У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді

Синявського О.Г.,

суддів

Пекного С.Д. і Нікітіна Ю.І.

за участю прокурора

Брянцева В.Л.,

захисників

ОСОБА_1 і ОСОБА_2,

потерпілої

ОСОБА_3

та представникa потерпілої

ОСОБА_4

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 23
січня 2007 року кримінальну справу за
касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи, касаційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах
засудженого ОСОБА_6, захисника ОСОБА_7
в інтересах засудженого ОСОБА_8,
засуджених ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_8 та ОСОБА_13 на вирок апеляційного
суду Луганської області від 6 липня 2006 року, яким

ОСОБА_10,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Слов'янська
Донецької області,

раніше не судимого,

засуджено:

-
за ст. 257 КК України 2001 року на десять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є
його власністю;

- за
пунктами “а”, “е”, “з”, “і” ст.
93 КК України 1960 року на п'ятнадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є

його власністю;

- за ч. 5
ст. 19, ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року на вісім років

позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 17 пунктами “а”, “з”, “і”
ст. 93 КК України 1960 року на одинадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є

його власністю;

- за ч. 5 ст. 19 пунктами “а”, “з”, “і”
ст. 93 КК України 1960 року на чотирнадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке

є його власністю;

- за ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року
на п'ять років позбавлення волі.

На підставі ст. 42 КК України 1960
року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у
виді п'ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його
власністю.

ОСОБА_11,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

уродженця м. Краматорська Донецької
області,

раніше не судимого,

засуджено:

- за ст. 257 КК України 2001 року на
десять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за пунктами “а”, “е”, “з”, “і” ст. 93
КК України 1960 року на тринадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року
на чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 42 КК України 1960
року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_11 остаточно призначено
покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна,
яке є його власністю.

ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

уродженця м. Краматорська Донецької області,

не судимого,

засуджено:

- за ст. 257 КК України 2001 року на
вісім років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за пунктом “і” ст. 93 КК України 1960
року на дванадцять років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року
на три роки позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 129 КК України 2001 року
на один рік позбавлення волі.

На підставі ст. 42 КК України 1960
року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 остаточно призначено
покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_4,

уродженця м. Краматорська Донецької області,

раніше судимого 10 листопада 1995
року

Краматорським міським судом
Донецької області

за ч. 2 ст. 206 КК України 1960 року

на один рік позбавлення волі,

засуджено:

- за ст. 257 КК України 2001 року на
п'ять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за пунктами “а”, “е”, “з”, “і” ст.
93 КК України 1960 року на дванадцять років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке
є його власністю.

На підставі ст. 42 КК України 1960
року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно призначено
покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна,
яке є його власністю.

ОСОБА_12,

ІНФОРМАЦІЯ_5,

уродженця м. Слов'янська Донецької області,

не судимого,

засуджено:

- за ч. 1
ст. 101 КК України 1960 року на шість років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 19 пунктом “і” ст. 93 КК
України 1960 року на одинадцять років
позбавлення волі.

На підставі ст. 42 КК України 1960
року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_12 остаточно
призначено покарання у виді одинадцяти років позбавлення волі.

ОСОБА_13,

ІНФОРМАЦІЯ_6,

уродженця с. Власово Усть-Янського району

Якутської Автономної
Республіки Російської Федерації,

судимого 19 січня 1999
року Слов'янським міським

судом за ч. 2 ст. 144 КК
України,

із застосуванням ст. 44
КК України,

до 3 років позбавлення
волі з конфіскацією всього майна,

яке є власністю засудженого, з відстрочкою виконання

вироку в частині основного покарання на 2 роки

на підставі ст. 461 КК України,

засуджено:

-
за пунктом “і” ст. 93 КК України 1960 року на дванадцять років

позбавлення волі.

На підставі ст. 43 КК України 1960
року до призначеного покарання ОСОБА_13 частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Слов'янського
міського суду Донецької області від 29 січня 1999 року і остаточно
призначено покарання у виді дванадцяти років шести місяців позбавлення волі.

ОСОБА_14,

ІНФОРМАЦІЯ_7,

уродженця м. Слов'янська Донецької області,

не судимого,

засуджено:

- за пунктом “і” ст. 93 КК України
1960 року на дев'ять років позбавлення волі.

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_8,

уродженця м. Слов'янська Донецької області,

не судимого,

засуджено:

- за пунктом “а” ст. 93 КК України 1960 року на дванадцять років позбавлення волі з конфіскацією
всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_15,

ІНФОРМАЦІЯ_9,

уродженця м. Слов'янська Донецької області,

не судимого згідно зі ст. 55 КК України 1960 року,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року
на шість років позбавлення волі.

ОСОБА_16,

ІНФОРМАЦІЯ_10,

уродженця м. Красний
Лиман Донецької області,

раніше судимого:

- 22 липня 1996 року Жовтневим районним

судом м. Києва за ч. З
ст. 140, ч. 2 ст. 142

КК України 1960 року, ч.
1 ст. 187, ст. 193 КК
України

2001 року на 4 роки позбавлення волі;

- 27 січня 1998 року Кіровським районним судом

м. Макіївки за ст. 1833
ч. 2 ст. 43 КК України

на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року
на два роки шість місяців позбавлення
волі.

ОСОБА_17,

ІНФОРМАЦІЯ_11,

уродженця м. Краматорська Донецької області,

не судимого,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року
на п'ять років позбавлення волі.

ОСОБА_18,

ІНФОРМАЦІЯ_12,

уродженця м. Краматорська Донецької
області,

не судимого,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року на три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України 2001 року ОСОБА_18
звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком два роки.

Відповідно до ст. 76 КК України 2001
року на ОСОБА_18 покладено обов'язки не
виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів
кримінально-виконавчої системи, повідомляти їх про зміну місця проживання та роботи і періодично з'являтися до них на реєстрацію.

ОСОБА_10 виправдано за ч. 1 ст. 17 ст. 69, пунктах “а”, “в”, “з”, “і”
ст. 93 КК України 1960 року по епізоду обвинувачення у готуванні умисного
вбивства потерпілого ОСОБА_19 за недоведеністю його участі у вчиненні цього злочину.

ОСОБА_13 виправдано за ст. 124 КК
України 2001 року за відсутністю
в його діях складу цього злочину.

ОСОБА_14 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК
України 2001 року у зв'язку із закінченням строків давності і кримінальну
справу в цій частині закрито.

Постановлено рахувати строки
відбуття покарання:

-
ОСОБА_10 - з 8 серпня 2003 року;

-
ОСОБА_11 - з 19 травня 2003 року;

-
ОСОБА_6 - з 24 червня 2003 року;

-
ОСОБА_9 - з 10 липня 2003 року;

-
ОСОБА_12 - з 22 вересня 2003 року;

-
ОСОБА_14 - з 5 липня 2000 року;

-
ОСОБА_13 - з 5 липня 2000 року;

-
ОСОБА_8 - з 21 вересня 2003 року;

-
ОСОБА_15 - з 22 вересня 2003 року;

- ОСОБА_16 - з 27 лютого
2004 року;

-
ОСОБА_17 - з 16 вересня 2003 року.

До вступу вироку в законну силу
запобіжний захід засудженим ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 залишено утримання під
вартою, а ОСОБА_18 - підписку про невиїзд.

Стягнуто в солідарному порядку на
відшкодування заподіяної моральної
шкоди:

- з ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_20 - 100 000 грн.;

- з ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 на користь ОСОБА_21 - 25
000 грн.;

- з ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_8,
ОСОБА_15, ОСОБА_16 на користь
ОСОБА_3 і ОСОБА_21по 150 000 грн. кожній, а на користь
ОСОБА_22 - 100 000 грн.

Стягнуто в солідарному порядку на
відшкодування матеріальної шкоди:

- з ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_17, ОСОБА_18 на користь Слов'янської центральної
районної лікарні Донецької області - 347,86
грн.;

- з ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_8,
ОСОБА_15,

ОСОБА_16 на користь міської лікарні
ім. В.І. Леніна

м. Слов'янська -94,05 грн.;

- з ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6 на
користь міської лікарні № 3 м.
Краматорська Донецької області - 1 464,62 грн.

Стягнуто судові витрати в доход
держави з ОСОБА_10 - 3
205,23 грн., з ОСОБА_11 - 579,44 грн., з ОСОБА_9 - 350,96 грн., з ОСОБА_6 - 579,44 грн., з ОСОБА_12 - 2 625,79 грн., з ОСОБА_14 - 220,32 грн., з ОСОБА_8 - 2 625,79 грн., з ОСОБА_15 - 2 625,79 грн., з ОСОБА_16 - 2 625,79 грн.

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_14,
ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 засуджено за злочини, які вони, як установив
суд першої інстанції, вчинили за таких обставин.

В кінці липня 1998 року на ґрунті
особистих неприязних відносин з метою помсти за втрачений прибуток від підприємницької діяльності ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_9 та
ОСОБА_18 заподіяти тяжкі
тілесні ушкодження ОСОБА_22 і за 800 доларів США найняти виконавця злочину із числа осіб, що
не знайомі з останнім.

Перебуваючи у злочинній змові з
ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_18
запропонували ОСОБА_17 заподіяти тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_22

1 серпня 1998 року приблизно в 00
годин 30 хвилин біля бару “У Андрія”, що по вулиці Пархоменка 5, в смт. Миколаївка м. Слов'янська, ОСОБА_9 і ОСОБА_18, помилково
прийнявши за ОСОБА_22 раніше не знайомого їм ОСОБА_21, вказали на останнього
ОСОБА_17, який завдав потерпілому
два удари ножем у ділянку печінки, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження,
небезпечні для життя в момент заподіяння.

У 1998 році ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з
корисливих мотивів організували озброєну банду з метою нападів на окремих осіб
та їх умисних убивств, членами якої стали ОСОБА_6 та особа, матеріали щодо якої
виділені в окреме
провадження у зв'язку із її розшуком, а участь у нападі, вчинюваному бандою, взяв ОСОБА_9

Для озброєння банди ОСОБА_10
незаконно придбав у невстановленої
особи вогнепальну зброю - автомат АК-74 з пристроєм для безшумної стрільби та не менш ніж 30
патронів до нього, які через ОСОБА_6 та особу, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, передав ОСОБА_11, а останній надав йому
пістолет-кулемет "NATO-LUGER 9x19 AGRAM-2000" і 18 набоїв до нього. Зазначений пістолет-кулемет та набої до нього ОСОБА_11 у
1995 році незаконно придбав, зберігав та носив до передачі для озброєння банди.
У 1999-2000 роках для озброєння банди
ОСОБА_10 незаконно придбав вогнепальну
і холодну зброю, боєприпаси, вибухові речовини, а саме: пістолет “ТT”, два газових пістолети “ІЖ-79,
Байкал” перероблені для стрільби бойовими патронами калібру 9 мм, пристрої для безшумної стрільби, автомат АК калібру 7,62
мм, два пристрої для безшумної стрільби, автомат АКМ калібру 7,62 мм, магазин до автомата АКМ 7,62
мм, пристрій для швидкісної зарядки
автомата, гранату Ф-1 та запал до неї, два детонатори, шашку для виконання вибухових робіт 4x3 ІМ-100;
188 набоїв калібру 7,62, 13 набоїв калібру 9
мм, 11 набоїв калібру 6 мм, 8 набоїв калібру 8 мм, 10 набоїв калібру 12
мм, 8 набоїв калібру 28 мм та ніж, що є холодною зброєю. Зброя зберігалася за місцем проживання колишньої дружини ОСОБА_11 - АДРЕСА_1, у дворі домоволодіння в с. Панютіно Лозовського району
Харківської області, а також у
спеціально обладнаному тайнику на дні річки Новий Торець у м. Краматорську і про її наявність знали всі члени
банди.

Суд визнав доведеним, що в період
часу з 1998 по 2000 роки ОСОБА_10 організував ряд нападів бандою на окремих осіб.

У серпні 1998 року через розбіжності,
що склалися при розподілі прибутків, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з корисливих мотивів, способом, небезпечним для життя багатьох осіб,
за попереднім зговором групою осіб організували напад банди на ОСОБА_25 та його умисне вбивство, залучивши до нападу учасників банди
ОСОБА_6 і особу, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження.

22 вересня 1998 року в 20 годин 50
хвилин ОСОБА_11, ОСОБА_6 та особа, матеріали
стосовно якої виділено в окреме провадження, з метою вчинення вбивства ОСОБА_25 прибули до бару “Театральний”, що по вулиці
Шкадінова, 55 у м. Краматорську. Озброївшись автоматом та вдягнувши маску з
прорізами для очей, ОСОБА_11 зайшов до приміщення бару, а ОСОБА_6 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження,
чекали на нього в автомобілі поблизу будинку № 20 по вул. Леніна. Перебуваючи на літній терасі
біля входу в бар, ОСОБА_11 із автомата не менше 15 разів вистрілив у ОСОБА_25 та убив його, а також заподіяв цими
пострілами вогнепальних поранень та середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_26, тяжкі тілесні ушкодження - ОСОБА_27 і легкі тілесні ушкодження -
ОСОБА_28 Після вчинення
злочину ОСОБА_6 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, вивезли ОСОБА_11 на автомобілі з
місця події.

На початку березня 1999 року з метою перешкодити ОСОБА_29 полишити спільну підприємницьку діяльність
та витребувати свою частку у спільному майні і належні прибутки ОСОБА_10 вчинив
готування до умисного вбивства
ОСОБА_29 з корисливих мотивів способом, небезпечним для життя багатьох осіб, за
попереднім зговором групою осіб, залучивши
членів банди ОСОБА_11 та особу, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження. Діючи з ОСОБА_10 у
складі банди, ОСОБА_11 та особа, матеріали щодо якої виділені в
окреме провадження у зв'язку із її
розшуком, озброїлись пістолетом-кулеметом, але ОСОБА_11 добровільно відмовився
від вчинення вбивства ОСОБА_29

Діючи в складі озброєної банди, у кінці грудня 1999 року
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6 і особа, матеріали справи стосовно якої виділено в окреме провадження, раніше вчинивши умисне вбивство, залучили до участі в нападі, вчинюваному
бандою, ОСОБА_9 і за попереднім зговором
групою осіб вирішили умисно вбити ОСОБА_30 .ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_9 розробили та погодили між собою план
вбивства ОСОБА_30, а ОСОБА_9, усвідомлюючи що напад здійснюватиме банда, погодився стати учасником
такого нападу.

Ввечері 15 березня 2000 року ОСОБА_11
та ОСОБА_9, озброєні пістолетами “ТТ”
та ІЖ-79 “Байкал” разом з ОСОБА_6 і

особою, матеріали щодо якої виділено в окреме
провадження, на автомобілі

прибули до будинку АДРЕСА_2

області. ОСОБА_6 та особа, матеріали стосовно якої
виділено в окреме

провадження, залишились в автомобілі
на сторожі, а ОСОБА_11 і

ОСОБА_9 встановили спостереження за
фітнес-центром “Савва” по

вулиці Трунова, 22 у м. Слов'янську. Приблизно о 21
годину 30 хвилин, діючи за раніше розробленим
планом, з метою умисного вбивства із помсти, дочекавшись коли ОСОБА_30 вийшов із фітнес-центру на вулицю, ОСОБА_9
8 разів вистрелив у нього з пістолета “ТТ” та вбив ОСОБА_30, а ОСОБА_11 в цей
час, будучи озброєним пістолетом “ІЖ-79 Байкал”, забезпечував прикриття ОСОБА_9

Після вчинення вбивства, залишаючи
місце злочину біля будинку 10 по вул. Урицького, ОСОБА_11 та ОСОБА_9, на
якому була маска з прорізами для очей, зустріли раніше не знайомих їм ОСОБА_31, ОСОБА_32 і ОСОБА_33
Діючи за власною ініціативою, ОСОБА_9 направив на вказаних осіб пістолет “ТТ”,
погрожуючи їм вбивством у разі, якщо вони перешкоджатимуть втечі. Ця погроза
виникла у потерпілих побоювання за своє життя, оскільки були реальні підстави
побоюватися здійснення цієї погрози.

Як встановив суд, у лютому-березні 2000 року ОСОБА_10
позичив

у ОСОБА_34 100 000 гривень та 50 000 доларів США, що за
курсом

Національного банку України на той час відповідало 247
865 гривням. Не

бажаючи повертати борг, з корисливих мотивів, раніше
вчинивши умисне вбивство, за попереднім зговором групою осіб, він вирішив
умисно вбити ОСОБА_34. Скориставшись тим, що 1 листопада 1999 року ОСОБА_12
було побито не встановленими особами, в середині липня 2000 року ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_12 завідомо неправдиву інформацію
про фінансування його побиття ОСОБА_34
та про наміри останнього вчинити щодо нього новий злочин, підмовив
ОСОБА_12 організувати убивство ОСОБА_34

ОСОБА_12 організував умисне вбивство
ОСОБА_34 за попереднім зговором
групою осіб ОСОБА_14 та ОСОБА_13, які 4 липня
2000 року, о 23 годині,
будучи озброєними: ОСОБА_14 - зарядженим обрізом мисливської рушниці та молотком, а
ОСОБА_13 - ножем, на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_3, напали на ОСОБА_34 і,
завдаючи йому ударів ОСОБА_14 - молотком, а
ОСОБА_13 - ножем в ділянку голови, грудної
клітки, живота і кінцівок, умисно його вбили.

ОСОБА_10, знаючи про наміри журналіста ОСОБА_38
оприлюднити через телепередачу відомості, що викривають його у вчиненні очолюваною ним бандою вбивства ОСОБА_25 та інших
осіб, вирішив зірвати вихід в ефір цієї
телепередачі шляхом нападу на ОСОБА_38 і

заподіяння йому тілесних ушкоджень,
які б потягли за собою тривалий розлад здоров'я і змусили його відмовитися від участі у цих телепередачах.

Діючи з помсти, ОСОБА_10 підмовив
ОСОБА_12 за винагороду у 5 000 доларів США підшукати осіб, які
погодилися б заподіяти ОСОБА_38
такі тілесні ушкодження.

ОСОБА_12 придбав у одному із
магазинів м. Донецька дві бейсбольні бити і запропонував ОСОБА_8, ОСОБА_15 і ОСОБА_16 побити ними ОСОБА_38 і
заподіяти йому тяжкі тілесні
ушкодження. ОСОБА_12 повідомив їм, що ОСОБА_10 заплатить за це 5000 доларів США.

3 липня 2001 року о 7 годині 30 хвилин ОСОБА_8, ОСОБА_15
та ОСОБА_16 прибули до будинку № 11 по вул. Жовтневої
Революції у м. Слов'янську Донецької
області, де розташовувалося приміщення
ІРТК “ТОР”. Коли ОСОБА_16 повідомив ОСОБА_8
та ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_38 йде на роботу, ОСОБА_8, діючи з корисливих мотивів, вийшов за межі попередньої домовленості із ОСОБА_12 та ОСОБА_16 і, свідомо
допускаючи настання смерті
потерпілого, зі значною силою завдав йому удару бейсбольною битою по голові та вбив ОСОБА_38 Побачивши, що ОСОБА_38 упав
і лежить із великою черепно-мозковою травмою, ОСОБА_8 та ОСОБА_15 продовжували
завдавати йому ударів бейсбольними
битами в ділянку грудної клітки і у кінцівки.

У касаційному поданні прокурор
Брянцев В.Л., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції,
просить вирок апеляційного суду Луганської області щодо ОСОБА_10 скасувати внаслідок м'якості призначеного йому покарання і кримінальну справу щодо
нього направити на новий судовий розгляд.
Прокурор вважає, що слід змінити вирок щодо ОСОБА_11, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 і
перекваліфікувати їхні дії зі ст. 257 КК України 2001 року на ст. 69 КК України
1960 року. В поданні він зазначає, що
у справі відсутні докази обізнаності ОСОБА_10 стосовно способу і місця убивства ОСОБА_25, а також того, що в момент убивства поруч будуть сторонні люди. Вважає, що із
обвинувачення ОСОБА_10 за епізодом
умисного вбивства ОСОБА_25 слід виключити таку кваліфікуючу ознаку, як убивство способом, небезпечним для життя багатьох осіб, а за епізодом замаху на вбивство
ОСОБА_27, ОСОБА_26, ОСОБА_28 -
виправдати. Зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_10 злочинів та його особі. Свої доводи мотивує
необґрунтованим, на його думку,
невизнанням судом обставин, що обтяжують покарання, тяжких наслідків, заподіяних цими злочинами, а також
вчинення злочинів повторно. Вважає,
що наведені у вироку обставини, які пом'якшують покарання - позитивні характеристики, знаходження на
утриманні дитини є характерними для
більшості громадян, і суд не мотивував, чому вони істотно знижують ступінь тяжкості злочинів, вчинених проти життя та
здоров'я особи. Просить перекваліфікувати
дії всіх засуджених зі ст. 257 КК України 2001 року на ст. 69 КК України 1960 року і зазначає, що
відповідно до ст. 71 КК України
1960 року бандитизм відноситься до тяжких злочинів, а не до особливо тяжких, як за чинним на сьогодні
Кримінальним кодексом України, а це тягне за собою різні правові наслідки
судимості та її погашення.

Захисник ОСОБА_5, в інтересах засудженого ОСОБА_6

просить вирок апеляційного суду
Луганської області змінити, скасувати його в частині засудження ОСОБА_6 за ст.
257 КК України 2001 року та за пунктом “а” ст. 93 КК України 1960
року за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу злочину. З урахуванням зменшення обвинувачення просить пом'якшити ОСОБА_6 покарання.
Мотивує відсутністю у вироку
переконливих даних, які вказували б на
наявність у діях ОСОБА_6
складу злочину, передбаченого ст. 257 КК України 2001 року. Вважає, що відсутні обов'язкові ознаки
вказаного діяння і не доведено, що
ОСОБА_6 сам увійшов до складу банди чи був втягнутий в банду ОСОБА_11 і ОСОБА_10 Посилається на заперечення
засудженими ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 їхньої вини у створенні
банди. Погоджуючись з вироком суду в частині
засудження ОСОБА_6 в умисному вбивстві
ОСОБА_25, захисник вважає не доведеним вчинення засудженим цього злочину з корисливих
мотивів. Зазначає, що убивство ОСОБА_25 було продиктовано міркуваннями самозахисту, оскільки від потерпілого виходила
реальна загроза життю засуджених.
Неприязні стосунки між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з одного боку і ОСОБА_25 з другого через розбіжності у питаннях розподілу прибутків, як про те зазначив у вироку
суд, на думку захисника не можуть
свідчити про наявність корисливого мотиву, адже ОСОБА_11 втратив можливість займатися підприємницькою
діяльністю, перейшов на нелегальне
становище і змушений був жити за рахунок ОСОБА_10 та жодних матеріальних благ чи майнових прав у
результаті цього злочину не отримав.
Не відповідає, на думку захисника, призначене ОСОБА_6 покарання характеру степеня тяжкості вчинених
злочинів. Так, в скарзі зазначається, що ОСОБА_6 вчинив злочини у зв'язку із
наявністю реальної загрози його
життю, його дії не були вирішальними при вчиненні злочинів і від них не залежав злочинний результат, як
він залежав від дій безпосередніх виконавців,
у нього хвора мати, а донька, яка за нею доглядає, є інвалідом 3 групи.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах
засудженого ОСОБА_8 у касаційній
скарзі та доповненнях до неї просить вирок апеляційного суду Луганської області щодо ОСОБА_8
скасувати, а провадження у справі закрити. Вважає, що висновки суду про винність ОСОБА_8 не відповідають фактичним
обставинам справи. Свідчення про причетність до вчинення убивства ОСОБА_38
ОСОБА_8 давав під психологічним та фізичним тиском, який чинили на нього після затримання. Згодом ОСОБА_8 відмовився від своїх показань
та дав інші свідчення, які підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42. Згідно з доводами
захисника, суд не звернув увагу на те, що показаннями ОСОБА_8 і ОСОБА_15
підтверджено, що з місця вчинення злочину були вилучені не ті бейсбольні бити, які знаходились у
автомобілі ОСОБА_15 і які бачили ОСОБА_43, ОСОБА_44 і ОСОБА_45. Впізнання бит було проведено з
порушенням вимог ст. 175 КПК і не може бути достовірним доказом. Судом не враховано, що свідки
ОСОБА_45 і ОСОБА_44 відмовився від
свої показань і що на битах, які визнані речовими доказами, відсутні сліди крові. Захисник вважає,
що неналежними доказами є і дані
відтворень обстановки і обставин події з участю ОСОБА_8 і ОСОБА_15, оскільки за фізичними
даними вказані особи не могли заподіяти тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_38 Вважає неправильною кваліфікацію дій
ОСОБА_8, оскільки не доведено його умислу на умисне вбивство. Тому, на думку захисника, його дії слід було кваліфікувати за ч. 1 ст. 101
КК України 1960 року, крім цього не було перевірено
алібі ОСОБА_8

Засуджений ОСОБА_9 у касаційній
скарзі просить виключити із обвинувачення покликання на його участь у банді. Вважає, що доказів такої участі немає і сам він не знав про існування банди.
Вказує на те, що вбивство потерпілого
ОСОБА_30 він вчинив у зв'язку з загрозою його життю, що виходила від потерпілого. ОСОБА_9 зазначає, що він
щиро розкаюється у вчиненому злочині і
просить пом'якшити призначене йому покарання за ст. 93 КК України 1960
року.

Засуджений ОСОБА_10 просить вирок
апеляційного суду щодо нього скасувати, а провадження у справі закрити. Вважає,
що висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, ґрунтуються на непрямих доказах, а досудове слідство у ній
було проведено неповно. На думку засудженого, як на досудовому слідстві так і в суді було порушено його право на захист. Засуджені ОСОБА_18
та ОСОБА_9 його обмовили, переслідуючи
власні інтереси, а він жодного відношення до заподіяння тілесних ушкоджень
ОСОБА_21 не має. ОСОБА_10 не погоджується
із засудженням його за організацію банди та участь у вчинених нею злочинах. Свої доводи мотивує відсутністю
свідчень засуджених у справі чи інших
доказів про об'єднання їх для вчинення злочинів. Вважає, що немає жодних доказів входження його до банди.
Посилається на те, що ніхто із
засуджених не дав свідчень про його, ОСОБА_10, обізнаність коли і де буде
вчинено вбивства та хто буде безпосереднім виконавцем, і про те, що це обговорювалось із засудженими заздалегідь з його
участю. На підтвердження того, що
злочини було вчинено не у складі банди і він не мав до них відношення, посилається
на добровільну відмову ОСОБА_11 від нападів на
ОСОБА_29 і ОСОБА_19. Зазначає, що ОСОБА_46 (особа щодо якої матеріали виділено в окреме провадження) працював
водієм у ОСОБА_11 і ОСОБА_6 був його
охоронцем, а ОСОБА_9 - другом. Він же ні з ким, окрім ОСОБА_11,
стосунків не підтримував. Він дійсно віддав
свій автомат Калашнікова АК-74 ОСОБА_11, а сумки зі зброєю йому ніколи не передавав. Він не погоджується з висновками
суду про його винність у заподіянні
тілесних ушкоджень ОСОБА_27, ОСОБА_26 і ОСОБА_28, оскільки ніхто не
вказує на домовленість з ним на вчинення
вбивства ОСОБА_25 у людному місці. Заперечує свою вину і у вчиненні підмовляння до навмисного вбивства ОСОБА_34
та організації злочину щодо ОСОБА_38 та мотивує це відсутністю будь-яких доказів, окрім свідчень ОСОБА_12 на досудовому
слідстві, від яких він згодом
відмовився. У своїх запереченнях на касаційне подання прокурора ОСОБА_10 зазначає що, на
його думку, немає доказів, які б викривали його у вчиненні інкримінованих
злочинів і категорично заперечує свою причетність до їх вчинення.

Засуджений ОСОБА_11 просить
пом'якшити призначене йому покарання.
Посилається на щире розкаяння і визнання ним вини у вчинених злочинах. Зазначає, що від його злочинних дій, які
були обумовлені самозахистом,
постраждали лише інші злочинці і у справі відсутні обставини, що обтяжують його покарання.

Засуджений ОСОБА_12 просить
виправдати його за ч. 4 ст. 19 пунктом “і” ст. 93 КК України чи перекваліфікувати його дії на ч.
1 ст. 101 КК України. Свої доводи мотивує неповнотою
досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду фактичним
обставинам справи, фізичним та психологічним
тиском на нього з боку органів досудового слідства, що змусило його оговорити себе. Також вважає, що при
вчиненні вбивства ОСОБА_34 мав місце
ексцес виконавців і немає доказів попередньої змови саме на вбивство потерпілого.

Засуджений ОСОБА_8 просить скасувати
вирок апеляційного суду Луганської області і виправдати його. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам
справи. Просить врахувати, що його зізнання у вчиненні злочину були отримані
внаслідок застосування до нього недозволених методів слідства, а інших доказів вчинення ним злочину не зібрано.

Засуджений ОСОБА_13 просить
перекваліфікувати його дії з пункту “і” ст. 93 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України 2001 року чи
на ч. 3 ст. 101 КК України
1960 року та пом'якшити призначене йому покарання до 10 років позбавлення волі. У доводах зазначає про
невідповідність висновків суду фактичним
обставинам справи. Вказує на те, що умислу на вбивство ОСОБА_34 у нього не
було, оскільки смерті потерпілого він не бажав. Зазначає, що докази, якими суд обґрунтував його винність були зібрані з порушенням вимог кримінально-процесуального
закону.

Засуджені ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 вироку не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді
Верховного Суду України, думку

прокурора, який підтримав
касаційне подання і вважає касаційні скарги

захисників та засуджених
безпідставними, пояснення захисників, які

підтримали свої
касаційні скарги, пояснення потерпілої і її представника, які

вважали вирок законним і
обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та

обговоривши доводи
подання та скарг, колегія суддів вважає, що касаційне

подання прокурора та
касаційну скаргу засудженого ОСОБА_10 слід

задовольнити частково, а
у задоволенні касаційних скарг захисників та інших засуджених відмовити.

Висновок суду про
заподіяння ОСОБА_9, ОСОБА_18 та ОСОБА_17 потерпілому ОСОБА_21 умисного тяжкого тілесного ушкодження,
небезпечного для життя в момент заподіяння, а ОСОБА_10 вчинення підмовництва до цього
злочину, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується дослідженими в судовому
засіданні та наведеними у вироку доказами, які суд належно дослідив і правильно оцінив.

Доводи касаційної скарги засудженого
ОСОБА_10 про відсутність у справі доказів, які б підтверджували причетність останнього до злочину щодо потерпілого ОСОБА_21, є
безпідставними і спростовуються такими
доказами.

Як видно із матеріалів справи,
ОСОБА_9, ОСОБА_18 та ОСОБА_17
в ході досудового слідства і в судовому засіданні не заперечували своєї участі у
заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_21 і давали показання про обставини
вчинення ними цього злочину,
вказуючи на конкретну роль кожного із його співучасників.

При цьому ОСОБА_9 і ОСОБА_18 визнали,
що в ніч з 31 липня на 1 серпня 1998 року біля бару
“У Андрія” в
смт. Миколаївка м.
Слов'янська вони вчинили цей злочин спільно з ОСОБА_17

ОСОБА_9 і ОСОБА_18 дали показання про
те, що саме ОСОБА_10 схилив їх до
вчинення цього злочину і незважаючи на те, що тілесні ушкодження мали бути заподіяні
ОСОБА_22, а не ОСОБА_21 за їх заподіяння останньому ОСОБА_10 заплатив їм 800
доларів США.

Згідно з показаннями підсудного ОСОБА_17, він визнав, що
вказаний злочин вчинив спільно з ОСОБА_9 і ОСОБА_18 і дійсно отримав від них гроші.

Потерпілий ОСОБА_21 підтвердив, що
вночі з 31 липня на 1 серпня 1998 року разом з ОСОБА_22 і ОСОБА_47 перебував у барі “У Андрія” в смт. Миколаївка м.
Слов'янська, де ОСОБА_17 двічі вдарив його ножем у живіт, спричинивши
пошкодження печінки.

З показань свідків ОСОБА_22,
ОСОБА_48, ОСОБА_49 і ОСОБА_50
вбачається, що злочину передували події, які свідчать про те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_22 перебували у
неприязних стосунках.

Згідно із даними висновку судово-медичної
експертизи, ОСОБА_21 були заподіяні тілесні ушкодження у
вигляді двох колото-різаних поранень
живота, проникаючих у черевну порожнину з ушкодженням печінки. Вказані тілесні ушкодження були спричинені гострим
предметом і могли виникнути 1 серпня
1998 року від дії ножа та відносяться до
тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення (
т. 2, а. с. 83 - 84 ).

Даними висновку додаткової
судово-медичної експертизи стверджено про
те, що тілесні ушкодження ОСОБА_21 могли бути спричинені при обставинах, вказаних ОСОБА_17 при відтворенні ним
обстановки та обставин події ( т. 2, а. с. 87).

Таким чином, ці та інші наведені у вироку докази
переконливо свідчать про те, що ОСОБА_9,
ОСОБА_18 та ОСОБА_17 заподіяли потерпілому
ОСОБА_21 умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, а ОСОБА_10 схилив
їх до вчинення цього злочину і його
винність, незважаючи на помилку в об'єкті, допущену ОСОБА_9, ОСОБА_18 та ОСОБА_17, доведена повністю.

Доводи скарги ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_18 і ОСОБА_9 обмовили його у вчиненні цього злочину, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки із встановленої судом обстановки, яка передувала
злочину і характеру взаємин між ОСОБА_10 і ОСОБА_22, видно, що відносини між ними були неприязними і саме це спонукало ОСОБА_10 заподіяти ОСОБА_22 тілесні ушкодження, а
реалізувати задумане він зміг
підмовивши до злочину ОСОБА_18 і
ОСОБА_9, у яких не було
жодних причин вчиняти злочин як щодо ОСОБА_22, так і стосовно ОСОБА_21 У справі також немає жодних
даних, які б вказували на те, що
ОСОБА_18 чи ОСОБА_9
перебували у неприязних стосунках з
ОСОБА_10 і мали будь-які підстави оговорювати його у вчиненні цього
злочину.

Враховуючи вказані обставини,
колегія суддів вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 19, ч. 1 ст.
101 КК України 1960 року є правильною.

Колегія суддів погоджується з
кваліфікацією дій ОСОБА_18, ОСОБА_17 і ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року, оскільки після отримання замовлення від
ОСОБА_10 на заподіяння ОСОБА_22 тяжких тілесних ушкоджень, вони діяли спільно, допомагали один одному у досягненні мети і завдяки розподілу
ролей досягли злочинного результату, який охоплювався єдиним умислом на заподіяння тяжких
тілесних ушкоджень потерпілому і
кожен з них виконав ту частину обсягу дій, яка була необхідною для вчинення цього
злочину.

Перевіривши доводи касаційних скарг
захисника ОСОБА_5 в інтересах
засудженого ОСОБА_6, засуджених ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_9 про
необґрунтованість їх засудження за вчинення бандитизму, колегія суддів вважає такі
доводи безпідставними.

Незважаючи на те, що ОСОБА_10 і
ОСОБА_11 під час судового розгляду справи заперечували свою винність у організації банди, а ОСОБА_6 і ОСОБА_9 заперечували
участь у банді і участь у нападах, вчинюваних бандою, висновок суду про вчинення цього злочину ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6 і
ОСОБА_9 відповідає фактичним
обставинам справи і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і
наведеними у вироку доказами.

Як вбачається з показань підсудного
ОСОБА_10, він визнав, що весною 1997 року в м. Донецьку купив у невстановленої особи автомат “Калашнікова”, який в 1998 році через
ОСОБА_51 і ОСОБА_21 передав ОСОБА_11
ОСОБА_10 ствердив про те, що знав ОСОБА_46 і ОСОБА_6, яких разом з ОСОБА_11
після вбивства ОСОБА_25
відвіз в м. Лозову Харківської області, однак заперечив, що знав про вчинення ОСОБА_11 вбивства ОСОБА_25

Згідно з показаннями підсудного
ОСОБА_11, він визнав, що спільно з ОСОБА_10 вони вирішили вбити потерпілих ОСОБА_25 і ОСОБА_30 шляхом організації нападу на
них і застосування вогнепальної зброї. Для підготовки нападу, як показав ОСОБА_11, вони залучили ОСОБА_6 і
ОСОБА_46, яким повідомили про мету нападу і спільно з якими придбали
вогнепальну зброю.

Підсудний ОСОБА_9 ствердив, що знав
про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11
були членами організованого злочинного угруповання. В січні чи лютому 2000 року, як
ствердив ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запропонували йому стати їх співучасником та повідомили про наявність у них
вогнепальної зброї для здійснення нападів. Під час наступної зустрічі ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 обговорили з ним рішення про напад та вбивство ОСОБА_30, з яким він погодився. ОСОБА_9 визнав, що технічну сторону підготовки нападу на
ОСОБА_30 та його вбивства забезпечував
ОСОБА_10, який надав іншим учасникам нападу
вогнепальну зброю, транспорт та гроші для пересування. ОСОБА_11
забезпечив їх зв'язком і дав йому мобільний телефон, який оплачувала фірма ОСОБА_10 ОСОБА_9 показав, що
вказану вогнепальну зброю - автомати
Калашнікова і “Аграм”, він залишив на зберігання ОСОБА_17

ОСОБА_6 показав, що знав про
готування ОСОБА_10 і ОСОБА_11
нападу на потерпілого ОСОБА_25 і за їх вказівкою, разом із ОСОБА_46, їздив у м. Донецьк
за вогнепальною зброєю, яку було використано для вбивства ОСОБА_25 Згідно з показаннями підсудного ОСОБА_6 у
серпні чи вересні 1998 року вони з ОСОБА_46 передали цю зброю ОСОБА_11 Після вбивства
ОСОБА_25 вони з ОСОБА_11 і ОСОБА_46
переховувались у м. Краматорську і ОСОБА_10 вивіз їх в м. Лозову Харківської області, де допомагав переховуватись.

Свідок ОСОБА_49 підтвердив, що в
1998 році виник конфлікт між ОСОБА_10 і ОСОБА_25 внаслідок якого останнього
було вбито. В лютому - березні 1999
року до нього, ОСОБА_49, в Німеччину приїжджали ОСОБА_10 з ОСОБА_11, які визнали, що
причетні до вбивства ОСОБА_25
Восени 1999 року в Дюссельдорфі ОСОБА_11, в присутності ОСОБА_52, ОСОБА_53 і
ОСОБА_54 розповів про те, що разом з ОСОБА_10 організував вбивство ОСОБА_25 і, отримавши від ОСОБА_10 автомат “Калашнікова”, пострілами з нього вбив
ОСОБА_25 ОСОБА_49 ствердив факт здійснення
аудіозапису цього зізнання ОСОБА_11

Як вбачається з показань підсудного ОСОБА_17, він
підтвердив, що отримав від ОСОБА_9
вогнепальну зброю - автомати “Калашнікова” і “Аграм” та боєприпаси до них, які заховав у схованку на річці Торез у м.
Краматорську, на яку вказав ОСОБА_55.

Обставини озброєння банди
вогнепальною зброєю - автоматом “Калашнікова” підтверджуються і показаннями
свідків ОСОБА_51 і ОСОБА_21,
згідно з якими в кінці літа 1998 року на прохання ОСОБА_10 з камери зберігання залізничного
вокзалу м. Донецька ОСОБА_27
отримав сумку з об'ємним та
важким предметом, яку передав водію ОСОБА_10 - ОСОБА_50 Як показав ОСОБА_50, в цей
же день, цю сумку він передав
ОСОБА_46, який був водієм у ОСОБА_11

Вказані обставини свідчать про
обґрунтованість висновку суду про те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 організували озброєну банду з метою нападу на окремих осіб, учасником якої був ОСОБА_6,
а ОСОБА_9 брав участь у нападі, вчинюваному бандою.

Про озброєність банди вогнепальною зброєю,
боєприпасами та вибуховими пристроями
свідчать дані про їх виявлення і вилучення.

Як вбачається з даних протоколу
відтворення обстановки та обставин події від 9 жовтня 2003 року, ОСОБА_11
вказав на схованку в селищі Панютіно Лозівського району Харківської області, у якій були виявлені і вилучені пістолет малокаліберний
“Байкал”, автомат “Калашнікова” калібру 7,62 мм НОМЕР_3, два пристрої для
безшумної стрільби, граната Ф-1, два детонатора, 128 патронів калібру 7,62 мм, 13 патронів
калібру 9 мм, 11 патронів калібру 6 мм,
імітаційний патрон ІМ 100, які висновками судово-балістичної та
судово-вибухотехнічної експертизи визнані вогнепальною зброєю, придатною до
стрільби, боєприпасами та вибуховими пристроями промислового виробництва, придатними
до вибуху ( т. 56, а. с. 94 - 121, т. 10, а. с. 138 - 154, а. с. 157 -
167).

Згідно з даними протоколу відтворення обстановки та
обставин події з участю ОСОБА_55, у схованці
на річці Торез у м. Краматорську було виявлено
і вилучено автомати “Калашнікова” і “Аграм” з боєприпасами до них та 8
патронів калібру 9 мм, які висновком судово-балістичної експертизи визнані вогнепальною зброєю та боєприпасами,
придатними до стрільби ( т. 10, а. с.
180 - 188, 200 - 220).

Крім вказаних доказів, висновки суду
про організацію банди для нападів на окремих осіб підтверджуються і фактами вчинення таких нападів на потерпілих ОСОБА_25 і ОСОБА_30 із
застосуванням вогнепальної зброї.

Як вбачається з даних протоколу
огляду місця події від 22 вересня 1998 року, в ході огляду місця події за фактом умисного вбивства ОСОБА_25 шляхом заподіяння йому
смертельних поранень із вогнепальної зброї був виявлений і вилучений автомат “Калашнікова” АК - 74 № 2672826 з пристроєм для
безшумної стрільби, який за даними судово-балістичної експертизи визнаний вогнепальною зброєю, придатною до стрільби.

Отже, колегія суддів вважає
правильним висновок суду про кваліфікацію
дій ОСОБА_10 і ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 придбали без передбаченого законом дозволу
вогнепальну зброю і бойові припаси, а ОСОБА_11, крім цього, їх
носив, зберігав і передавав іншим особам.

Ці та інші наведені у вироку докази
переконливо свідчать про те, що ОСОБА_10 і
ОСОБА_11 організували озброєну банду з метою нападу на окремих осіб, учасником якої був ОСОБА_6, а ОСОБА_9 брав участь
у нападі, вчинюваному бандою, і їх винність у вчиненні цього злочину доведена повністю, а кваліфікація дій за ст. 257 КК
України 2001 року є вірною.

Доводи прокурора про те, що ці дії
засуджених необхідно кваліфікувати за ст. 69
КК України 1960 року є безпідставними.

З часу вчинення засудженими цього
злочину і до часу їх засудження дійсно змінився закон про кримінальну відповідальністью, і суд правильно застосував новий закон, який є більш сприятливим для
винних, оскільки для застосування ст. 257 КК
України 2001 року необхідна наявність у банді трьох і більше учасників (а не двох, як це вимагалось відповідно до
раніше чинного законодавства). Вирішення питань щодо судимості, її
погашення і класифікації злочинів,
передбачено прикінцевими та перехідними положеннями Кримінального
кодексу України 2001 року, які не допускають настання
негативних для засуджених наслідків.

Кваліфікуючи дії
засуджених ОСОБА_10, ОСОБА_11,

ОСОБА_6 і ОСОБА_9 як
бандитизм, суд правильно оцінив

наведені докази і обґрунтував свій висновок
наявністю у банді трьох і більше суб'єктів
злочину, їх стійкістю, озброєністю, загальною метою учасників і способом вчинення злочинів - шляхом спланованих
нападів на окремих осіб із розподілом ролей серед учасників групи.

Так, висновок суду про вчинення
ОСОБА_10, ОСОБА_11 і

ОСОБА_6 в складі озброєної банди, за
попереднім зговором групою

осіб, з корисливих мотивів умисного
вбивства ОСОБА_25, а

ОСОБА_11 і ОСОБА_6 вчинення цього
злочину ще й

способом, небезпечним для життя
багатьох осіб, і з заподіянням тілесних ушкоджень ОСОБА_27, ОСОБА_26 і
ОСОБА_28, підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наведеними у
вироку суду доказами.

Як видно із матеріалів справи,
ОСОБА_11 і ОСОБА_6 в ході
досудового слідства і в судовому засіданні не заперечували своєї участі у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_25
і давали показання про обставини його вчинення, вказуючи на конкретну роль
кожного зі співучасників.

При цьому ОСОБА_11 показав про те,
що в кінці серпня 1998 року
він разом з ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_46 вступив у зговір на вбивство ОСОБА_25,
оскільки ОСОБА_25 намагався забрати його підприємницьку справу. Для вчинення вбивства ОСОБА_10 дав йому автомат “Калашнікова” з боєприпасами.
Як вказав ОСОБА_11, саме з ОСОБА_10 вони спланували цей злочин і залучили до його вчинення ОСОБА_6 і
ОСОБА_46, які за планом на автомобілі 22 вересня 1998 року привезли його на місце
вчинення злочину, а після вбивства допомогли швидко залишити його. Як показав
ОСОБА_11, в барі “Театральний” в м. Краматорську, коли ОСОБА_25 сидів в оточенні ОСОБА_27, ОСОБА_26, ОСОБА_28 та інших осіб,
він підійшов до них і вистрелив у ОСОБА_25 із вказаного автомата “Калашнікова” чотирма короткими чергами та вбив його. Після цього,
як показав ОСОБА_11, вони з ОСОБА_6 і ОСОБА_46 переховувались у м. Краматорську, і ОСОБА_10 вивіз їх в с. Панютино
Лозівського району Харківської області. ОСОБА_11 визнав те, що під час зустрічі
Нового 1999 року, розповів ОСОБА_49 про вчинення спільно з ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_46 вбивства ОСОБА_25, а у вересні 1999
року в м. Дюссельдорфі (Німеччина)
розповів про це також ОСОБА_52, ОСОБА_49, ОСОБА_54 та іншим.

ОСОБА_6 під час досудового слідства
і в суді визнав, що спільно
з ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_46 вчинив умисне вбивство ОСОБА_25 22 вересня 1998
року в м. Краматорську. ОСОБА_6
підтвердив показання ОСОБА_11 і показав, що в цей день вони зустрілись з
ОСОБА_25, який перебував з ОСОБА_27, ОСОБА_26, ОСОБА_28 та іншими особами в кафе
“Театральний” і прийняли рішення там убити
ОСОБА_25 пострілами із автомата “Калашнікова”, який отримали від
ОСОБА_10. Вони з ОСОБА_46 на автомобілі
привезли ОСОБА_11 і автомат “Калашнікова” на місце вчинення злочину і після вбивства ОСОБА_25 забрали
ОСОБА_11 неподалік місця вчинення злочину у дворі будинку батьків його дружини.
Вони вивезли ОСОБА_11 у безпечне
місце, де ОСОБА_46 допоміг спалити
одяг і взуття, в якому ОСОБА_11 вчиняв вбивство. Після цього вони переховувались у квартирі ОСОБА_46, і
ОСОБА_10 вивіз їх у Харківську
область.

ОСОБА_10 під час досудового слідства
та судового розгляду справи показав, що надав ОСОБА_11 вказаний автомат
“Калашнікова” для захисту, оскільки вважав ОСОБА_25 небезпечним для ОСОБА_11, але заперечив свою винність у вчиненні умисного вбивства
ОСОБА_25 Він стверджував те, що ОСОБА_25 намагався заволодіти його і ОСОБА_11 підприємницькою справою
і становив для них загрозу. ОСОБА_10 пояснив
про те, що здогадувався про бажання ОСОБА_11 через це вбити ОСОБА_25 і, дійсно, після вбивства ОСОБА_25 допоміг йому виїхати з м. Краматорська у Харківську
область, де допомагав ОСОБА_11 грошима.

Потерпілі ОСОБА_27, ОСОБА_26 і
ОСОБА_28 підтвердили, що ввечері 22 вересня
1998 року перебували разом із ОСОБА_25 у барі “Театральному”, де пострілами із вогнепальної зброї було вбито останнього,
а їм заподіяно кульові поранення
різного ступеня тяжкості.

Свідки ОСОБА_44, ОСОБА_56, ОСОБА_57
показали, що 22 вересня 1998 року перебували у барі
"Театральному" в м. Краматорську і ствердили,
що вбивство ОСОБА_25 та поранення ОСОБА_27, ОСОБА_26 і ОСОБА_28 було вчинено із застосуванням автоматичної вогнепальної зброї.

Як вбачається з показань свідків
ОСОБА_58 і ОСОБА_59, підсудний
ОСОБА_11 розповідав їм про вчинення ним вбивства ОСОБА_25

Свідок ОСОБА_60 підтвердив, що 25
вересня 1998 року спільно
з іншими працівниками підрозділу охорони “Титан” здійснював охорону ОСОБА_10, який на своєму автомобілі перевіз
ОСОБА_11, ОСОБА_6 і ОСОБА_46 із м.
Краматорська в селище Лозову Харківської
області.

Свідок ОСОБА_49 пояснив, що на
початку січня 1999 року зустрічався з ОСОБА_11 в Іспанії, де останній розповів йому, що разом з ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_46 вчинив
вбивство ОСОБА_25 Після цього, як
ствердив ОСОБА_49, у лютому-березні
1999 року до нього у Німеччину приїздили ОСОБА_11 і ОСОБА_10 і тоді
останній підтвердив свою зацікавленість у вбивстві ОСОБА_25 Згідно з показаннями ОСОБА_49, зазначені
особи не приховували, що ОСОБА_10 організував вбивство ОСОБА_25 і дав ОСОБА_11 для цього автомат “Калашнікова”, з якого і був вбитий
ОСОБА_25 В кінці 1999 року ці зізнання
ОСОБА_11 були записані в м. Дюссельдорфі на аудіокасету, яку було передано
ОСОБА_30, а згодом і ОСОБА_29.

Показання підсудних ОСОБА_11 і ОСОБА_6, потерпілих
ОСОБА_27, ОСОБА_26 і ОСОБА_28, свідків ОСОБА_49, ОСОБА_58, ОСОБА_61
підтверджуються і даними протоколу огляду місця події, які свідчать про
те, що ОСОБА_11 для умисного вбивства
потерпілого ОСОБА_25 застосував вогнепальну зброю - автомат "Калашнікова" №2672826 калібру
5,45 мм, який виявлено і вилучено
неподалік місця вбивства останнього разом із кулями цього ж калібру,
вилученими на місці вчинення злочину.

Крім цього, даними висновку
судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_25 встановлено про, що смерть ОСОБА_25 настала внаслідок п'яти вогнепальних кульових поранень
голови, двох - шиї, трьох - грудної клітини і живота, які супроводжувались
ушкодженням черепа і оболонок та речовини головного мозку, а також пошкодженням внутрішніх органів грудної клітки та живота ( т. 9, а.
с. 37 - 47).

Даними судово-медичних експертиз щодо
потерпілих ОСОБА_25, ОСОБА_27,
ОСОБА_26 і ОСОБА_28 встановлено, що у вказаних потерпілих виявлено вогнепальні
кульові поранення, які були отримані 22 вересня 1998 року.

Як вбачається з даних додаткової
судово-медичної експертизи, вогнепальні кульові поранення, виявлені на трупі ОСОБА_25 і у потерпілих ОСОБА_27, ОСОБА_26 та
ОСОБА_28, могли утворитися при
обставинах, вказаних ОСОБА_11 під час відтворення ним обстановки і обставин умисного
вбивства ОСОБА_25

Вказані обставини і показання
підсудних ОСОБА_11, ОСОБА_6
та свідка ОСОБА_49 підтверджені також даними аудіозапису розмови ОСОБА_11 з
ОСОБА_49 та іншими особами, здійсненої в
м. Дюссельдорфі у Німеччині, де ОСОБА_11 визнає, що вчинив умисне вбивство
ОСОБА_25 спільно з ОСОБА_10, ОСОБА_6 і ОСОБА_46.

Таким чином, ці та інші наведені у
вироку докази переконливо свідчать про те, що умисне вбивство потерпілого ОСОБА_25 було вчинено ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_6 в складі
озброєної банди, за попереднім
зговором групою осіб, з корисливих мотивів, а ОСОБА_11 і ОСОБА_6 ще й способом,
небезпечним для життя багатьох
осіб, і з заподіянням тілесних ушкоджень ОСОБА_27, ОСОБА_26 і ОСОБА_28 Їх винність у
вчиненні цього злочину доведена повністю, а кваліфікація дій ОСОБА_10 за ст. 257 КК України 2001 року і пунктами "а", "і"
ст. 93 КК України 1960 року, ОСОБА_11 та
ОСОБА_6 за ст. 257 КК
України 2001 року і пунктами “а”, “е”, “і” ст. 93 КК України 1960 року є
правильною.

Перевіривши доводи касаційного подання
прокурора і засудженого ОСОБА_10 про необхідність виключення із вироку кваліфікації його дій за пунктом “е” статті 93 КК України 1960
року у зв'язку з відсутністю доказів обізнаності ОСОБА_10 стосовно способу і місця убивства
ОСОБА_25 і відсутністю вини у
заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_27, ОСОБА_26 і ОСОБА_28, колегія суддів
вважає їх обґрунтованими з таких
підстав.

Як вбачається з показань підсудних
ОСОБА_11 і ОСОБА_6, вони дійсно
заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися з ОСОБА_10 про спільне вчинення умисного
вбивства ОСОБА_25 шляхом нападу і
заподіяння йому вогнепальних кульових поранень із автомата "Калашнікова", який
отримали від ОСОБА_10

Однак, згідно з цими ж показаннями
ОСОБА_11 і ОСОБА_6, спосіб і місце
вбивства були обрані ними спонтанно в результаті несподіваного настання
сприятливих умов для здійснення нападу на ОСОБА_25, який перебував на відкритому майданчику бару
“Театральний” майже без охорони, що давало
можливість ОСОБА_11 уникнути опору під час
нападу і після вчинення вбивства безперешкодно
залишити місце злочину та запобігти переслідуванню.

Наведене дозволяє дійти висновку, що
суд вказаних обставин не врахував і безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_10, як вчинення вбивства
ОСОБА_25 способом, небезпечним для життя багатьох осіб.

Перевіряючи інші доводи скарги
ОСОБА_10, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про його винність у готуванні умисного вбивства ОСОБА_29 в складі
озброєної банди, за попереднім зговором групою осіб, з корисливих мотивів, особою, яка раніше вчинила
умисне вбивство, оскільки це підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наведеними у вироку суду доказами.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_10 не визнав вини у
готуванні умисного вбивства ОСОБА_29 і пояснив, що разом з ОСОБА_29 успішно займався підприємницькою діяльністю і умислу на
його вбивство не мав.

Потерпілий ОСОБА_29 показав суду, що
був партнером ОСОБА_10 у підприємницькій
діяльності. У вересні 1999 року він взнав від ОСОБА_54 Володимира про те, що ОСОБА_10 готує його вбивство, після чого він вийшов із асоціації “УкрЛіга”, припинив будь-які
відносини з ОСОБА_10 та повідомив про
підготовку його вбивства у прокуратуру.

Згідно з показаннями ОСОБА_11, ОСОБА_10 готував умисне
вбивство ОСОБА_29 у вересні 1999 року, оскільки довідався про те, що його діяльність загрожує їх підприємницькій діяльності.
ОСОБА_11 ствердив, що погодився на
пропозицію ОСОБА_10 вбити ОСОБА_29 та отримав
від нього адресу останнього, автомобіль ВАЗ-21011, який належав ОСОБА_50, та ключі від квартири ОСОБА_62, у якій
переховувався. ОСОБА_11 пояснив, що
ОСОБА_10 наполягав на убивстві ОСОБА_29 із автоматичної зброї і він
повідомив йому про наявність у нього автомата “Люгер”.
ОСОБА_11 ствердив, що ОСОБА_10 вимагав вчинити вбивство ОСОБА_29 в стислий термін, оскільки взнав, що ОСОБА_29 хоче найняти особисту охорону.
ОСОБА_11 ствердив, що 2 - 3 тижні разом із ОСОБА_46 вів спостереження за ОСОБА_29 і доповів ОСОБА_10 про можливість вбивства ОСОБА_29 біля
під'їзду його будинку. ОСОБА_11 визнав, що виконав усі дії, спрямовані на умисне вбивство ОСОБА_29, але добровільно відмовився від
вчинення цього злочину. ОСОБА_11 підтвердив, що повідомив
ОСОБА_49 про те, що ОСОБА_10 готував умисне вбивство ОСОБА_29

Свідок ОСОБА_49 під час судового
розгляду справи засвідчив про те, що ОСОБА_11
повідомив йому про готування ОСОБА_10 умисного вбивства ОСОБА_29

Згідно з показаннями
свідка ОСОБА_48, між

ОСОБА_10 і ОСОБА_29 у
вересні-жовтні 1999 року виник конфлікт,

пов'язаний із розподілом
прибутків від спільної підприємницької діяльності, і ОСОБА_29 заявляв, що ОСОБА_10
хоче його вбити.

Свідок ОСОБА_62 показав, що дійсно
сам або через ОСОБА_10 передав ОСОБА_11 ключі
від вказаної ним квартири, а ОСОБА_50 передав
йому свій автомобіль ВАЗ-21011, отримавши за це від ОСОБА_10 новий автомобіль
ВАЗ 2106.

Нотаріально посвідченою довіреністю
стверджено факт передачі цього автомобіля у вересні 1999 року (т. 10 а. с. 55,
56).

Таким чином, ці та інші наведені у вироку докази
переконливо свідчать про те, що ОСОБА_10
вчинив у складі банди готування умисного вбивства ОСОБА_29 з корисливих мотивів, за попереднім
зговором групою осіб, раніше вчинивши
умисне вбивство, і його винність у вчиненні цього злочину доведена повністю, а кваліфікація дій за ст. 257 КК
України 2001 року і ч. 1 ст. 17,
пунктами "а", "з", "і" ст. 93 КК України 1960
року є правильною.

Вчинення в складі банди ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_9 і
особою, матеріали справи щодо якої виділені в окреме провадження у зв'язку із її розшуком, умисного вбивства ОСОБА_30, за попереднім зговором
групою осіб, ОСОБА_10, ОСОБА_11
і ОСОБА_6, які раніше вчинили умисне вбивство, відповідає фактичним обставинам
справи і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наведеними у вироку доказами.

Як видно із матеріалів справи,
ОСОБА_11, ОСОБА_6 і ОСОБА_9
в ході досудового слідства і судового розгляду справи не заперечували своєї участі у вчиненні
з ОСОБА_10 умисного вбивства ОСОБА_30 і давали показання про
обставини вчинення цього злочину, вказуючи на конкретну роль кожного з них.

При цьому ОСОБА_11 пояснив, що зимою 1999 року спільно з
ОСОБА_10 і ОСОБА_9 вони дійшли висновку про небезпечність для них ОСОБА_30 і вирішили його вбити. Організовуючи
вбивство ОСОБА_30, ОСОБА_10 надав їм автомобіль ВАЗ 2106 білого кольору,
і вони залучили до злочину ОСОБА_6 і
ОСОБА_46. ОСОБА_11 визнав, що був озброєний
пістолетом “Байкал”, ОСОБА_9 - пістолетом “ТT”, a ОСОБА_6 керував автомобілем.

15 березня 2000 року вони знайшли
ОСОБА_30 в спортзалі фітнес-центру
“Савва”, що у місті Слов'янську, і коли він вийшов до автомобіля, ОСОБА_9 з відстані 2-3 метрів вистрелив у
нього вісім разів з пістолета “ТТ”. ОСОБА_11
визнав, що був поряд у готовності стріляти
в ОСОБА_30 зі свого пістолета “Байкал”, але не стріляв, оскільки у цьому не було потреби. Тікаючи з ОСОБА_9 з місця
вбивства ОСОБА_30, вони зустріли на вулиці дівчину і двох хлопців, які
побачивши їх зупинились. ОСОБА_11 заперечив,
що погрожував їм зброєю, і показав, що не бачив, чи погрожував їм
ОСОБА_9 Він ствердив, що ОСОБА_6 і ОСОБА_46
чекали їх у машині, яку надав ОСОБА_10, і вивезли їх після вбивства ОСОБА_30 з міста. В машині ОСОБА_9 передав пістолет “ТТ” ОСОБА_46у, який викинув його
у річку, а його, ОСОБА_11, пістолет “Байкал” було виявлено під час
відтворення обстановки і обставин події в селі Панютіно. ОСОБА_11 ствердив, що
на наступний день вони розповіли про обставини вбивства ОСОБА_10

Згідно з показаннями підсудного
ОСОБА_9 вони з ОСОБА_10 і ОСОБА_11 вирішили убити ОСОБА_30
Для цього ОСОБА_10 забезпечив їх
автотранспортом і зброєю, а він спільно з ОСОБА_11, ОСОБА_6 і ОСОБА_46
вистежили ОСОБА_30 і 15
березня 2000 року біля фітнес-центру “Савва” він убив його пострілами із
пістолета “ТТ”. Коли втікав з місця події,
був у масці, і дійсно зустрів на вулиці групу людей, однак зброї в їх
бік не направляв, а міг пістолетом поправляти шапку, тому і піднімав його
вверх.

ОСОБА_6 визнав, що разом з ОСОБА_11,
ОСОБА_9 і ОСОБА_46 вчинив убивство ОСОБА_30

ОСОБА_10 показав, що ОСОБА_30 становив небезпеку для
нього, ОСОБА_11 та ОСОБА_9, однак він не
боявся його погроз, оскільки мав
потужну охорону. ОСОБА_10 заперечив, що знав про підготовку ОСОБА_11 та
ОСОБА_9 вбивства ОСОБА_30 і визнав, що
надавав ОСОБА_11 автомобілі, але це не було пов'язано з організацією
вбивства ОСОБА_30

Потерпіла ОСОБА_63 підтвердила, що 15
березня 2000 року біля фітнес-центру “Савва” у місті Слов'янську пострілами із
вогнепальної зброї було
вбито її чоловіка ОСОБА_30

Потерпілі ОСОБА_31, ОСОБА_33 і
ОСОБА_32 підтвердили, що 15
березня 2000 року о 21 год. 25 хв. проходили біля фітнес-центру “Савва” у місті
Слов'янську. Почувши постріли, вони побачили
двох осіб, які бігли їм назустріч. Особа, що була у масці, направила на них пістолет, і ця погроза давала їм реальні
підстави побоюватися за своє життя.

З показань свідків
ОСОБА_64 і ОСОБА_49 вбачається, що у

ОСОБА_30 на момент його
вбивства знаходилась аудіокасета із зізнаннями

ОСОБА_11 про вчинення
ОСОБА_11, ОСОБА_10,

ОСОБА_6 і ОСОБА_46
умисного вбивства ОСОБА_25, яку

ОСОБА_30 мав передати
працівникам правоохоронних органів.

Згідно із даними
протоколу огляду місця події і висновку судово-медичної експертизи, ОСОБА_30 було
заподіяно 8 вогнепальних кульових поранень голови, грудної клітки та живота, і його смерть настала від ушкоджень ними кісток черепа та
головного мозку.

Даними висновку судово-балістичної
експертизи підтверджено, що виявлені під час огляду місця події 8 гільз і вилучені з тіла та одягу потерпілого 7 куль калібру 7,62 мм,
є штатними боєприпасами вогнепальної зброї - пістолета “ТТ”.

Як вбачається з даних додаткової
судово-медичної експертизи, експерти дійшли висновку про те, що показання ОСОБА_9 при відтворенні обстановки і обставин
події відповідають механізму заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_30

Таким чином, ці та інші наведені у
вироку докази переконливо свідчать про те, що ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, які раніше вчинили умисне вбивство, і
ОСОБА_9 та особою, матеріали справи відносно якої виділені в окреме провадження у зв'язку із її
розшуком, в складі банди вчинено умисне вбивство
ОСОБА_30 за попереднім зговором групою осіб
і їх винність у вчиненні цього злочину доведена повністю, а кваліфікація дій ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_6 за ст. 257 КК України 2001 року, пунктами “з”, “і”
ст. 93 КК України 1960 року є вірною.

Як участь в нападі банди і вчинення
умисного вбивства ОСОБА_30 за попереднім зговором групою осіб дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ст. 257
КК України 2001 року і за пунктом "і" ст. 93 КК України 1960 року.

Враховуючи наведені у вироку докази
вчинення ОСОБА_9 погрози вбивством і
реальні підстави у ОСОБА_31, ОСОБА_33 і ОСОБА_32 побоюватися здійснення цієї погрози, дії ОСОБА_9
вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 129 КК України 2001 року.

Висновки суду про вчинення ОСОБА_10
з корисливих мотивів підмовництва, ОСОБА_12
- організації, а ОСОБА_14 і
ОСОБА_13 співвиконання умисного
вбивства ОСОБА_34 за попереднім зговором групою осіб відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними
у вироку доказами, які суд належно дослідив і правильно оцінив.

Доводи касаційної скарги засудженого
ОСОБА_10 про відсутність у справі доказів, які б підтверджували його причетність до злочину щодо потерпілого ОСОБА_34, є
безпідставними і спростовуються такими доказами.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 в ході
досудового слідства і судового розгляду не
заперечували своєї участі у вчиненні злочину щодо ОСОБА_34 і давали
показання про обставини його вчинення,
вказуючи на конкретну роль кожного зі співучасників.

При цьому ОСОБА_13 визнав, що з
різних причин разом з ОСОБА_14 перебував у
залежності від ОСОБА_12, який у червні
2000 року попросив їх з ОСОБА_14
побити і заподіяти ножові поранення ОСОБА_34
ОСОБА_12 сказав, якщо ОСОБА_34 помре, то в тому не буде нічого страшного. 4 липня 2000 року вони
повідомили ОСОБА_12, що в цей
день нападуть на ОСОБА_34, для чого
він, ОСОБА_13, візьме ніж, а ОСОБА_14 - молоток і обріз мисливської рушниці. Як
показав ОСОБА_13, коли ОСОБА_34
виходив із ліфта, ОСОБА_14 завдав йому
удар молотком по голові, а він, ОСОБА_13, ударив ОСОБА_34 кілька разів ножем по тулубу.

Підсудний ОСОБА_14 визнав, що у 1999
році він знайшов заряджений патронами
обріз мисливської рушниці, який зберігав на будівництві біля свого будинку. У
липні 2000 року його знайомий ОСОБА_12
попросив їх з ОСОБА_13 сильно побити і заподіяти ножем тілесні ушкодження ОСОБА_34 ОСОБА_12 зазначив, що якщо ОСОБА_34 помре, то нічого страшного не буде. 4 липня 2000
року він взяв молоток та обріз, а
ОСОБА_13 ніж і вони підстерегли ОСОБА_34 у під'їзді його будинку. Коли потерпілий виходив з ліфту, він
ударив його молотком по голові, а
ОСОБА_13 завдав йому кількох ударів ножем у різні частини тіла.

Згідно із даними висновку судово-медичної експертизи, у
потерпілого ОСОБА_34 виявлено колото-різану рану, проникаючу в черевну
порожнину і ліву плевральну порожнину з
ушкодженням печінки, шлунку, діафрагми і серця; колото-різані рани лівої половини грудної клітки, проникаючі в
плевральну порожнину з ушкодженням ребер, легені; колото-різані рани задньої поверхні грудної клітки з пошкодженням
правої нирки. Вказані тілесні
ушкодження утворились від дії колючо-ріжучого предмета, який мав лезо та обушок і відносяться до тяжких тілесних
пошкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення. У ОСОБА_34 також
виявлено забійну рану лоба і лобової частини
голови, яка утворилась від дії тупого предмета з трьохгранним кутом, яким міг бути кут молотка. Всі тілесні ушкодження мають прямий зв'язок з настанням смерті.

Отже, за даними цього висновку,
причиною смерті ОСОБА_34 були колото-різані поранення черевної стінки і
грудини, проникаючі в плевральну і черевну порожнину з ушкодженням печінки, шлунку, серця, лівої легені і правої нирки, які супроводжувались
шоком. Такі поранення свідчать про зміст і спрямованість умислу винних саме на умисне вбивство ОСОБА_34 і з
урахуванням способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень у ОСОБА_34,
повністю спростовують доводи засудженого ОСОБА_13 про те, що у нього не було умислу на умисне вбивство ОСОБА_34

Як вбачається з даних висновку
додаткової судово-медичної експертизи, показання ОСОБА_13 і ОСОБА_14 під час відтворення ними обстановки і обставин події
відповідають характеру, локалізації ушкоджень, виявлених при дослідженні трупа ОСОБА_34 (т. 16, а. с. 116 -117).

Згідно із даними протоколу огляду
місця події та судово-цитологічної експертизи, на площадці 4 поверху будинку
АДРЕСА_3 біля входу у вантажний
ліфт, на його стінках, на вилученому у ОСОБА_13 і ОСОБА_14 одязі було виявлено сліди крові
ОСОБА_34 (т. 13, а. с. 16 - 17, 18 - 35, 46, 51, 52 - 54, 55 - 63, т. 14 а.
с. 113 - 117).

Згідно із даними висновку
судово-балістичної експертизи, обріз мисливської рушниці, вилучений у ОСОБА_14, є вогнепальною
зброєю, придатною для стрільби (т. 14 а. с. 126 -
128).

Даними дактилоскопічної експертизи
встановлено, що на вказаному обрізі виявлено сліди пальців рук ОСОБА_14 (т. 14 а. с. 138 - 142).

Доводи скарги ОСОБА_10 про
недоведеність його винності в умисному вбивстві ОСОБА_34 з корисливих мотивів колегія суддів вважає необґрунтованими,
оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами, зокрема, показаннями
потерпілої ОСОБА_64, підсудного ОСОБА_12, письмовими доказами про перерахунок грошей. Підстав сумніватися в достовірності цих
доказів у колегії суддів немає.

Так, потерпіла ОСОБА_64 підтвердила,
що її чоловік ОСОБА_34 не мав жодних стосунків з ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_12. а вів господарську
діяльність з ОСОБА_10, який заборгував йому 50 тис. доларів США і не хотів повертати.
Вона підтвердила, що
ОСОБА_10 також отримав
від ОСОБА_34 100 тис. гривень по перерахунку, які не повернув, після чого ОСОБА_34 намагався
припинити господарську діяльність з ОСОБА_10

Як вбачається з показань підсудного
ОСОБА_10, він визнав, що не повернув ОСОБА_34 перераховані ним 100 тис. грн. і отримані в борг 20 тис. доларів США.

Згідно з показаннями
ОСОБА_12 під час досудового слідства, саме

його брат ОСОБА_10
попросив його звернутись до ОСОБА_13 і

ОСОБА_14 щоб вони побили
потерпілого ОСОБА_34, і зазначив, що якщо внаслідок такого побиття ОСОБА_34
помре, то в цьому не буде нічого страшного. Як ствердив ОСОБА_12, він дослівно передав це прохання ОСОБА_10 ОСОБА_13 і ОСОБА_14

Платіжним дорученням стверджено, що
10 березня 2000 року на адресу ЗАТ “УкрЛіга” було перераховано 100 тис. гривень (т. 16, а. с. 27 -
38).

Таким чином, ці та інші наведені у вироку
докази переконливо свідчать

про те, що ОСОБА_10 з корисливих мотивів,
схилив ОСОБА_12 до вчинення умисного вбивства ОСОБА_34, яке ОСОБА_12 і
організував за попереднім зговором групою
осіб з ОСОБА_14 і ОСОБА_13, і їх винність у вчиненні цього злочину
доведена повністю, а кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 19, пунктами “а”,
“з”, “і” ст. 93 КК України 1960 року, ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 19, пунктом “і” ст. 93 КК України 1960
року і ОСОБА_14 та ОСОБА_13 за
пунктом “і” ст. 93 КК України 1960 року є правильною.

Доводи скарги ОСОБА_12 про
необхідність перекваліфікації його дій на
ч. 1 ст. 101 КК України 1960 року є необґрунтованими, оскільки судом
встановлено, що ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_14 і ОСОБА_13 усвідомлювали, що здійснюють посягання на життя ОСОБА_34 і передбачали,
що наслідком їх діяння може бути смерть потерпілого і свідомо допускали настання такого наслідку. Вирішуючи
питання про наявність у ОСОБА_12 умислу на вбивство ОСОБА_34, суд вірно
виходив із сукупності всіх обставин справи і
взяв до уваги ті з них, які свідчать про свідоме допущення ним смерті потерпілого. Зокрема, суд врахував, що організовуючи злочин,
ОСОБА_12 спільно з його виконавцями обрав такий спосіб і знаряддя злочину, які
свідчать про його умисел на позбавлення життя потерпілого, убивство якого він організував шляхом
умисного нанесення ОСОБА_14 і
ОСОБА_13 пошкоджень ножем і молотком у життєво важливі органи ОСОБА_34

Висновок суду про вчинення ОСОБА_10
підмовництва на заподіяння ОСОБА_38
умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент спричинення, ОСОБА_12 -
співучасті у його виконанні ОСОБА_16
та ОСОБА_15, а ОСОБА_8 у вчиненні з корисливих мотивів умисного вбивства ОСОБА_38 відповідає фактичним обставинам
справи і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наведеними у
вироку доказами.

Доводи касаційних скарг захисника
ОСОБА_7 і засуджених ОСОБА_8,
ОСОБА_10 і ОСОБА_12 про відсутність у справі доказів, які б підтверджували причетність цих
засуджених до злочину щодо потерпілого ОСОБА_38 є безпідставними і
спростовуються такими доказами.

Згідно з показаннями підсудного
ОСОБА_16, він визнав, що ОСОБА_12
звернувся до нього з проханням допомогти ОСОБА_15 і ОСОБА_8 побити людину, яка
перешкоджала йому з братом
ОСОБА_10 у підприємницькій діяльності. 2 липня 2001 року ОСОБА_15 і ОСОБА_8 показали йому ОСОБА_38, який виходив з будинку, де знаходилось приміщення ІРТК “ТОР”. 3
липня 2001 року о 7 годині вони
втрьох під'їхали до цього ж будинку і ОСОБА_8 та ОСОБА_15 залишили його
в машині і сказали зателефонувати на мобільний телефон ОСОБА_15, коли буде йти ОСОБА_38, а самі взяли з багажника щось завернуте у покривало і пішли. Він поставив
машину за 300 метрів від будинку і,
побачивши ОСОБА_38, повідомив про це ОСОБА_15 Через 20 - 30 хвилин ОСОБА_8 і ОСОБА_15 повернулись, сказали, що все гаразд, і вони поїхали. ОСОБА_16 ствердив, що
ОСОБА_12 за це пообіцяв йому 1 000
доларів США винагороди, але він відмовився, оскільки хотів щоб ОСОБА_12 допоміг йому уникнути
кримінальної відповідальності в
іншій справі.

Підсудні ОСОБА_8 і ОСОБА_15 під час
досудового слідства і в суді визнавали, що на початку червня 2001 року ОСОБА_12 звернувся до них з проханням побити журналіста ІРТК
“ТОР” ОСОБА_38 так, щоб він на 2-3 тижні попав у лікарню і на цей час припинив журналістську діяльність, яка шкодить його брату
ОСОБА_10 ОСОБА_12 запропонував їм по 2 000
доларів США і вони погодились. Вони стежили за ОСОБА_38, використовуючи автомобіль “Таврія”, який ОСОБА_12
надав ОСОБА_15 У кінці червня 2001 року отримали від ОСОБА_12 дві дерев'яні
бейсбольні бити, виготовили дві маски
і купили гумові рукавиці. ОСОБА_12 запропонував їм допомогу ОСОБА_16, якому вони
показали ОСОБА_38 З липня 2001 року о
7 годині вони втрьох під'їхали до приміщення ІРТК “ТОР”, де ОСОБА_16
залишився у машині і телефоном повідомив, що
ОСОБА_38 йде на роботу. Вони зайшли у під'їзд, де ОСОБА_8 бейсбольною битою
ударив ОСОБА_38 по голові. Від цього удару потерпілий упав непритомний і вони з
ОСОБА_15 завдали йому ще кількох
ударів по ногам і спині. Після цього сіли у машину і ОСОБА_16 вивіз їх з місця вчинення злочину.

Згідно з даними протоколів очних ставок між ОСОБА_8,
ОСОБА_15 і ОСОБА_12, ОСОБА_8 з ОСОБА_15 підтвердили свої показання, а ОСОБА_12
визнав, що саме його брат
ОСОБА_10 звернувся до нього з
проханням налякати журналіста ОСОБА_38
і заподіяти йому таких тілесних ушкоджень, щоб ОСОБА_38 потрапив у лікарню (т. 58, а. с. 40 - 43, 154 - 159).

Як вбачається з показань ОСОБА_12
під час досудового слідства, його брат ОСОБА_10 попросив його “налякати” журналіста ОСОБА_38 так, щоб потерпілий потрапив у
лікарню. Він підтвердив, що звернувся до ОСОБА_8, ОСОБА_15 і ОСОБА_16, щоб вони побили ОСОБА_38 бейсбольними битами.

ОСОБА_12 в суді, як і під час
досудового слідства, визнав, що в
2001 році у спортивному
магазині м. Донецька дійсно купив дві бейсбольні бити, які він передав ОСОБА_15 Ці бити ОСОБА_15 зберігав у
автомобілі “Таврія”, який він теж дав
ОСОБА_15 Він показав, що в липні 2001 року після вбивства ОСОБА_38 разом
з ОСОБА_16, ОСОБА_8 і ОСОБА_15 їздив у
Крим.

ОСОБА_8 і ОСОБА_15 відтворили
обстановку і умови, в яких було вчинено
злочин щодо ОСОБА_38, що стверджено даними протоколів цих слідчих дій (т. 58, а. с. 47 - 69).

Як вбачається із даних протоколів
впізнання, ОСОБА_8 і ОСОБА_15
впізнали по фотокартках потерпілого ОСОБА_38 і пояснили, що саме вони завдали йому ударів битами.

Як видно із даних судово-медичних,
медико-криміналістичних експертиз, у ОСОБА_38 було виявлено відкриту черепно-мозкову травму з забійними ранами голови,
крововиливами обличчя і багатооскольчатим переломом кісток склепіння і основи черепа, перелом вискового відростка виличної кістки
справа, розміжчення речовини головного мозку, крововиливи під оболонки головного мозку, які були тяжкими тілесними ушкодженнями,
небезпечними для життя в момент спричинення.
Смерть ОСОБА_38 настала від набряку головного мозку внаслідок цієї черепно-мозкової травми. Ці та інші тілесні ушкодження в ділянці
тулуба і кінцівок були заподіяні тупими предметами з продовгуватою циліндричною травмуючою поверхнею і могли виникнути
від дії аналога бейсбольних бит, виявлених на місці події (т. 22 а. с. 137 -
140, 137 - 140, 190-192).

Як
вбачається з даних протоколу огляду місця події від 03 липня 2001 року, ці бейсбольні бити були
виявлені в під'їзді будинку № 11 по вул. Жовтневої Революції у м. Слов'янську, де розташоване
приміщення ІРТК “ТОР” (т. 17, а. с. 50 -
69).

Згідно з даними протоколів
пред'явлення для впізнання, ОСОБА_8 і ОСОБА_15 впізнали ці бейсбольні бити і
пояснили, що отримали їх від ОСОБА_12 і використовували для заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_38 (т. 58 а. с. 72 - 75, 150 -
153).

Свідки ОСОБА_43, ОСОБА_44 і ОСОБА_45
показали суду, що 1-2 липня 2001 року
на Михайлівському озері бачили у ОСОБА_15
дві бейсбольні бити, які він зберігав у багажнику автомобіля “Таврія” білого
кольору. Вони впізнали одну з них серед вилучених з місця події. ОСОБА_44 ствердив, що ОСОБА_15 і ОСОБА_8
розповіли йому про вчинення ними
злочину щодо ОСОБА_38, а він розповів про це ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_65 повідомив, що в кінці
червня 2001 року він працював
водієм у ОСОБА_12 і бачив, як той у магазині “Олімпія” у м. Донецьку купив дві бейсбольні
бити. ОСОБА_65 впізнав одну із вилучених з місця події бит і вказав, що ОСОБА_12 передав цю биту у м. Слов'янську невідомій особі, яка
приїхала на автомобілі “Таврія”.

Як вбачається із нотаріально
посвідченої довіреності від 18 лютого 2001 року, ОСОБА_15 було придбано автомобіль ЗАЗ-11021
“Таврія” білого кольору (т. 43 а.
с. 186 - 188).

ОСОБА_11 показав, що напередодні
вбивства ОСОБА_38 ОСОБА_12 запитував у нього про те, чи можна вбити людину,
завдавши їй ударів бейсбольними битами. ОСОБА_11 ствердив, що ОСОБА_13 розповів йому зміст розмови з
ОСОБА_44 і він знав, що убивство ОСОБА_38 вчинили ОСОБА_8 з ОСОБА_15 на прохання ОСОБА_12

Свідки ОСОБА_66 і ОСОБА_64 дали
пояснення про те, що брали участь у кількох прес-конференціях та телепрограмах ОСОБА_38 ІНФОРМАЦІЯ_23, під час третьої програми "Без
ретуші" було повідомлено про наявність аудіокасети, яка викривала ОСОБА_10
у організації кількох умисних вбивств у Донбасі. У
наступній передачі ОСОБА_38 мав оголосити зміст цієї касети. Він готував цю
програму в кінці червня 2001 року і
наполягав на її проведенні лише після закінчення фоноскопічного дослідження
касети МВС, однак 3 липня 2001 року ОСОБА_38 було вбито.

Як вбачається з відеозапису
телепередачі “Без ретуші” від ІНФОРМАЦІЯ_23, під час діалогу з ОСОБА_38
ОСОБА_64 вказав на причетність
ОСОБА_10 до умисних вбивств потерпілих ОСОБА_25, ОСОБА_30 і ОСОБА_34 і зазначив про
наявність аудіокасети із записом, який буде
надано у наступній програмі, після чого стане відомо, хто причетний до умисного вбивства ОСОБА_25

Таким чином, ці та інші наведені у
вироку докази переконливо свідчать про те, що ОСОБА_10 вчинив підмовництво ОСОБА_12, ОСОБА_16 і ОСОБА_15 на
заподіяння ними ОСОБА_38 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного
для життя в момент спричинення, а ОСОБА_8 вчинив умисне вбивство ОСОБА_38 з корисливих мотивів, і їх винність у цих
злочинах доведена повністю.

Кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 5 ст. 19, ч. 1 ст. 101 КК
України 1960 року, а ОСОБА_12, ОСОБА_16, ОСОБА_15 - за ч. 1 ст.
101 та ОСОБА_8 - за п. "а"
ст. 93 цього Кодексу є правильною.

Суд першої інстанції перевірив показання ОСОБА_8 про те,
що в час вчинення злочину щодо ОСОБА_38 він,
ОСОБА_8, перебував у іншому місці і
дав у вироку їм належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Доводи скарги захисника ОСОБА_7 про
необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 на ч. 1 ст. 101
КК України 1960 року є необґрунтованими,
оскільки судом правильно встановлено, що ОСОБА_8, будучи виконавцем злочину, вчинив щодо ОСОБА_38 дії, які не охоплювалися умислом інших учасників злочину, і
тому він несе відповідальність за
фактично вчинений ним злочин - умисне вбивство ОСОБА_38 з корисливих мотивів, враховуючи, що він, завдаючи удару
бейсбольною битою в голову потерпілого, усвідомлював, що здійснює посягання на життя ОСОБА_38, передбачав, що
наслідком його діяння може бути смерть потерпілого, і свідомо допускав
настання такого наслідку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо інших
співучасників, які несуть відповідальність лише за співучасть у тих злочинних
діях, які охоплювалися їх умислом. Вирішуючи питання про наявність у ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_15 і ОСОБА_16
умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_38, суд

вірно виходив із сукупності всіх
обставин справи і взяв до уваги ті з них, які свідчать про свідоме допущення ними
спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, які були б небезпечними для життя в момент заподіяння. Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_10 підмовив заподіяти
ОСОБА_38 саме такі тілесні ушкодження, а
ОСОБА_12, спільно з виконавцями злочину, відповідно, обрав та узгодив з ними такий спосіб і знаряддя злочину, які свідчать про їх умисел на заподіяння ОСОБА_38
небезпечних для життя тілесних
ушкоджень шляхом заподіяння йому ударів двома бейсбольними битами.

Доводи скарг про те, що ОСОБА_8,
ОСОБА_12 і ОСОБА_13 визнали вину у вчинених злочинах внаслідок застосування до них недозволених методів слідства є безпідставними,
оскільки з приводу їх заяв прокурором проводилась перевірка і викладені ними обставини про
застосування до них психологічного
чи фізичного тиску свого підтвердження не знайшли і прокурором відмовлено у порушенні
кримінальної справи (т. 69, а. с. 233 - 235, 274 - 275).

Перевіривши доводи ОСОБА_12 про
порушення його права на захист, колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи,
захисника ОСОБА_67 було запрошено за заявою самого підозрюваного ОСОБА_12 і на цей час не було обставин, які б виключали участь
цього захисника у справі, а при встановленні
таких обставин, захист ОСОБА_12 здійснював запрошений ним захисник ОСОБА_2, і слідчий прийняв відмову
ОСОБА_12 від захисника ОСОБА_67 (т.
59, а. с. 152, 223, т. 63, а. с. 108).

Призначене ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 і ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. При його обранні суд урахував як ступінь тяжкості вчинених ними
злочинів, так і дані про особи засуджених та пом'якшуючі і обтяжуючі
обставини. Вважати таке покарання м'яким, про що стверджує у касаційному
поданні прокурор, немає підстав.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно
розглянути справу та постановити законний, обґрунтований
і справедливий вирок, або ж які були б
безумовною підставою для скасування вироку, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 395, 396 КПК
України, колегія суддів

ухвалила:

касаційні скарги захисників ОСОБА_5 і
ОСОБА_7 та засуджених ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8 і

ОСОБА_13 залишити без задоволення, а
вирок апеляційного суду Луганської області від 6 липня 2006 року щодо ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8 - без зміни.

Касаційне подання прокурора та
касаційну скаргу засудженого ОСОБА_10 задовольнити частково. Цей вирок щодо засудженого ОСОБА_10 змінити і
виключити із обвинувачення ОСОБА_10, визнаного судом доведеним, кваліфікацію
його дій за п. “е” ст. 93 КК
України 1960 року за епізодом умисного вбивства ОСОБА_25.

Із обвинувачення ОСОБА_10, визнаного
судом доведеним за ст. 257 КК України, виключити рішення про заподіяння цим засудженим тілесних ушкоджень ОСОБА_27, ОСОБА_26, ОСОБА_28.

В порядку ст. 395 КПК України у
зв'язку із закінченням строку відбуття покарання, ОСОБА_16 звільнити з під варти негайно.

У решті вирок залишити без зміни.

С у д д і:

Синявський О.Г. Пекний С.Д. Нікітін Ю.І.