АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/1690/1075/2012
Номер провадження 11/786/29/2013
Категорія: ч.2 ст.125 КК з.н.т.
Головуючий у 1-й інстанції Ощинська
Доповідач ап. інст. Лісіченко Л. М.
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2013 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лісіченко Л.М.

суддів: Куліша В.М., Маліченка В.В.

при секретарі Журі Н.Л.

з участю потерпілого ОСОБА_2

захисника - ОСОБА_3

виправданих ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава справу за апеляцією потерпілого ОСОБА_2 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 жовтня 2012 року,-

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин України, з вищою освітою, уродженець м. Пирятин Полтавської області, мешканець АДРЕСА_1 одружений, має на утриманні неповнолітнього сина 2009 року народження, працюючий в АТ Пирятинський сир завод, раніше несудимий,-

та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець м. Пирятин Полтавської області, мешканець АДРЕСА_2 громадянин України, з базовою вищою освітою, неодружений, працюючий монтажником звязку у ВАТ СвемонКиїв, раніше несудимий,-

виправдані за ч.2 ст.125 КК України.

Як зазначено у вироку суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 потерпілим ОСОБА_2 обвинувачувалися в тому, що 09 травня 2010 року близько 17 год. на вул. Прилуцькій у с. Верхоярівка Пирятинського району Полтавської області на ґрунті тривалих неприязних відносин нанесли йому, ОСОБА_2, численні удари в різні частини тіла, чим заподіяли тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад його здоровя.

Виправдовуючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд у вироку дійшов висновку, що підсудні діяли в стані необхідної оборони, оскільки ОСОБА_4 захищав свою матір, а ОСОБА_5 діяв з метою припинення посягання на матір ОСОБА_4, у звязку з чим суд вважає, що справа підлягає закриттю за відсутністю події злочину на підставі п.1 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року).

В апеляції потерпілий ОСОБА_2 просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за ч.2 ст.125 КК України, оскільки висновку суду не відповідають фактичним обставинам справи. ОСОБА_4 і ОСОБА_5, на думку потерпілого, не діяли у стані необхідної оборони, а, навпаки, його дружина - ОСОБА_6 потребувала захисту у звязку з нападом на неї підсудних.

Інші учасники процесу вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідача, промову потерпілого, який, підтримуючи мотиви апеляції, просив вирок скасувати та постановити новий, засудивши ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за ч.2 ст. 125 КК України; заперечення виправданих ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та у їх інтересах захисника ОСОБА_3, які стверджували, що до злочину не причетні та просили залишити вирок без зміни; колегія суддів, провівши часткове судове слідство, перевіривши матеріали справи та доводи апеляції, вважає, що апеляція потерпілого підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 367, Кримінально-процесуального кодексу України (в ред.1960 р.) підставами для скасування або зміни судових рішень, зазначених у частині першій статті 347 цього Кодексу, при розгляді справи в апеляційному суді є:

1) однобічність або неповнота дізнання, досудового чи судового слідства;

2) невідповідність висновків суду, викладених у вироку (постанові), фактичним обставинам справи;

3) істотне порушення кримінально-процесуального закону;

4) неправильне застосування кримінального закону;

5) невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

За змістом ст. 369, 334 України вирок чи постанова суду вважаються такими, що не відповідають фактичним обставинам справи:

1) коли висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні;

2) коли суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) коли при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку (постанові) не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) коли висновки суду, викладені у вироку (постанові), містять істотні суперечності.

Вирок чи постанова із зазначених підстав підлягають скасуванню чи зміні лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи могла вплинути на вирішення питання про винуватість засудженого або невинуватість виправданого, на правильність застосування кримінального закону, на визначення міри покарання.

В мотивувальній частині вироку наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд бере до уваги одні докази та відкидає інші. Суд повинен проаналізувати фактичні дані, що містяться у показаннях свідків, потерпілого, підсудного, висновках експертиз та в інших джерелах доказів та зробити категоричні і точні висновки щодо них.

Між тим, постановляючи виправдувальний вирок, суд не виконав вимоги наведених вище норм закону (ст. 334 КПК України), не дослідив та не дав належної оцінки цілому ряду доказів по справі.

Як видно із матеріалів кримінальної справи, суд першої інстанції розглядаючи справу в порядку ст.27 КПК України (1960 р.), вказав у вироку лише яке обвинувачення висувається потерпілим ОСОБА_2 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і не зазначив, які ж фактичні обставини справи були встановлені в ході судового слідства та дійшов помилкового висновку про відсутність події злочину.

Між тим, суд у вироку фактично визнав, що ОСОБА_4 І ОСОБА_5 умисно заподіяли потерпілому ОСОБА_2 легкі тілесні ушкодження, вважаючи помилково, що стосовно останнього вони перебували у стані необхідної оборони.

При цьому суд формально виклав у мотивувальній частині показання потерпілого ОСОБА_2, згідно яких під час сварки 9 травня 2010 року ОСОБА_4 штовхнув його, а ОСОБА_5 ударив в обличчя, після чого він упав, а при спробі піднятися отримав удар ногою в голову від чого втратив свідомість.

Однак, не давши належної оцінки цим показанням потерпілого та не обґрунтувавши причини неприйняття їх до уваги як доказів по справі, суд не співставив їх з показаннями допитаних свідків, що перешкодило всебічному розгляду справи та вплинуло на постановлення законного і обґрунтованого вироку.

Як убачається з матеріалів справи в ході судового розгляду свідок захисту ОСОБА_7 пояснювала, що бачила як 9 травня 2010 року ОСОБА_6 спочатку ображала, а потім ударила матір ОСОБА_4, після чого відбулася бійка, в ході якої ОСОБА_4 штовхнув ОСОБА_2 Останній упав на руки, набік, а ОСОБА_6 схопила хлопця, який був з ОСОБА_4 та розірвала йому футболку. Бійку припинили працівники міліції, які підвели ОСОБА_2 за руки до автомобіля, але у автомобіль він не сідав.(а.с.237 т.1)

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що 09 травня 2010 року у другій половині дня бачила спочатку сварку, а потім бійку ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що прибігли на вулицю кожен від свого двору. (а.с.238 т.1)

Свідок ОСОБА_9 під час судового розгляду справи 26.01.2012 року пояснював, що в складі слідчо-оперативної групи виїздив 09.05.2010 року в с. Верхоярівку за викликом ОСОБА_10 та бачив, як біля двору ОСОБА_10 щось відбувається, бо там зібралася група людей. ОСОБА_2 перебував у нетверезому стані, оскільки від нього було чути запах алкоголю. Від підпису та дачі пояснень ОСОБА_2 відмовився.(а.с.235-236 т.1)

Аналогічні показання в ході судового розгляду справи 26.01.2012 року дав і свідок ОСОБА_11, пояснивши, що група людей біля двору ОСОБА_10 сварилася між собою. Візуально обидві сторони були у нетверезому стані (а.с.235 т.1)

В той же час, під час допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 в судовому засіданні 27.12.2010 року обидва пояснювали, що бачили розбиту губу у ОСОБА_2 під час конфлікту 9 травня 2010 року. (а.с.39 т.1)

Допитаний в ході часткового судового слідства апеляційним судом ОСОБА_9 підтвердив свої попередні показання, пояснивши, що бачив у ОСОБА_2 тілесні ушкодження.

Також, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 стверджувала, що чула крики та бачила як ОСОБА_2 9 травня 2010 року лежав на землі, а його били ногами двоє хлопців, схожих на ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (а.с.39 т.1)

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що під час сварки ОСОБА_6 ударила матір ОСОБА_10 і розірвала сорочку ОСОБА_5, а ОСОБА_10 штовхнув ОСОБА_2, який перебував у нетверезому стані.(а.с.37 т.1)

Формально пославшись у вироку на показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_13 суд фактично їх не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_14 І ОСОБА_5 діяли у стані необхідної оборони.

За змістом ст.36 КК України необхідна оборона це правомірний захист право охоронюваних інтересів особи, суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, необхідної і достатньої в даній обстановці шкоди, що відповідає небезпеці посягання й обстановці захисту.

В той же час, право на необхідну оборону виникає не при будь-якому суспільно-небезпечному посяганні, а лише при такому, яке відповідно до ч.1 ст.36 КК України викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Провівши часткове судове слідство колегія судів дійшла висновку, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_2 відбулася обопільна бійка, до якої приєднався і ОСОБА_5, що виключає наявність у ОСОБА_14 та ОСОБА_5 стану необхідної оборони.

За таких обставин твердження в апеляції потерпілого ОСОБА_2 про невідповідність висновків суду у вироку фактичним обставинам справи колегія суддів вважає слушними.

Крім цього, суд у вироку безпідставно зазначив про відсутність події злочину у відповідності з п.1 ст.6 КПК України ( в редакції 1960 р.) та про необхідність закриття кримінальної справи, допустивши тим самим суперечність.

Оскільки в ході часткового судового слідства колегія суддів дійшла переконання, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи, вирок в силу ст.ст. 368, 370 КПК України підлягає скасуванню з постановленням нового вироку на підставі ст.378 КПК України ( в редакції 1960 року).

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінальної справи, провівши часткове судове слідство, встановила наступне.

09 травня 2010 року близько 17 год. на вул. Прилуцькій у с. Верхоярівка Пирятинського району Полтавської області ОСОБА_4 і ОСОБА_5 під час сварки, яка переросла в бійку нанесли ОСОБА_2 не менше чотирьох ударів в ділянку верхньої губи зліва, передню поверхню грудної клітки зліва, ліве та праве плече, чим спричинили останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, синця нижньої губи зліва з крововиливом та раною її слизової оболонки навпроти 2-3 зубів, синців між лівою середньо ключичною та передньопахвовими лініями на рівні 4 ребра, по передньо-зовнішній поверхні лівого плеча на межі середньої та верхньої третини, по задньозовнішній поверхні правого плеча, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя.

Крім вищенаведених показань свідків винуватість ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя потерпілого ОСОБА_2 підтверджується показаннями останнього як при розгляді справи судом першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду.

Так, ОСОБА_2 пояснив, що 09 травня 2010 року вийшов на подвіря побачив, як до його дружини біжать ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Він швидко пішов їм назустріч. Підійшовши ближче його спочатку штовхнув ОСОБА_4, а потім кулаком в обличчя ударив ОСОБА_5. Від удару він упав та втратив свідомість. Через деякий час його підняли працівники міліції і відвели до автомобіля, запропонувавши пройти медичне освідування, але він відмовився.

У своїх показаннях під час судового слідства (а.с.234 т.1) та у скарзі приватного обвинувачення (а.с.1-2 т.1) ОСОБА_2 відповідно стверджував, що отримав удар ногою в голову, після чого втратив свідомість.

Суперечності в показаннях ОСОБА_2 не суттєві і не впливають на встановлення самого факту спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Як видно із матеріалів справи між сімями ОСОБА_4 та Смілянського давно виникли неприязні стосунки, які загострилися вдень 9 травня через конфлікт між Смілянським та батьком підсудного ОСОБА_4 біля магазину в селі. Саме з цього приводу біля будинку ОСОБА_4 близько 17-ї години виник новий конфлікт спочатку між матірю підсудного та дружиною потерпілого, до якого втрутилися згодом ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а потім і ОСОБА_2. Цих обставин не заперечували й самі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, хоч обидва стверджували, що саме ОСОБА_2 напав на сімю ОСОБА_4, ображав, погрожував вбивством, а ОСОБА_14 лише відштовхнув його від себе під час нападу від чого. ОСОБА_2 упав. Піднявшись він знову кинувся до них з ОСОБА_5, намагаючись ударити, після чого його відштовхнув ОСОБА_5 і ОСОБА_2 знову упав.

Однак, показання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що вони лише відштовхували ОСОБА_2 долонями рук спростовуються висновками комісійної судово-медичної експертизи №12 від 06.03.2013 року відповідно до яких згідно акту судово-медичного обстеження ОСОБА_2 №081 від 13.05.2010 року, висновку експерта повторного №1298 від 20.06-13.07.2012 року, даних амбулаторної картки та огляду членами експертної комісії у ОСОБА_2 було виявлено такі тілесні ушкодження:

а) закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, синець нижньої губи зліва з крововиливом та раною її слизової оболонки навпроти 2-3 зубів,

б) синці між лівою середньоключичною та передньопахвовими лініями на рівні 4 ребра, по передньо-зовнішній поверхні лівого плеча на межі середньої та верхньої третини, по задньозовнішній поверхні правого плеча; два смуго подібних паралельних садна по ліктьовій поверхні верхньої третини правого передпліччя.

Враховуючи кількість характер, розміри, взаєморозміщення, особливості анатомічної локалізації тілесних ушкоджень, комісія вважає, що вони утворилися від не менш ніж 4-х ударів в ділянку верхньої губи зліва, передньої поверхні грудної клітки зліва, лівого та правого плеча тупими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути кисті рук стиснені в кулаки, ноги людини у взутті, інші предмети з подібними характеристиками. Садна правого передпліччя утворилися при дотичній взаємодії з тупими предметами, що могло мати місце при падінні на площину ( а.с.59-71 т.2 )

Заперечення ОСОБА_4 щодо неправильного визначення тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених ОСОБА_2 у звязку з тим, що потерпілий, нібито, не пройшов повну діагностику, визначену лікарем невропатологом, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки за висновком комісійної судово-медичної експертизи згідно наданої амбулаторної картки ОСОБА_2 було проведено неврологічний та соматичний огляд в достатньому обємі в гострому періоді черепно-мозкової травми невропатологом, також він був оглянутий судово-медичним експертом. Всі інші діагностичні заходи дали б змогу лише відокремити легку форму черепно-мозкової травми від більш тяжкої форми (а.с.71 т.2).

Висновки суду про те, що ОСОБА_2 міг отримати тілесні ушкодження від інших джерел заподіяння шкоди, оскільки звернувся до лікаря невропатолога та судово-медичного експерта лише через три дні не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_12, які бачили бійку саме 09 травня 2010 року, що і стверджує потерпілий ОСОБА_2

Показання усіх свідків по справі фактично стосуються лише обставин конфлікту між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_2, який, в тому числі і свідки захисту, сприймали як бійку, і не спростовують показань ОСОБА_2 про отримання ним тілесних ушкоджень в указаний день 09.05.2010 року.

Аналізуючи перевірені докази, колегія суддів вважає доведеною вину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину.

Своїми діями, які виявилися в умисному заподіянні ОСОБА_2 легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скоїли злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Призначаючи кожному із підсудних покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України та враховує що скоєний злочин є невеликої тяжкості, як ОСОБА_4, так і ОСОБА_5 характеризуються виключно позитивно, не судимі, мають молодий вік, працюють.

Також, колегія суддів вважає за необхідне врахувати неправомірну поведінку потерпілого ОСОБА_2

Обставини, які б обтяжували покарання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по справі не встановлені.

За таких обставин покарання їм слід обрати у виді виправних робіт і саме такий вид покарання, на думку колегії, є необхідним та достатнім для їх перевиховання і виправлення.

Разом з тим, відповідно до ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Згідно ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили злочин невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження позбавлення волі і з часу його вчинення минуло більш як 3 роки, однак вони заперечують проти закриття справи з нереабілітуючих підстав, тому відповідно до ч.3 ст.327 КПК України ( в редакції 1960 року ) вони підлягають звільненню від відбування покарання.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Речові докази не вилучались.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст.ст.323, 324, 365, 366, 378, 327 КПК України ( в редакції 1960 року) та глави ХІ Перехідних положень до КПК України, колегія суддів,-

З А С У Д И Л А :

Апеляцію потерпілого ОСОБА_2 задовольнити.

Вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 жовтня 2012 року щодо ОСОБА_15 і ОСОБА_5 скасувати.

Постановити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити кожному покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді 1 року виправних робіт з відбуванням покарання за місцем основної роботи та утриманням на прибуток держави 10 відсотків заробітку щомісячно.

Звільнити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання на підставі ст.49 КК України у звязку з закінченням строків давності.

Вирок колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через Апеляційний суд Полтавської області протягом місяця з моменту його проголошення.

СУДДІ:

Куліш В.М.. Лісіченко Л.М. Маліченко В.В.