Ухвала

іменем україни

23 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_8
суддів ОСОБА_9 і ОСОБА_10,
при секретарі судового засідання ОСОБА_11

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 громадянки України,

за участю прокурора ОСОБА_12
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулась засуджена з вимогами про скасування судових рішень щодо неї та закриття справи.

Вироком Кіровського міського суду Луганської області від 18 вересня 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановленням їй іспитового строку 3 роки з покладенням на неї обовʼязків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

З ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди постановлено стягнути 1 720 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 24 грудня 2013 року вирок залишено без зміни.

В касаційній скарзі засуджена стверджує про відсутність в її діях складу злочину, оскільки між нею та ОСОБА_7 були цивільно-правові відносини. Зазначає засуджена про те, що вирок є неналежно обґрунтованим, оскільки містить посилання на неналежні докази, у тому числі й на ті, що не підтверджені матеріалами провадження. Зокрема вказує, що показання свідків на які послався суд у вироку як на докази її вини у вчиненні шахрайства, не відповідають дійсним показанням цих свідків у судовому засіданні. Також ОСОБА_5 посилається на відсутність в її діях обʼєктивної сторони складу злочину. Засуджена просить скасувати судові рішення, а справу закрити. Твердить ОСОБА_5 й про те, що апеляційний суд у своїй ухвалі не надав відповіді на всі доводи її апеляційної скарги.

Як визнав суд ОСОБА_5 в один із днів середини грудня 2011 року та початку березня 2012 року, більш точні дату та час встановити у судовому засіданні не вдалося, шляхом зловживання довірою та обману взяла у борг носильні речі у приватного підприємця ОСОБА_7 та до теперішнього часу гроші не повернула, чим завдала останній матеріальну шкоду на суму 1 720 грн.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив судові рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обʼєктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном чи придбанні права на майно потерпілого шляхом обману чи зловживання довірою, субʼєктивна - характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Зазначене судом не взято до уваги.

Як вбачається з вироку, суд не зазначив у ньому місце вчинення кримінального правопорушення та не виклав субʼєктивну сторону шахрайства. Визнавши ОСОБА_5 винуватою у заволодінні майном потерпілої шляхом обману та зловживання довірою, суд у вироку не вказав у чому саме виявився обман та зловживання довірою з боку засудженої. Таке обвинувачення є неконкретним.

Оскільки шахрайство, обовʼязковою ознакою якого є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього, вважається закінченим з моменту заволодіння майном або придбання права на нього, то обман або зловживання довірою за часом передує передачі майна чи права на нього.

Отже, у разі доведеності вини особи у вчиненні шахрайства у вироку мало б бути зазначено про існування у цієї особи заздалегідь наміру на заволодіння майном чи коштами потерпілого. У даному випадку у вироку відсутні дані про намір ОСОБА_5 на заволодіння носильними речами потерпілої і про намір не повертати за них гроші.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла двічі передавала носильні речі засудженій. Не зважаючи на те, що після отримання речей у грудні 2011 року ОСОБА_5 не віддала за них гроші потерпілій, остання в березні 2012 року ще раз передала їй речі. Потерпілій було відомо, що засуджена мала намір віддати їй гроші після отримання аліментів від колишнього чоловіка, і з такими умовами повернення грошей вона погоджувалась. Однак ні орган досудового розслідування ні суд зазначеній обставині оцінки не надав.

Виходячи з наведеного, вирок суду не можна визнати законним та обґрунтованим, тому він підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд, залишаючи оскаржуваний вирок без зміни не усунув допущені судом першої інстанції недоліки, скасуванню підлягає також і ухвала апеляційного суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду кримінального провадження слід усунути порушення, зазначені в ухвалі, дотриматись вимог кримінального процесуального та кримінального закону, перевірити відповідність дій ОСОБА_5 по заволодінню речами потерпілої вимогам ст. 11 КК України, ретельно дослідити всі обставини провадження та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, виклавши його у процесуальному документі, який відповідав би вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Кіровського міського суду Луганської області від 18 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 24 грудня 2013 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10