Справа № 11-381 Головуючий у І інстанції Пархоменко
Категорія 61 Доповідач у 2 інстанції Ященко
УХВАЛА

Іменем України

«7 »квітня 2011 року колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Ященко І.Ю.

суддів -Костенко І.В., Семенцова Ю.В.

з участю прокурора - Чупринської Є.М.

адвокатів -Дідич П.В., Мохонька К.М.

засуджених -ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора Миронівського району Ящука Л.А., адвоката Дідич П.В. в інтересах засудженого ОСОБА_4, адвоката Батури П.О. в інтересах засудженого ОСОБА_3, засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 16 листопада.2010 року, яким

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 українця, гр. України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, непрацюючого, не судимого,

засуджено за ч.3 ст.364, ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 2 роки з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності; за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.2 ст.307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна; за ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України до 2 років обмеження волі. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_3 остаточно засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2., уродженця та мешканця АДРЕСА_2 українця, гр. України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, непрацюючого, не судимого,

засуджено за ч.3 ст.364, ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 2 роки з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності; за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.2 ст.307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна; за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України до 2 років обмеження волі. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

З ОСОБА_4 стягнуто на користь НДЕКЦ при ГУ МВС в Київській області 1216 грн. 16коп. за проведення судово-балістичної експертизи.

З ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 солідарно стягнуто 3870 грн. у рахунок відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнані винними та засуджені за вчинення злочинів за наступних обставин.

ОСОБА_3, працюючий з 12.06.2007р. першим заступником начальника -начальником кримінальної міліції Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області та ОСОБА_4, працюючий з 15.12.2008р. старшим оперуповноваженим сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області, будучи службовими особами, працівниками правоохоронного органу, тобто представниками влади, діючи всупереч ст.ст. 2,3,5 Закону України «Про міліцію», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом обману та зловживання довірою, за попередньою змовою групою осіб, заволоділи чужим майном, що завдало значної шкоди потерпілому ОСОБА_6, підбурили останнього до вчинення злочину, а саме дачі хабара, а також незаконно придбали, зберігали, перевозили та збули особливо небезпечний наркотичний засіб у великому розмірі.

06.03.2009р. ОСОБА_7, без необхідних документів, які надають право на керування, керуючи автомобілем «ВАЗ 2109»д.н. «НОМЕР_1», який належить його знайомому ОСОБА_6, був зупинений співробітниками Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області. В ході перевірки вказаний автомобіль було затримано та доставлено до 1-го відділення Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області, про що стало відомо першому заступнику начальника -начальнику кримінальної міліції Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_3 та ст.оперуповноваженому сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Білоцерківського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4, при цьому останній був знайомий з ОСОБА_6 з 1999р.

Цього ж дня ОСОБА_8, на прохання свого брата ОСОБА_6, звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з проханням допомогти останньому у вирішенні питання про повернення затриманого автомобіля.

Користуючись своїм службовим становищем, засуджені, всупереч інтересам служби, з метою отримання незаконної матеріальної винагороди, прибули до 1-го відділення Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області, який розташований по вул. Ш.Алейхема, 86 в м. Біла Церква та на особистих контактах вирішили питання про повернення ОСОБА_6 автомобіля.

Скориставшись даною ситуацією, достовірно знаючи про те, що в книзі обліку та реєстрації злочинів Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області відсутні будь-які дані про виявлення злочину, до якого причетний ОСОБА_6 з метою отримання від останнього незаконної грошової винагороди, шляхом шахрайства, ОСОБА_4 з відома ОСОБА_3, діючи за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи довірою потерпілого, повідомив ОСОБА_6 завідомо неправдиві відомості про те, що в його автомобілі під час затримання було виявлено та вилучено наркотичну речовину, внаслідок чого стоїть питання про порушення кримінальної справи відносно останнього, та вводячи в оману ОСОБА_6, засуджений ОСОБА_4 запевнив потерпілого, що може позитивно вирішити питання про не притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

В 20-х числах березня 2009р. засуджені запевнили потерпілого в тому, що його питання вирішено позитивно та заявили ОСОБА_6, що за допомогу у вирішенні питання про звільнення автомобіля з відділення міліції та за відмову в порушенні кримінальної справи за фактом виявлення та вилучення наркотичної речовини в автомобілі потерпілого, він повинен передати їм грошову винагороду в сумі 2 500 дол. США, що за курсом Національного банку України складало 19 250 грн., з яких 2000 дол. США вони повинні начебто передати службовим особам 1-го Білоцерківського МВ ГУ МВС України, таким чином засуджені стали підбурювати потерпілого до дачі хабара.

Протягом березня-квітня 2009р. ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_3, будучи працівниками правоохоронного органу, діючи умисно, з корисливих мотивів та в особистих інтересах, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, тобто зловживаючи своїм службовим становищем, діючи за попередньою змовою, з метою незаконного особистого збагачення, шляхом обману, зловживання довірою та погрозами під час телефонних розмов та при зустрічах, в тому числі в службовому кабінеті ОСОБА_3, підбурюючи ОСОБА_6 до давання хабара службовим особам 1-го Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області шляхом передачі їм коштів в сумі 2 500 дол. США, як розрахунок за вчинення ними дій, пов'язаних з не притягненням останнього до кримінальної відповідальності за начебто вчинений злочин.

В другій половині березня 2009р., будучи введеним в оману засудженими щодо можливості притягнення його до кримінальної відповідальності, перебуваючи під впливом їх погроз, потерпілий ОСОБА_6, в рахунок вищезазначеної суми боргу, передав у м. Біла Церква ОСОБА_4 гроші в сумі 3 000 грн., а в подальшому в квітні 2009р., в денний період часу, потерпілий ОСОБА_6 в рахунок вищезазначеної суми боргу, передав безпосередньо ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в м. Узин Білоцерківського району Київської області кошти в сумі 100 грн. та 100дол. США, що за курсом Національного банку України складало 770 грн. Отримані шахрайським шляхом від потерпілого ОСОБА_6 кошти на загальну суму 3870 грн. засуджені розділили між собою та витратили на власні потреби.

Внаслідок шахрайських дій, тобто заволодінням чужим майном шляхом обману та зловживанням довірою, з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які зловживали своїм службовим становищем та діяли за попередньою змовою групою осіб, потерпілому завдана значна матеріальна шкода на загальну суму 3 870грн.

Не маючи в подальшому фінансової можливості розрахуватись з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 потерпілий ОСОБА_6 був змушений погодитися на будь-які можливості розрахунку з ними. Скориставшись цим ОСОБА_4, за попередньою домовленістю з ОСОБА_3, запропонував ОСОБА_6 для повернення боргу реалізувати, тобто незаконно збути, особливо небезпечний наркотичний засіб -екстракційний опій масою 54, 7504г, який ОСОБА_4 наприкінці лютого 2009р. незаконно придбав у мешканця м. Біла Церква ОСОБА_11. та перевіз до місця проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3, де незаконно зберігав без відома останньої.

Однак, не маючи можливості відмовитися від цього, ОСОБА_6 змушений був звернутись до ГУ СБУ в м. Києві та Київській області з метою викриття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в їх злочинній діяльності.

24.04.2009р. близько 14год., реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконний збут наркотичного засобу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на автомобілі останнього марки «Хонда»д.н. «НОМЕР_2», прибули до парку відпочинку «Перемога», розташованого по вул. Гординського, 2 в м. Біла Церква. Діючи узгоджено, за попередньою змовою між собою ОСОБА_3 залишився чекати ОСОБА_4 в автомобілі останнього, а той в свою чергу, незаконно зберігаючи при собі особливо небезпечний наркотичний засіб -екстракційний опій масою 54, 7504г, пішов на зустріч з ОСОБА_6, де незаконно збув йому, шляхом продажу, особливо небезпечний наркотичний засіб -екстракційний опій масою 54, 7504г, що є великим розміром та отримав від ОСОБА_6 4 000дол. США, що по курсу Національного банку України складало 30 800грн, після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були затримані співробітниками правоохоронних органів.

Крім цього в квітні 2009р. ОСОБА_4 у невстановленої особи повторно незаконно придбав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб -канабіс (марихуану) масою 8, 5436г, який незаконно зберігав в кишені власної шкіряної куртки та незаконно перевозив у власному автомобілі марки «Хонда», д.н. «НОМЕР_2», який під час огляду вказаного автомобіля та особистих речей ОСОБА_4 був виявлений та вилучений.

Внаслідок вказаних злочинних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам, свободам та інтересам потерпілого ОСОБА_6 та підірвали авторитет та престиж органу міліції перед громадськістю, грубо порушивши принципи діяльності міліції.

В апеляції прокурор, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини засуджених у вчиненні всіх злочинів та правильності кваліфікації їх дій, просить вирок суду скасувати внаслідок м'якості та постановити новий вирок, яким засудити:

- ОСОБА_3 за ч.3 ст.364 КК України до 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності; за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.2 ст.307 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна; за ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України до 2 років обмеження волі. На підставі ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності, на підставі ст.54 КК України позбавити ОСОБА_3 спеціального звання майора міліції;

- ОСОБА_4 за ч.3 ст.364 КК України до 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності; за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі; за ч.2 ст.307 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна; за ч.2 ст.309 КК України до 4 років позбавлення волі; за ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України до 2 років обмеження волі. На підставі ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 9 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності, на підставі ст.54 КК України позбавити ОСОБА_4 спеціального звання майора міліції.

Обґрунтовуючи апеляцію апелянт вказав на неправильне застосування судом кримінального закону, зокрема ст. 69 КК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особам засуджених, які є працівниками правоохоронного органу, а також на необгрунтоване незастосування щодо засуджених додаткового покарання, передбаченого ст. 54 КК України.

В апеляції адвокат Дідич П.В. в інтересах засудженого ОСОБА_4 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_4 з ч.2 ст.190 КК України на ст.15 ч.2 ст.190 КК України, а в частині обвинувачення ОСОБА_4 за ч.3 ст.364, ч.2 ст. 307, ч.2 ст. 309, ч.4 ст. 27 ч.1 ст. 369 КК України справу закрити за відсутністю в його діях складу злочину, пом'якшити призначене ОСОБА_4 покарання, застосувавши до нього ст. 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням, відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_6.

Обґрунтовуючи апеляцію апелянт вказав на незаконність, необґрунтованість вироку, однобічність та неповноту досудового слідства, яке проводилось з обвинувальним ухилом та грубими порушеннями норм КПК України, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, оскільки, на думку апелянта, вирок суду не відповідає вимогам ст. 334 КПК України та містить суперечливі висновки.

Також апелянт вказує на те, що в матеріалах справи немає достатніх та переконливих доказів вини ОСОБА_4 у скоєнні інкримінованих йому злочинів, окрім визнаного ним шахрайства та зазначає, що фактично вчинені ним дії підпадають під ознаки замаху на вчинення шахрайства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, яке могло завдати значної шкоди потерпілому, проте тяжких наслідків по справі не настало, матеріальна шкода потерпілому завдана не була, тому підстав для задоволення цивільного позову і стягнення на користь ОСОБА_6 3870грн. немає. Апелянт вважає, що в основу обвинувачення та засудження ОСОБА_4 покладені його показання, які він давав протягом першої доби після затримання без захисника, в ході якого йому були заподіяні тілесні ушкодження, застосовувалося фізичне та психічне насильство, суперечливі показання потерпілого ОСОБА_6 та свідків, інші неналежні та недопустимі докази, заперечення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про отримання будь-яких коштів від ОСОБА_6 нічим не спростовані. Крім того, апелянт вказує на те, що вказані у вироку пом'якшуючі обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, тому обрана для засудженого міра покарання у вигляді позбавлення волі, є надто суворою.

В апеляції засуджений ОСОБА_4 просить вирок суду скасувати, через незаконність та грубе порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, а справу відносно нього закрити. Обґрунтовуючи апеляцію апелянт посилається на однобічність досудового та судового слідства, зазначає, що ніяких коштів ні він, ні засуджений ОСОБА_3 від потерпілого не отримували, покази ОСОБА_6 є неправдивими. Невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи, на думку апелянта полягає в тому, що суд в обґрунтування його вини, послався на покази ОСОБА_8, однак в судовому засіданні було встановлено, що дана особа засудженим невідома, вони з нею не зустрічалися та ніяких розмов та дій по справі не вели. Також апелянт вказує на істотні порушення кримінально-процесуального законодавства при посиланні суду на протокол виїмки у потерпілого ОСОБА_8 пристроїв для звукозапису та протокол огляду і прослуховування та роздруківки текстів розмов, оскільки дані докази були здобуті всупереч вимогам ст.ст.8,9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». ОСОБА_4 зазначає, що суд безпідставно відмовив у призначенні фоноскопічної експертизи розмов, суть яких взагалі не відповідає роздруківкам. Також засуджений вказує, що було грубо порушено його право на захист, оскільки протягом дня при його затриманні 24.04.2009р. до нього застосовувались незаконні методи фізичного та психологічного впливу з метою вибити потрібні свідчення. Суд не дослідив предмет злочину -наркотичний засіб, та не звернув увагу на те, що в акті огляду покупця відсутні поняті, грошові кошти для проведення «оперативної закупки»та зник пакет в якому вони знаходились, відсутній мобільний телефон по якому потерпілий зв'язувався з ОСОБА_4. Суд не взяв до уваги, що кримінальну справу було порушено всупереч вимогам ст.97 КПК України, а вилучення наркотичного засобу відбулося з автомобіля «Хонда», який до цього більше 2-х год. знаходився відчиненим та без догляду, що зумовило підкидання наркотиків в кишеню куртки.

В апеляції засуджений ОСОБА_3, просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким за ч.3 ст.364, ч.2 ст.307, ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України його виправдати, засудити за ч.1 ст.15 ч.2 ст.190 КК України та призначити покарання не пов'язане з позбавленням волі та конфіскацією майна.

Обґрунтовуючи апеляцію апелянт зазначає, що вирок суду ґрунтується на припущеннях, суперечливих та сумнівних доказах та суперечить ст. 62 Конституції України. Апелянт вказує, що слідством не здобуто жодного об'єктивного доказу, який би підтверджував його вину за ч.2 ст.307, ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України, а обвинувачення ґрунтується лише на показах засудженого ОСОБА_4 від яких він відмовився, т.я. давав їх під впливом фізичного та психічного примусу. Стосовно обвинувачення за ч.3 ст.364 КК України апелянт вказує, що не встановлено які саме дії він вчинив, використовуючи службове становище та з ким із працівників Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області вирішив питання про повернення автомобіля потерпілому та зазначає, що про факт виявлення наркотичної речовини в автомобілі потерпілого засудженим повідомив сам ОСОБА_8. Апелянт посилається на те, що покази на досудовому слідстві давав під впливом обману та під диктовку працівників СБУ, зазначає, що ніяких грошових коштів ні від потерпілого, ні від ОСОБА_4 не отримував, вважає, що ніякої шкоди ні потерпілому, ні інтересам служби та держави не завдано, визнає себе винним лише в намаганні заволодіти майном потерпілого а саме 2 т бензину, тобто за ч.1 ст.15 ч.2 ст.190 КК України.

В апеляції адвокат Батура П.О. в інтересах засудженого ОСОБА_3 просить вирок суду скасувати, як незаконний та постановити свій вирок, яким ОСОБА_3 у вчиненні злочинів передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.307, ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України виправдати, а за ч.2 ст. 190 КК України -засудити, призначити покарання не пов'язане з позбавленням волі.

В обґрунтування апеляції апелянт посилається на однобічність та неповноту досудового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на неправильне застосування кримінального закону, вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 334 КПК України, зокрема формулювання обвинувачення в мотивувальній частині вироку, яке визнане судом доведеним, всупереч тому, що відсутні достатні та беззаперечні докази вини ОСОБА_3 у вчиненні злочинів передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.307, ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України, а обвинувачення ґрунтується лише на припущеннях, суперечливих та сумнівних доказах по справі. Щодо обвинувачення за ч.3 ст. 364 КК України, апелянт зазначає, що слідством не конкретизовано які саме дії вчинив ОСОБА_3, користуючись своїм службовим становищем, які конкретно повноваження використав та з ким із працівників Бориспільського МВ вирішив питання про повернення потерпілому автомобіля, не встановлено хто саме з засуджених та в який спосіб переконався, що в книзі обліку та реєстрації злочинів Білоцерківського МВ відсутні будь-які дані про виявлення злочину, до якого причетний ОСОБА_8, а відомості щодо виявлення наркотичної речовини засудженим повідомив сам потерпілий та його брат, а не навпаки. Апелянт зазначає, що факт передачі потерпілим грошових коштів в розмірі 3100грн. взагалі є сумнівним, зважаючи на непослідовні та суперечливі покази потерпілого та відсутня шкода, наявність якої є обов'язковою кваліфікаційною ознакою ч.3 ст.364 КК України. Покази потерпілого та свідків щодо фіксації «Оперативної закупівлі»взаємосуперечливі та непослідовні, а докази здобуті з порушенням порядку їх виявлення, вилучення та збереження. На думку апелянта дії ОСОБА_3 повністю охоплюються диспозицією ч.2 ст. 190 КК України, за що він і має понести відповідальність.

В доповненнях до апеляції адвокат Батура П.О. просить вирок змінити перекваліфікувавши дії ОСОБА_3 з ч.2ст.190 КК на ст.15,ч.2ст.190 КК України, в частині обвинувачення ОСОБА_3 за ч.3 ст.364, ч.2 ст.307, ч.4 ст.27,ч.1 ст.369КК України справу закрити за відсутністю в його діях складу злочину, відмовити у задоволенні цивільного позову.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора Чупринської, яка не підтримала апеляцію державного обвинувача та заперечувала проти задоволення апеляцій захисників та засуджених, пояснення адвоката Дідич П.В., адвоката Мохонько К.М., засуджених ОСОБА_3, ОСОБА_4, які підтримали свої апеляції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції прокурора, адвокатів, засуджених підлягають частковому задоволенню, вирок суду підлягає скасуванню з поверненням кримінальної справи для проведення додаткового розслідування з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.22 КПК України прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов»язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об»єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом»якшують і обтяжують його відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 132 КПК України пред»явлене обвинувачення має бути конкретним, а саме у ч.2 вказаної статті зазначено, що коли обвинувачений притягається до відповідальності за вчинення декількох злочинів, що підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, в постанові про притягнення як обвинуваченого повинно бути вказано, які саме дії ставляться обвинуваченому в вину по кожній з цих статей.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що зазначені вимоги закону в повній мірі виконані не були, оскільки досудовим слідством під час розслідування справи були допущені однобічність і неповнота, а саме не з»ясовані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а пред»явлене обвинувачення засудженим є неконкретним.

Так, з пред»явленого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачення вбачається, що кваліфікуючи їх дії за ч.3 ст.364, ч.2 ст.190, ч.2 ст.307, ч.4ст.27,ч.1ст.369 КК України, а щодо ОСОБА_4 ще й за ч.2 ст.309 КК України , органами досудового слідства не конкретизовано які саме дії засуджених кваліфіковані за кожною з вказаних статтей.

Крім того, пред»являючи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачення за ч.3 ст. 364 КК України, а саме у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян і державним інтересам, вчиненому працівником правоохоронного органу, органами досудового слідства не вказано які конкретно повноваження засуджені використали враховуючи те, що вони працювали у Білоцерківському РВ ГУ МВС України в Київській області, а питання пов»язані з затриманням автомобіля потерпілого мали вирішуватися в Білоцерківському МВ ГУ МВС України в Київській області.

Також в пред»явленому засудженим обвинуваченні за ч.3 ст.364 КК України зазначено, що при зловживанні ними своїм службовим становищем була заподіяна істотна шкода охоронюваним законом правам, свободам та інтересам потерпілого ОСОБА_6, однак з обвинувачення не зрозуміло яка саме шкода заподіяна потерпілому і в чому конкретно вона виявилася.

Неконкретність пред»явленого обвинувачення є істотним порушенням прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на захист від обвинувачення.

Крім того, обвинувачуючи засуджених за ч.4 ст.27, ч.1 ст. 369 КК України, а саме у підбурюванні ОСОБА_6 до давання хабара, органами досудового слідства не дана оцінка показанням потерпілого про те, що гроші він винен був особисто ОСОБА_4 і ОСОБА_3.

Також з матеріалів кримінальної справи вбачається, що речовими доказами по справі визнані та приєднані до матеріалів справи: мобільний телефон»Нокіа-6300», цифровий диктофон «Olуmpus DS-2200», мініатюрний цифровий диктофон «EDIC-mini Tinу», які були вилучені у ОСОБА_10 і на яких містяться розмови за обвинуваченням органу досудового слідства між потерпілим та засудженими, роздруківки яких є в матеріалах справи.

Поклавши дані речові докази та роздруківки з розмовами в основу обвинувачення органами досудового слідства не досліджувалося питання щодо належності голосів на записах саме потерпілому і засудженим.

З матеріалів справи також не видно чи здійснювалися дзвінки з мобільного телефону потерпілого на мобільні телефони саме ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в період інкримінованих засудженим дій.

Нез»ясування зазначених обставин свідчить про суттєву неповноту досудового слідства, яка впливає на прийняття правильного рішення по справі.

Враховуючи те, що органами досудового слідства під час розслідування справи допущена неправильність досудового слідства, яка виразилася у неконкретності пред»явленого засудженим обвинувачення та неповнота досудового слідства, що має суттєве значення для правильного вирішення справи, вирок не може вважатися законним і обгрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи прокурору для організації проведення додаткового розслідування.

В ході проведення додаткового розслідування необхідно усунути вказану неповноту, більш ретельно дослідити обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, перевірити інші наведені в апеляціях засуджених та захисників доводи, по результатам дослідування конкретизувати обвинувачення засудженим, і, в залежності від встановленого, прийняти законне і обгрунтоване рішення по справі.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України колегія суддів,-

У х в а л и л а :

Апеляції прокурора Миронівського району Ящука Л.А., адвокатів Дідич П.В. та Батури П.О., засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Миронівського районного суду Київської області від 16 листопада.2010 року, щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати, а кримінальну справу повернути прокурору Київської області для організації проведення додаткового розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити попередній - взяття під варту.

Судді :