Ухвала іменем україни

18 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,

суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,

за участю прокурора ОСОБА_11,

засудженого ОСОБА_1,

секретаря ОСОБА_12

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002428, за касаційними скаргами прокурора та засудженого ОСОБА_1 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, мешканця АДРЕСА_1, раніше судимого, останній раз вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України із призначенням покарання 4 роки позбавлення волі. Звільнений 27 листопада 2013 року умовно-достроково, невідбута частина покарання 11 місяців 1 день,

в с т а н о в и л а:

вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2014 року визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України й призначено покарання 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2011 року, і остаточно призначено 4 роки 3 місяці позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2 в рахунок відшкодування завданих збитків 48 377 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2014 року залишено без зміни.

У касаційних скаргах прокурор та засуджений ставлять питання про скасування вироку та ухвали суду.

Прокурор посилається на те, що призначене судом покарання засудженому невідповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в наслідок його м'якості. Зокрема, не в повній мірі враховано обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочину, дані про особу винного. Обставин, які пом'якшують покарання не встановлено. В суді апеляційної інстанції прокурором ставилося питання про постановлення нового вироку.

Засуджений стверджує, його вину у вчиненні злочину недоведено, просить закрити кримінальне провадження. Вирок суду ґрунтується на припущеннях, та недопустимих доказах, злочину він не вчиняв. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги свідчення свідків, які підтвердили його алібі.

Відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг прокурора та засудженого, апеляційний суд не дав відповідей на всі їхні доводи. Ухвала суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

ОСОБА_1 засуджено за те, що він 14 травня 2014 року, шляхом вільного доступу, проник у квартиру АДРЕСА_2. Скориставшись тим, що ОСОБА_2 перебувала в іншій кімнаті, таємно з корисливих мотивів, діючи повторно, викрав ювелірні вироби та мобільний телефон «Самсунг» із належностями, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 48 377 грн. Залишивши місце злочину, засуджений розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав доводи скарги прокурора та заперечив проти доводів скарги засудженого, вважав, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа призначенню до нового розгляду в суді апеляційної інстанції, засудженого котрий підтримав касаційну скаргу та заперечив проти скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 185 КК України, ґрунтується на доказах, зібраних та оцінених судом відповідно до вимог КПК України.

Доводи засудженого, які свідчать про його невинуватість у вчиненні крадіжки, перевірялися судом першої та апеляційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи засудженого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи отримали оцінку суду апеляційної інстанції.

У касаційному порядку ці доводи не перевіряються.

При кваліфікації злочину суди обґрунтовано виходили із сукупності доказів, які свідчать про проникнення ОСОБА_1 до квартири потерплої ОСОБА_2 та крадіжку її майна.

За даними протоколу огляду місця події, висновків судово-дактилоскопічної експертизи, за місцем проживання потерпілої в процесі огляду, було виявлено та вилучено сліди пальців рук, які належать ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_3, судовий експерт, підтвердив, що при огляді ним підставки для мобільного телефону на місці злочину, було виявлено відбитки пальців руки, які він зняв на липку стрічку. По дактилокарті було встановлено належність відбитків ОСОБА_1

Вина засудженого також доводиться іншими дослідженими в суді доказами та показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_2, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Зокрема, свідок ОСОБА_4, показав, що виходячи з квартири, зустрів ОСОБА_1 на сходинковому майданчику, а наступного дня, перебуваючи у райвідділі міліції, впізнав останнього по фотографії.

Аналогічні обставини підтвердив свідок ОСОБА_7, котрий показав, що при перегляді картотеки, ОСОБА_4 впевнено вказав на ОСОБА_1, котрого зустрів у під'їзді будинку перед крадіжкою.

Давши належну оцінку всім доказам у їх сукупності, суд прийшов до обґрунтованого висновку про вчинення засудженим таємного викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, повторно.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною.

Доводи скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок його м'якості є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання винному суд виходив з названих вимог закону, врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини злочину, наслідки його вчинення, дані про особу засудженого.

Зокрема, враховано обставини на які посилається у скарзі прокурор, а саме, ОСОБА_1 неодноразово судимий, вчинив злочин у період умовно-дострокового звільнення за попереднім вироком суду.

За даними про особу, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується посередньо, не працює.

Обставин, які пом'якшують покарання судом не встановлено.

Урахувавши наведене, суд правильно призначив ОСОБА_1 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, та визначив покарання за сукупністю вироків.

Прокурором не наведено переконливих доводів для призначення засудженому покарання в максимальній межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України, як про це ставилося питання в його апеляційній та касаційній скаргах.

Призначене ОСОБА_1 покарання є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого, попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок його м'якості перевірялись судом апеляційної інстанції, висновки якого мотивовано відповідно до вимог ст. 419 КПК України.

Законних підстав вважати призначене засудженому покарання несправедливим внаслідок його м'якості, як того вимагає ст. 414 КПК України при скасуванні вироку, у касаційного суду немає, тому у задоволенні касаційної скарги належить відмовити.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає касаційні скарги прокурора та засудженого такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи касаційних скарг і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на інші порушення вимог закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_8