УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/664/26

19 лютого 2026 року

Костопільський районний суд Рівненської області у складі

слідчого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

скаржника ОСОБА_3 ,

заступника начальника СВ ВП №2 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні, в залі суду в м.Костопіль скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого (дізнавача), що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Костопільського районного суду Рівненської області зі скаргою на бездіяльність слідчого (дізнавача), що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР.

В обґрунтування скарги вказує, що 13 лютого 2026 року ним було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Відділення поліції №2 Рівненького районного управління поліції ГУНП в Рівненській області. Заява прийнята та зареєстрована.

Проте, станом на 14 лютого 2026 року, тобто після спливу передбаченого законом строку, відомості до ЄРДР не внесені, витяг з ЄРДР заявнику не наданий, а тому має місце процесуальна бездіяльність слідчого (дізнавача), що порушує його права як заявника та суперечить вимогам ст.214 КПК України.

За наведених підстав просить визнати бездіяльність слідчого (дізнавача) відділення поліції 2 Рівненького районного управління поліції ГУНП незаконною та зобов`язати уповноважену особу відділення поліції 2 Рівненького районного управління поліції ГУНП внести відомості за його заявою від 13 лютого 2026 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань і надати йому витяг з ЄРДР.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 подану скаргу підтримав та пояснив, що його брата незаконно затримали, чи викрали. Пізніше стало відомо, що це працівники ТЦК, про що він подав відповідне повідомлення в поліцію, але там не відреагували на його повідомлення та не внесли відомості в ЄРДР.

Просив скаргу задоволити.

Представник ВП №2 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області дізнавач сектору дізнання ВП №2 ОСОБА_5 , в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив та пояснив, що у даному випадку скаржником не надано доказів, що існує місце факт незаконного викрадення чи затримання його брата, а фактично має місце незгода скаржника з діями працівників ТЦК і вважає, що не по кожній заяві повинні вноситись відомості до ЄРДР, а лише по тих, які містять об`єктивні дані вважати, що вчинене кримінальне правопорушення.

Просив відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши думку скаржника, представника органу досудового розслідування, дослідивши подану скаргу та додані до неї матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Так слідчим суддею встановлено, що 13 лютого 2026 року ОСОБА_3 подав Начальнику Відділення поліції №2 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області заяву про вчинення кримінального правопорушення.

У заяві повідомляв про вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_3 , 1983 року народження, який проживає в АДРЕСА_1 і якого 10 лютого 2026 року о 7 год 35 хв. по наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_6 було викрадено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Добу, а саме з 10.02.2026 по 11.02.2026 ОСОБА_3 був позбавлений волі без рішення суду і утримувався в ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що скаржник подав заяву до Відділення поліції №2 Рівненського районного управління поліції ГУНП і яка зареєстрована 10.02.2026 за №1928.

Вказував, що 12 лютого 2026 року Начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 видав наказ за №323 від 12.02.2026 про мобілізацію ОСОБА_3 , із визначенням конкретного місця доставки до військової частини, куди останній був доставлений, проте військова частина відмовилась приймати його у зв`язку з релігійними переконаннями та відмовою від прийняття військової присяги з мотивів віри.

Зазначав, що незважаючи на це, працівники ТЦК, виконуючи усні вказівки підполковника ОСОБА_7 , продовжують перевозити ОСОБА_3 по території України проти його волі, обмежуючи свободу пересування, без належного правового оформлення статусу затриманого, без складання процесуальних документів та без законних підстав для фактичного позбавлення волі і що порушує ст.29 Конституції України, а також суперечать положенням ст.214 КПК України щодо обов`язку негайного реагування на повідомлення про злочин.

Вважає, що в діях службових осіб наявні ознаки кримінальних правопорушень, передбачених: ст.146 КК України (незаконне позбавлення волі або викрадення людини); ст.365 КК України (перевищення влади або службових повноважень).

Вказував, що наказ про мобілізацію не надає права службовим особам здійснювати фактичне утримання особи без визначеного законом статусу та без відповідних процесуальних рішень.

На підставі викладеного просив у заяві: негайно внести відомості до ЄРДР; розпочати досудове розслідування; встановити місце перебування особи та припинити незаконне обмеження її свободи; надати йому витяг з ЄРДР; надати правову оцінку діям службових осіб ТЦК.

Слідчий суддя враховує, що згідно з ч.1 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Разом з тим, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться не будь-які заяви, які надходять до органів досудового розслідування, а лише ті, що містять відомості про кримінальне правопорушення, коли такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з усталеною судовою практикою, зокрема змісту Постанови Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа №556/450/18 провадження №51-4229км20) колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, вбачається, що за приписами ст.214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Разом із цим слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Відповідно до ч.4 ст.214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Разом з тим, зміст ч.1 ст.214 КПК України не передбачає обов`язку слідчого, дізнавача чи прокурора вносити до Єдиного реєстру досудових розслідувань всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого чинним КК України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Частиною 1 ст.11 КК України визначено, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Тобто, з врахуванням вищенаведеного, реєстрації в Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про кримінальне правопорушення (внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, передбачено положеннями ч.1 ст.214 КПК України, а прийняття і реєстрація заяв, передбачено положеннями ч.4 ст.214 КПК України).

Та обставина, що на думку скаржника, в діях працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення (правопорушень), не свідчить про їх реальну наявність в діях останніх, оскільки скарга містить відомості лише про дії працівників ТЦК що, пов`язані із мобілізацією ОСОБА_3 та подальше його доставлення до відповідної військової частини.

Доказів протилежного матеріали справи не містять і слідчим суддею таких доказів під час розгляду справи не здобуто.

Слідчий суддя також констатує, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації в особливий період не є позбавлення особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, який передбачений ст.65 Конституції України, а відтак не є незаконним утриманням особи.

Як вбачається із змісту скарги та долучених до справи письмових доказів, у даному випадку має місце незгода скаржника із діями уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язаними з мобілізацією і у разі порушення прав чи інтересів ОСОБА_3 службовими (посадовими) особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними із мобілізацією, скаржник та безпосередньо ОСОБА_3 не позбавлені права звернутись для судового захисту також із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду.

Слідчий суддя також враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним, а тому реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише Фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).

Враховуючи наведене, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого (дізнавача), що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР.

Керуючись наведеним та ст.ст.304, 307, 309 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого (дізнавача), що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 15:00 год. 23 лютого 2026 року.

Слідчий суддяОСОБА_1