ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/960/26 Справа № 175/510/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 19 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 19 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу колегії суддів Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_8 та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити та обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. В разі відмови в задоволенні апеляційної скарги, просить розглянути питання щодо визначення застави, як альтернативний вид запобіжного заходу із покладанням на обвинуваченого обов`язків в порядку ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що його підзахисний жодного разу не вчинив дії, які б свідчили про його намір переховуватися від органів досудового слідства чи суду, також відсутні інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику.

Зазначає, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять жодного доказу на користь існування такого ризику.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одружений, тобто має міцні соціальні зв`язки.

Зазначає, що відсутні і ризики незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого правопорушення у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки вони жодним чином не обґрунтовані, а клопотання не містить будь-яких доводів того, у чому саме будуть полягати такі ризики.

Зауважує, що клопотання не містить посилання на жодні обставини, які б свідчили на користь того, що обвинувачений вчиняв чи буде вчиняти такі дії. Крім того, до клопотання прокурора таких матеріалів не надано в загалі.

Просить врахувати, що його підзахисний зобов`язується своєчасно з`являтися у судові засідання, ні яким чином не буде впливати на потерпілого та свідків, спеціалістів, експертів у цьому ж кримінальному провадженню та скоювати нові кримінальні правопорушення.

Щодо відмови суду у визначенні альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави з підстав недоцільності, звертає увагу на те, що питання застосування або не застосування альтернативного запобіжного заходу є правом суду а не обов`язком. Клопотання слідчого або прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави повинно мати у своєму змісті відповідне обґрунтування неможливості забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного у разі внесення ним застави. При цьому, вказані доводи прокурора не повинні бути абстрактними, загальними або шаблонними, як того вимагає практика ЄСПЛ.

Вважає, що оскаржувана ухвала колегії суддів Дніпровського районного суду Дніпропетровської області не відповідає загальним та основоположним вимогам ст. 370 КПК України, відповідно до яких судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки є необґрунтованою, та такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини, постановлена з істотним порушенням вищевказаних норм процесуального права, та викладені в оскаржуваній ухвалі суду висновки зроблені без належного оцінювання в сукупності всіх обставин кримінального провадження. Колегія суддів не встановла та не довела достовірність обставин, які б свідчили про наявність ризиків у кримінальному провадженні, зазначених у клопотанні прокурора, та неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не врахувала позитивні дані про її особу, міцні соціальні зв`язки та його майновий стан.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу захисника обвинуваченого задовольнити з підстав, наведених в ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченого, ухвалу суду 1-ї інстанції просив залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Висновки суду:

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської областіперебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 14 п.п. 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 19 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Колегія суддів першої інстанції виходила з того, що обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на теперішній час не змінилися, обраний запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, не виходить за межи розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, вік та стан його здоров`я дозволяє продовжити строк тримання під вартою та відповідає характеру і тяжкості діянь, в яких він обвинувачується.

З урахуванням характеру та обставин інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, даних про його особу колегія суддів вважала за недоцільне визначати йому розмір застави, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Так, суд першої інстанції обгрунтовано виснував, що є підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватисб від суду, оскільки він обвинувачується у замаху та готуванні до тяжкого та особливо тяжких злочинів, що обумовлюється, серед іншого, можливістю притягнення його до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для обвинуваченого наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

Також суд обґрунтовано вважав існування ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, оскільки такі не були допитані безпосередньо судом, тому існує певна ймовірність незаконного впливу на них з боку обвинуваченого або зацікавлених осіб з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань. Тим більш, що ОСОБА_8 обвинувачується у замаху вчинення умисного посягання на життя потерпілого.

Суд прийняв до уваги, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, існування у нього офіційного джерела доходу суду не доведено, інкриміновані йому кримінальні правопорушення мають корисливий характер, що може свідчить про існування реальних ризиків того, що обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції правильно вважав, що прокурор вищезазначеними обставинами в достатній мірі обґрунтував, що обвинувачений ОСОБА_8 , знаходячись на волі, може ухилитися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому міра запобіжного заходу ОСОБА_8 продовжена відповідно до діючого законодавства, виходячи з тяжкості інкримінованих йому злочинів та особи обвинуваченого та зміні не підлягає.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що зазначені ризики, посилюються через введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Тож, суд вірно виходив з того, що на даний час не відпали, а навпаки, є дійсними та триваючими ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тому обрання більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, не зможе запобігти вищевказаним ризикам з вищенаведених причин і не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , на чому наголошував захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі.

Разом із тим, ураховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд правильно прийшов до висновку, що на даній стадії кримінального провадження є підтвердженою неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, як на тому наполягає сторона захисту.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_8 під вартою, суду не надано.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , суд 1-ї інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його із під варти.

При цьому, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, ні є слушними, оскільки зазначені ризики, вказані у клопотанні прокурора з належним їх обґрунтуванням, а судом 1-її інстанції надано обґрунтовану та повну оцінку доводам прокурора. Будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту під час апеляційного розгляду не наведено.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, переховування від суду чи вчинення інших кримінальних правопорушень, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого та відсутність спроб передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом 1-ї інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу. Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні. Ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися та не зникли.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду 1-ї інстанції про продовження запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_8 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження тримання під вартою правильним. Обмеження права на свободу обвинуваченого в цьому випадку є виправданим та необхідним через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Тривалість судового розгляду, в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити, а саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Колегія суддів не вбачає на даний час, надмірної тривалості тримання обвинуваченого під вартою, оскільки приймає до уваги тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення з сукупністю ризиків, які продовжують існувати. Тому, таке обмеження права ОСОБА_8 , на свободу колегія суддів вважає таким, що не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо недоведеності його вини та необґрунтованості пред`явленого обвинувачення колегія суддів апеляційної інстанції залишає без розгляду, оскільки вони не є предметом розгляду в розумінні положень ст. 422-1 КПК України, оскільки на даній стадії судового провадження апеляційний суд оцінює законність саме ухвали про продовження строків тримання під вартою і лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують чи спростовують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою. Щодо обґрунтованості підозри та висунутого обвинувачення, за наслідками дослідження наданих сторонами доказів, суд може висловитись з приводу доведеності інкримінованого обвинувачення лише у вироку.

Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту про не врахування судом першої інстанції особи обвинуваченого, наявність міцних соціальних зв?язків та його майнового стану, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки такі фактичні дані були враховані судом та їм було надано належну оцінку.

Разом з тим, наявність зареєстрованого місця проживання та наявність соціальних зв?язків не стали підставами, які зупинили обвинуваченого від ймовірних протиправних дій, в яких він обвинувачується, а тому і не будуть стримуючими засобами і наразі.

Апеляційна вимога сторони захисту щодо визначення розміру застави, як альтернативного виду запобіжного заходу із покладенням обов`язків на обвинуваченого в порядку ч. 5 ст. 194 КПК України, суд апеляційної інстанції не вважаєслушними, оскільки такі обставини були предметом розгляду в суді 1-ї інстанції.

Так, суд правильно врахував положення ч. 3 ст. 183 КПК України, та з урахуванням характеру та обставин інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, даних про його особу, колегія суддів 1-ї інстанції вважала за недоцільне визначати йому розмір застави, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. З таким висновком колегії суддів 1-ї інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні, оскільки інкримінований злочин вчинено із погрозою застосування насилля.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування ухвали суду з тих мотивів, які наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого та зазначались обвинуваченим під час судового розгляду під час апеляційного перегляду рішення суду 1-ї інстанції, оскільки судом постановлено ухвалу у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, ухвала по своїй суті є правомірною, справедливою відповідно до об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням достатніх мотивів та підстав.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисника обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 про порушення права на ефективний апеляційний перегляд колегія суддів апеляційної інстанції залишає без задоволення, оскільки оскарженою ухвалою суду 1-ї інстанції строк тримання під вартою обвинуваченому продовжено до 19 лютого 2026 року, а не до 10 лютого 2026 року, як зазначено у скарзі обвинуваченого. Крім того, станом на день розгляду апеляційної скарги сторони захисту строк продовженого запобіжного заходу не сплинув, як на цьому наполягав обвинувачений.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що утримання під вартою не є передумовою покарання у виді позбавлення волі, але при збережені розумної підозри / обвинувачення відносно затриманої особи у скоєні злочину є умовою законності та відповідає реальним вимогам суспільного інтересу.

Суд не відхиляє доводів сторони захисту на користь обвинуваченого, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 19 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4