АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/167/15 Справа № 204/5273/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

заявників ОСОБА_7 та ОСОБА_8

22 січня 2015 року розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Красновардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року, якою заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про перегляд вироку Артемівського міського суду м. Луганська від 19 квітня 2002 року за нововиявленими обставинами-залишені без задоволення,

В апеляціях:

- заявник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та прийняти своє рішення про задоволення його вимог, заявлених в суді першої інстанції пов`язаних із скасуванням вироку. В обґрунтування своїх апеляційних вимог заявник посилається на те, що рішенням Касногвардійського районного суду, яке було залишено без змін всіма судовими інстанціями, договір поруки не був визнаний недійсним та визнаний таким який повністю відповідає законодавству, однак суд першої інстанції при розгляді заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, безпідставно не прийняв до уваги обставини, які встановлені постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська;

- заявник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про скасування вироку Артемівського міського суду міста Луганська від 19 квітня 2002 року в тій частині, якою ОСОБА_9 засуджено за злочин, передбачений частиною 5 статті 191 КК України і закриття кримінального провадження в цій частині на підставі пункту 1 частини 1 статті 284 КПК України. Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами тому, що засудження апелянта за вироком Артемівського міського суду м. Луганська відбулося на підставі висновку суду про те, що договір поруки № II-1902/1 від 19.02.1997 року, який організував апелянт був юридично неспроможний, він не створював і не міг створити будь-яких кредитно-фінансових відносин між Датою Технологія і ТОВ Ібріс, і подальша купівля банком Слов`янський неіснуючих кредитних вимог у ТОВ Ібріс на суму 7 466 260грн. у вигляді договору уступки вимог від 26.05.1997р була способом перекладу для ОСОБА_9 свого боргу ТОВ Ібріс в сумі 7 466 260грн. Однак в подальшому судами України відмовили у стягненні суми, яка була зазначена у вироку як збиток, з ОСОБА_9 не вбачаючи доказів збитку взагалі.

Для суду постановившему вирок, і для судів здійснивших перевірку вироку Артемівського міського суду, не було відомо про наявність судових рішень на які йдеться посилання в заяві про перегляд вироку суду з тієї причини, що їх не існувало. Відсутність зазначених рішень не може вказувати на те, що договори і наслідки за цими договорами об`єктивно не існували.

Зазначає, що ні вирок Артемівського міського суду, ні наступні судові рішення з його перевірки, не містять висновків зроблених відповідно до цивільно-процесуального законодавства і не могли містити, так як цивільний позов у справі по обвинуваченню апелянта був залишений без розгляду. Тож, Красногвардійському районному суду потрібно було використати при вирішенні справи вже існуючі висновки судів з цивільно-правових відносин. Тобто, висновки щодо цивільно-правових відносин вже були вирішені і вирішені вони були судовими рішеннями. Для Красногвардійського районного суду рішення судів, на які робилось посилання у заяві про перегляд вироку повинні були застосовуватися як предиція, яка встановлена рішеннями українських судів. Тому апелянт вважає, що за наявності обставин, визначених заявою про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції не виконав свого обов`язку щодо постановления законного, обґрунтованого та мотивованого рішення, чим в порушення вимог Кримінально-процесуального кодексу України не закрив провадження у справі на підставі відсутності події злочину, визначеного вироком Артемівського міського суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд послався на те, що викладені у заявах ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обставини не можуть бути визнані нововивченими згідно ст. 459 КПК України, та не зважаючи на те, що адміністративними судами в позовах про визнання недійсним договору поруки від 19 лютого 1997 року №П-1902/97-1 було відмовлено, вказана обставина не може свідчити про незаконність вироку Артемівського міського суду м. Луганська від 19 квітня 2002 року.

В суді апеляційної інстанції заявники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили задовольнити їх апеляційні вимоги в повному обсязі з наведених у них підстав.

Прокурор заперечував про задоволення апеляцій ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, так як вона є законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, міркування прокурора, пояснення заявників, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Доводи апелянтів що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2010р ухвалене в порядку адміністративного судочинства є нововиявленими обставинами та такими що може вплинути на висновки вироку від 19.04.2002р. Артемівського районного суду Луганської області, яким апелянти визнані винними та засуджені за ч.5 ст.191 КК України, колегія суддів вважає помилковими та безпідставними, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції, залишаючи заяви ОСОБА_9 та ОСОБА_8 без задоволення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК України, нововиявленими обставинами визнаються:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом; 5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Відповідно ч.4 ст.72 КАС України передбачено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинено воно цією особою. Також ч. 4 ст. 61 ЦПК України зазначено що, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Однак, у відповідності до ст. 90 КПК України, рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів. Тобто, оскільки судовими рішеннями на які заявники посилаються, як на нововиявлені обставини не встановлено порушення прав людини, такі рішення преюдиціального значення не мають та сторони не можуть посилатися на них як на преюдиціальний факт, а суд не може відмовитися досліджувати обставини, які можуть свідчити про порушення прав людини і певним чином позначатися на доказах.

Виходячи з вищезазначених положень, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що не зважаючи на те, що адміністративним судом в позовах про визнання недійсними договору поруки від 19 лютого 1997 року №П-1902-1 було відмовлено, вказана обставина не може свідчити про незаконність вироку Артемівського міського суду м. Луганська від 19 квітня 2002 року, який був предметом перевірки судами апеляційної та касаційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 404,405,407,409 КПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року, якою заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про перегляд вироку Артемівського міського суду м. Луганська від 19 квітня 2002 року за нововиявленими обставинами залишені без задоволення - залишити без змін, а апеляції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4