі у судових засіданнях.
Крім того, суд також враховує думку потерпілого, який висловився, що він побоюється за своє життя та життя членів своєї родини, у зв`язку із чим просив не змінювати обвинуваченому запобіжний захід.
З урахуванням викладеного, та враховуючи дані, наявні в матеріалах кримінального провадження, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно продовжити строк тримання під вартою на 30 днів, з огляду на що клопотання прокурора належить задовольнити, а у клопотанні захисника про зміну запобіжного заходу відмовити.
Стосовно скарги на дії слідчого відділу Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, які стосуються неповернення майна,суд зазначає наступне.
За правилами пункту 1 частини першої статті 303 КПК України розгляд скарг на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає, зокрема, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строкмає здійснюватися на досудовому провадженні.
Зі змісту наданої скарги вбачається, що вона стосується неповернення органом слідства тимчасово вилученого майна.
Згідно з вимогами пункту 2 частини другої статті 304 КПК України скарга повертається, якщо вона не підлягає розгляду в цьому суді.
Оскільки розгляд скарг, визначених пунктом 1 частини першої статті 303 КПК України здійснюється на досудовому провадженні слідчим суддею відповідно до вимог статті 306 КПК України, суд доходить висновку про те, що в даному суді скарга захисника не підлягає розгляду та має бути повернута.
Суд вважає за необхідне роз`яснити захиснику, що відповідно до частини сьомої статті 304 КПК України повернення скарги не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 180, 331, 291, 293, 303, 304, 306, 314316, 369 КПК України, суд
Клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.
Повернути прокурору обвинувальний акт відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 146, частиною 1 статті 263, статтею 348 Кримінального кодексу України для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку.
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою задовольнити.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 146, частиною 1 статті 263, статтею 348 Кримінального кодексу України продовжити строком на 30 (тридцять) днів з 21 травня 2015 року до 19 червня 2015 року.
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу відмовити.
Скаргу захисника ОСОБА_7 на незаконні дії слідчого відділу Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області повернути заявнику.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в частині повернення обвинувального акту прокурору та повернення скарги на незаконні дії слідчого відділу до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом семи діб з дня її оголошення.
Ухвала в цій частині набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
В іншій частині ухвала окремому оскарженню не підлягає.
Вступна та резолютивна частини ухвали ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 21 травня 2015 року.
Повний текст ухвали виготовлено 22 травня 2015 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3