У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_8
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретарі за участю прокурора захисника та засудженого ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_6 ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 27 травня 2015 року матеріали кримінального провадження за касаційними скаргами, прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, та захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Болехівського міського суду від 7 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 лютого 2015 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1 громадянина України, працюючого суддею Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, раніше не судимого, -

засуджено: - за ч. 1 ст. 366 КК України на 1 рік обмеження волі з позбавленням права обіймати посаду судді на строк 2 роки;

· за ч. 1 ст. 375 КК України, із застосуванням ч. 2 ст. 55 КК України, на 2 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посаду судді на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 остаточно призначено 2 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посаду судді на строк 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 лютого 2015 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни. На підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання вироком Болехівського міського суду від 7 листопада 2014 року у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посаду судді протягом трьох років.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин. Так, на підставі Указу Президента України від 10 листопада 2009 року № 918/2009 «Про призначення суддів», його було призначено на посаду судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області строком на 5 років.

7 грудня 2009 року ОСОБА_7 прийняв присягу судді, де урочисто присягнув об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону, та керуючись принципом верховенства права чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватись морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Однак, ОСОБА_7, будучи відповідно до вимог закону і присяги, зобов'язаний діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцію і законами України у 2011-2012 роках постановив п'ять завідомо неправосудних ухвал, тобто вчинив умисні злочини проти правосуддя та службові підроблення за обставин, встановлених судом і викладених у вироку. Зокрема, діючи умисно та з метою постановлення завідомо неправосудних судових рішень, грубо порушуючи передбачені ч. 1 ст. 114 та ст. 115 ЦПК України правила підсудності щодо нерухомого майна, позови з приводу якого подаються та розглядаються виключно за місцем його знаходження, ОСОБА_7 у приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, за відсутності позивача або його представника, прийняв до розгляду позовні заяви про визнання права власності на нерухоме майно територіальної громади міста Львова і з грубим порушенням вимог ст. ст. 210, 213, 214 та 215 ЦПК України щодо законності, обгрунтованості та змісту судового рішення, а також всупереч вимогам ст. 175 ЦПК України у зв'язку з наявністю перешкод для визнання мирової угоди через порушення інтересів третіх осіб, за відсутності в матеріалах справ доказів та правовстановлюючих документів про право власності на нерухоме майно, постановив завідомо неправосудні ухвали від 12.12.2011 року, 02.04.2012 року, 17.08.2012 року, 29.08.2012 року та 04.12.2012 року, якими закрив провадження у цивільних справах №2-2899/11, №1306/3038/2012, №1306/6653/2012, №1306/6830/2012 та №1306/9103/2012 у зв'язку з визнанням мирових угод та визнав за фізичними особами право власності на належні територіальній громаді міста Львова 12 об'єктів нерухомості цього міста за адресами: вул. Проста, 12а, вул. Замарстинівська, 20, вул. Городоцька, 89, вул. Коновальця, 4, вул. Донцова, 2, вул. Ніжинська, 33, вул. Мазепи, 46, вул. Збоїща, 3, вул. Зелена, 20, вул. Грінченка, 4, вул. Ген. Юнаківа, 14, вул. Михальчука, 4, загальною площею 2452,4 кв. м. та загальною вартістю 3502862 грн.

Окрім того, суддя ОСОБА_7 підписав протоколи судових засідань від 12.12.2011 року, 02.04.2012 року, 17.08.2012 року, 29.08.2012 року та 04.12.2012 року у вказаних цивільних справах, надавши їм статусу офіційних документів, які в свою чергу містили завідомо недостовірні дані про участь у судових засіданнях сторін у вказаних цивільних справах.

У касаційних скаргах:

прокурор просить ухвалу апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі засудженого, що призвело до його безпідставного звільнення від відбування покарання за амністією, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії засудженого з ч. 2 на ч. 1 ст. 375 КК України, пославшись на ряд обставин, які на думку прокурора, суперечить матеріалам кримінального провадження, вимогам кримінального закону та ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки зазначені у вироку нежитлові приміщення вибули з права власності територіальної громади міста Львова і були повернуті їй лише шляхом застосування прокуратурою своїх представницьких повноважень. Також прокурор заперечує проти висновку суду про недоведеність в діях ОСОБА_7 корупційної складової, пославшись на те, що він діяв в інтересах певної особи, бо мав з нею не менше 40 телефонних з'єднань у 2012 році, а також телефонні розмови інших осіб між собою про необхідність закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_7, яким суд всупереч вимог п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України, не дав відповідної оцінки, що істотно вплинуло на його висновки, але на що не звернув увагу апеляційний суд. З огляду на зазначене прокурор вважає необґрунтованими висновки апеляційного суду про відсутність в діях ОСОБА_7 тяжких наслідків постановлення завідомо неправосудних ухвал та недоведеність ознак корупції в його діях, що призвело до неправильного застосування кримінального закону і безпідставного застосування амністії, а тому просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції;

захисник ОСОБА_6 просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити, посилаючись на відсутність у засудженого прямого умислу на вчинення злочинів, передбачених статтями 375 і 366 КК України, будь-якої зацікавленості та мотивації в результатах розгляду зазначених у вироку цивільних справ. При цьому захисник вважає, що судом не встановлено не лише прямого умислу на службове підроблення та постановлення завідомо неправосудних рішень, а і будь-яких мотивів на їх вчинення та те, що висновки суду не підтверджені відповідними доказами.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 просить судові рішення щодо нього залишити без зміни.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора про задоволення касаційної скарги свого колеги та відмову у задоволенні касаційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга захисника - частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із повідомлення про підозру та обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 375 КК України. При цьому кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 375 КК України сторона обвинувачення вважала постановлення ним як суддею п'яти завідомо неправосудних ухвал, що спричинили тяжкі наслідки територіальній громаді міста Львова шляхом вибуття з права власності цієї громади 12 нежитлових приміщень загальною площею 2452,4 кв. м. та загальною вартістю 3502862 грн., що становить особливо великий розмір.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_7 з ч. 2 на ч. 1 ст. 375 КК України суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що в його діях немає такої кваліфікуючої ознаки вказаного кримінального правопорушення як спричинення тяжких наслідків у зв'язку з відсутністю в розділі XVIII Особливої частини Кримінального кодексу України їх законодавчого визначення та неможливість застосування аналогії закону в такому випадку. Крім того, в обгрунтування свого висновку суд послався також на те, що подальше скасування завідомо неправосудних ухвал не може розглядатися як настання тяжких наслідків у вигляді матеріальної шкоди. Наступною підставою для перекваліфікації дій ОСОБА_7 суд визнав відсутність в обвинуваченні суб'єкту, якому було заподіяно тяжкі наслідки та те, що потерпілим у цьому провадженні ніхто не визнавався. Недоведеним суд визнав також розмір збитків у грошовому вимірі в сумі 3502862 грн., пославшись на відсутність доказів з цього приводу. За недоведеністю з обвинувачення ОСОБА_7 виключено також твердження про те, що він діяв в інтересах Особи 3, яка використовувала корупційні зв'язку з ним як з суддею.

Спростовуючи доводи апеляції прокурора про неправильне застосування кримінального закону судом першої інстанції, апеляційний суд послався на ті ж обставини, що і суд першої інстанції, значно звузивши їх, пославшись зокрема на скасування завідомо неправосудних ухвал за апеляціями прокурора та таким чином усунення заподіяння майнової шкоди, а також відсутність доказів на підтвердження збитків в грошовому вимірі в сумі 3502862 грн. Погодився апеляційний суд і з висновками суду про недоведеність корупційних зв'язків ОСОБА_7 з Особою 3, в інтересах якої, згідно обвинувачення, він діяв.

Перевіривши матеріали кримінального провадження за доводами касаційної скарги прокурора, в якій він зазначив про необґрунтовану перекваліфікацію злочинних дій ОСОБА_7 з ч. 2 на ч. 1 ст. 375 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції були обґрунтовано постановлені під сумнів в апеляції прокурора, на що не звернув увагу апеляційний суд, поверхово дослідивши матеріали кримінального провадження та необгрутовано погодившись з такими висновками, а лише частково продублювавши їх у своїй ухвалі і взагалі не спростувавши доводи апеляції прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону в цій частині судом першої інстанції.

Дійсно, згідно з ч. 2 ст. 375 КК України, постановлення суддею завідомо неправосудного судового рішення, що спричинило тяжкі наслідки, є оціночним поняттям, визначення якого розділ XVIII Особливої частини Кримінального кодексу України не містить.

Разом з тим, це оціночне поняття включає в себе ряд наслідків, частину яких суд зазначив і у вироку, але не врахував при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 375 КК України. Зокрема, до тяжких наслідків вказаного правопорушення відноситься заподіяння значної матеріальної шкоди будь якому суб'єкту. Невизнання судом заподіяння матеріальної шкоди значною внаслідок вилучення з власності територіальної громади міста Львова 12 нежитлових приміщень загальної площею 2452 кв. м. та загальною вартістю 3502862 грн. колегія суддів вважає безпідставним та належно не вмотивованим, враховуючи розмір, вартість та загальну кількість нежитлових приміщень, що вийшли з власності територіальної громади. При визначені шкоди значною суд міг виходити як з неоподаткованих мінімумів доходів громадян, так мінімального розміру заробітної плати, бо визнання шкоди значною входить до виключної компетенції суду. А тому посилання суду у вироку на неможливість застосування вказаного кримінального закону шляхом аналогії колегія суддів вважає таким, що суперечить точному змісту вказаного закону та ухиленням суду від виконання свого конституційного обов'язку щодо законного та обґрунтованого виконання судової функції.

Необгрунтованим колегія суддів вважає також висновок суду про те, що розмір шкоди не визначений стороною обвинувачення у грошовому вимірі. Такий висновок суперечить матеріалам кримінального провадження, оскільки як у вироку суду першої інстанції, так і в ухвалі апеляційного суду більш ніж чітко зазначено розмір шкоди в грошовому вимірі. У разі сумніву в правильності визначення розміру заподіяної матеріальної шкоди суд мав у встановленому законом порядку перевірити ці обставини. Стороною обвинувачення також чітко визначено суб'єкта, якому завідомо неправосудними судовими рішеннями було заподіяно матеріальну шкоду. Таким суб'єктом обгрунтовано визнано територіальну громаду міста Львова, що підтверджено як стороною обвинувачення у відповідних процесуальних актах, так і судами у вироку та ухвалі. Та ж обставина, що територіальна громада міста Львова не визнана потерпілою у цьому провадженні не впливає на правильність застосування кримінального закону.

Передчасними, а тому необгрунтованими колегія суддів вважає висновки судів про те, що тяжкі наслідки не настали, оскільки завідомо неправосудні рішення були скасовані апеляційним судом за апеляцією прокурора, а тому не вийшли з власності територіальної громади міста Львова.

Як обґрунтовано зазначено у касаційній скарзі, такі висновки судів суперечать матеріалам кримінального провадження, встановленим у провадженні фактичним обставинам, положенням Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», бо зазначені в ухвалах нежитлові приміщення вибули з права власності територіальної громади міста Львова шляхом їх перереєстрації та були повернуті територіальній громаді лише завдяки відповідним процесуальним функціям прокуратури, що на думку колегії суддів, не впливає на визнання наслідків вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення тяжкими.

Оскільки зазначені обставини було вказано в апеляції прокурора з наведенням відповідних доводів, бо прокурор у своїй апеляції просив апеляційний суд перевірити правильність застосування кримінального закону та призначеного покарання судом першої інстанції шляхом постановлення свого вироку, що апеляційний суд всупереч вимогам ч. 2 ст. 411 КПК України безпідставно залишив без уваги, тоді як правильність застосування кримінального закону судом першої інстанції за ст. 375 КК України є сумнівною, призначене покарання невідповідним тяжкості злочинів та особі засудженого, тому відповідно до вимог пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду цього провадження у суді апеляційної інстанції. Враховуючи, що обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК України тісно пов'язано з обвинуваченням у вчиненні злочину за ст. 375 КК України, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі.

При новому апеляційному розгляду цього провадження суду слід визначитися з правильністю застосуванням кримінального закону відповідно до доводів касаційної скарги прокурора, у тому числі щодо корупційної складової в діях ОСОБА_7, перевірити доводи скарг сторони захисту та за наслідками їх розгляду постановити законне і обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню в повному обсязі, а касаційна скарга захисника - частковому задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10