Дата документу 26.02.2026 Справа № 332/983/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/983/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/367/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 7 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Василівка Запорізької обл., громадянку України, заміжню, яка має на утриманні сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , займає посаду старшого секретаря Василівського районного суду Запорізької області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , яка не є особою, щодо якої здійснюється особливий порядок кримінального провадження, передбачений ст. 480 КПК України, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст.111-1 КК України та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги на строк 14 років, з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 лютого 2022 року Указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який продовжено до 20 травня 2023

24.02.2022 на виконання наказів вищого військового керівництва військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території України, у тому числі і міста Василівка Запорізької області, яке було фактично захоплено та окуповано починаючи з 26.02.2022.

Так з метою відсічі військовій агресії, починаючи з 24.02.2022 Указами Президента України у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено до 05 години 30 хвилин 21 лютого 2023 року.

Так, відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 (в редакції від 07.05.2022, далі за текстом - Закон №1207-VII), тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав.

Тимчасово окупованою територією, відповідно до п. 7 ч. 1 ст.1-1 Закону №1207-VII, є частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

Відтак, Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (Василівська міська територіальна громада за винятком села Кам`янське, внесена до переліку територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) та станом на час повідомлення про підозру перебуває у ньому.

Так, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , займаючи посаду старшого секретаря Василівського районного суду Запорізької області, не пізніше 1 червня 2022 року (більш точні дата органом досудового розслідування не встановлені), перебуваючи у м. Василівка Запорізької області, будучи громадянкою України, проросійськи налаштованою особою, прийняла пропозицію від невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників окупаційної адміністрації держави-агресора російської федерації та надала добровільну згоду на зайняття посади у незаконному правоохоронному органі управління внутрішніх справ по м. Василівка і Василівському району Головного управління внутрішніх справ в Запорізькій області, мовою оригіналу: «управления внутренних дел по г. Васильевка и Васильевскому району Главного управления внутренних дел по Запорожской области», створеного на тимчасово окупованій території м. Василівка.

При цьому, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» № 3781-XII від 23 грудня 1993 року, а саме ч. 2 передбачено, що правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Відповідно до цього Закону захисту підлягають у тому числі працівники правоохоронних органів, які беруть безпосередню участь відповідно у оперативно-розшуковій та розвідувальній діяльності, охороні громадського порядку і громадської безпеки.

Також, відповідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» ?№ 580-VIII від 2 липня 2015 року, передбачено що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності;

4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Також, відповідно до п. 6 ч. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від ?15 квітня 2014 року передбачено, що окупаційна адміністрація російської федерації - сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Далі, починаючи з 1 червня 2022 року ОСОБА_11 , будучи громадянкою України та проросійськи налаштованою особою, перебуваючи на території м. Василівка Василівської міської територіальної громади Запорізької області, яка з 26.02.2022 і по теперішній час є тимчасово окупованою територією представниками зф держави-агресора рф, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, добровільно та ініціативно вступила до лав незаконного правоохоронного органу управління внутрішніх справ по м. Василівка і Василівському району Головного управління внутрішніх справ в Запорізькій області, мовою оригіналу: «управления внутренних дел по г. Васильевка и Васильевскому району Главного управления внутренних дел по Запорожской области», зайнявши посаду старшого інспектора відділення кадрів по роботі з особовим складом, із місцем фактичного розташування: Запорізька область, м. Василівка, вул. Шевченка, буд. 38 - колишне приміщення Василівського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області.

15 вересня 2022 року відповідно до наказу начальника незаконного правоохоронного органу - управління внутрішніх справ по м. Василівка і Василівському району Головного управління внутрішніх справ в Запорізькій області ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 № 21 23 вересня 2022 року розірвано контракт та звільнено зі служби незаконного правоохоронного органу старшого інспектора відділення кадрів по роботі з особовим складом УВС по м. Василівка та Василівського р-ну громадянку України ОСОБА_11 , за власним бажанням.

Період проходження ОСОБА_11 служби на посаді старшого інспектора відділення кадрів по роботі з особовим складом незаконного правоохоронного органу управління внутрішніх справ по м. Василівка і Василівському району Головного управління внутрішніх справ в Запорізькій області з 1 червня 2022 року по 23 вересня 2022 року.

Обіймаючи зазначену посаду, пов`язану із охороною прав і свобод людини, протидією злочинності, підтриманням публічної безпеки і порядку, охороною громадського порядку і громадської безпеки, досудовим розслідуванням та іншими правоохоронними функціями, фактично поклавши та виконуючи повноваження Національної поліції України ОСОБА_11 , здійснювала свою протиправну діяльність в інтересах окупаційної влади держави-агресора російської федерації, з метою підтримання окупаційної влади у місті м. Василівка та Василівського р-ну Запорізької області.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим та невмотивованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування скарги наголошує, що ключовою обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України є добровільність зайняття посади в незаконному правоохоронному органі.

Вказує, що сукупність доказів, досліджених судом, не встановлює, що ОСОБА_11 саме добровільно (без примусу, погроз, залежності від окупаційної адміністрації, обмежень пересування тощо) обійняла посаду.

За умов тимчасової окупації сам факт перебування особи на місці та подальші дії не можуть автоматично тлумачитися як добровільність без належного доказового підтвердження.

Показання свідків не підтверджують добровільності та значною мірою є похідними.

Свідки ( ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ) не повідомили про безпосереднє спостереження моменту працевлаштування і призначення та не надали відомостей, які б достовірно розкривали мотиви й умови зайняття посади (чи був тиск, чи були альтернативи, чи мала особа можливість відмови тощо).

Частина повідомленого ґрунтується на інформації з телеграм-каналів або переказі третіх осіб, які в суді не допитані, що не може бути достатнім для доведення добровільності.

Публікації в телеграм-каналах, навіть оглянуті протоколом, самі по собі не доводять ані факту добровільності, ані достовірності таких документів. Без належної верифікації такі відомості не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку як визначальні.

Крім того, у фабулі вироку фігурує період з 01.06.2022, тоді як у наведеному «наказі» міститься інший відрізок (зокрема згадується 01.07.2022).

Наявність таких розбіжностей щодо істотних для кваліфікації обставин породжує сумніви, які відповідно до Конституції та КПК мають тлумачитися на користь обвинуваченої.

Не доведено, що діяльність обвинуваченої фактично мала ознаки виконання правоохоронних функцій у розумінні ч. 7 ст. 111-1 КК

Обвинуваченій інкриміновано зайняття посади «старшого інспектора відділення кадрів». Сам по собі кадровий напрям є адміністративним і для застосування найсуворішої частини (ч. 7) необхідно довести, що особа реально виконувала повноваження та функції незаконного правоохоронного органу в обсязі, що відповідає змісту обвинувачення (а не лише формальну назву підрозділу чи посади).

Розгляд відбувався за відсутності обвинуваченої, яка не давала пояснень, а захисник вказував на відсутність можливості узгодити правову позицію з підзахисною. За таких умов суд мав проявити підвищений стандарт ретельності в перевірці доказів та усуненні сумнівів, проте фактично зробив обвинувальний висновок за недостатньої доказової бази.

Просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити.

У судовому засіданні захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та наголосила, що обвинувачення у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є недоведеним. Зокрема матеріали НСРД не підтверджують добровільності зайняття обвинуваченою відповідної посади, а допитані у провадженні свідки також не підтвердили зазначених обставин.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги та зазначив, що винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю сукупністю належних і допустимих доказів, у тому числі показаннями свідків. На думку прокурора, ці докази в сукупності підтверджують, що на час відповідних подій обвинувачена мала реальну можливість залишити тимчасово окуповану територію, однак цього не зробила, натомість залишилась та працевлаштувалась до незаконного правоохоронного органу.

Заслухавши доповідь судді, захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо стосовно нього уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження.

При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі.

До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»).

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження, що стороною захисту не заперечується на не спростовано.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченої ОСОБА_11 в судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» випуск №44 (8326) від 24.02.2026 року, повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_11 винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Як зазначено вище, судовий розгляд зазначеного провадження здійснювався за відсутністю обвинуваченого у спеціальному судовому провадженні, рішення про проведення якого було належним чином вмотивоване, є законним та обґрунтованим.

У зв`язку з цим ОСОБА_11 не була допитана судом в якості обвинуваченої по суті висунутого їй обвинувачення.

Разом з тим, як зазначено вище, судом при проведенні спеціального судового провадження були виконані вимоги, передбачені статтею 297-5 КПК України.

Захист обвинуваченого за призначенням здійснювала фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_7 .

У ході судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України судом були досліджені численні письмові докази, які є релевантними та допустимими відповідно до вимог КПК України.

Їх зміст вказує на обставини вчинення інкримінованого злочину, характеризує особу обвинуваченої та підтверджує добровільність заняття посади в незаконному правоохоронному органі з 01.06.2022 по 15.09.2022 року.

Зміст вказаних доказів відображає фактичні обставини інкримінованого діяння, характеризує особу обвинуваченої, підтверджує перебування на тимчасово окупованій території та, у сукупності з іншими матеріалами, свідчить про добровільність зайняття посади в незаконному правоохоронному органі та подальше звільнення за власним бажанням у вересні 2022 року.

Зокрема, суд першої інстанції послідовно дослідив документи, які підтверджують анкетні дані, правовий статус, соціально-правову характеристику ОСОБА_11 , процесуальні документи, що підтверджують законність і послідовність дій органу досудового розслідування та прокурора, а також забезпечення права на захист у провадженні.

Зокрема, досліджено постанову слідчого про призначення захисника від 16.01.2023 року та доручення Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги (т. 1 а.с. 207208); ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2023 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т. 1 а.с. 209211) і ухвалу цього ж суду від 07.02.2023 року про накладення арешту на майно (т. 1 а.с. 212214). Досліджено витяги з Державного реєстру речових прав (т. 1 а.с. 215216, 219222), постанову слідчого від 02.02.2023 року про залучення спеціаліста ОСОБА_17 для оцінки вартості майна (т. 1 а.с. 217218), а також звіт про незалежну оцінку нерухомого майна та земельної ділянки (т. 1 а.с. 223245, 246255; т. 2 а.с. 110).

Досліджено повідомлення УСБУ в Запорізькій області про виявлене кримінальне правопорушення від 27.09.2022 року (т. 2 а.с. 15).

Для встановлення факту зайняття посади в незаконному правоохоронному органі та оцінки добровільності відповідних дій мали документи окупаційного походження і пов`язані з ними матеріали, отримані у спосіб, передбачений КПК України. Так, суд дослідив завірену копію листа ГУНП в Запорізькій області від 25.03.2022 року, з якої вбачається відсутність в офіційних обліках інформації про проходження служби ОСОБА_11 у ГУНП, а також додані до листа копії: «наказу» (б/д № л/с) про зайняття ОСОБА_11 посади у незаконному правоохоронному органі «управління внутрішніх справ по м. Василівка і Василівському району ГУВС в Запорізькій області» (Додаток № 1), рапорту ОСОБА_11 від 15.09.2022 року про звільнення (Додаток № 2) та «наказу» від 15.09.2022 року про звільнення (Додаток № 3) (т. 2 а.с. 1627).

Наявність саме «рапорту» як добровільного службового документа і наказу про звільнення, що містить формулювання «за власним бажанням», у логічному взаємозв`язку з іншими доказами була оцінена судом як важлива ознака усвідомленої участі у структурі незаконного органу, а не випадкової чи вимушеної присутності.

Для перевірки ідентифікації обвинуваченої та узгодження документів із конкретною особою судом досліджено протоколи пред`явлення особи для впізнання: від 18.10.2022 року, де свідок ОСОБА_16 впізнав ОСОБА_11 як особу, яка після початку повномасштабної війни зайняла посаду старшого інспектора відділення кадрів у т.зв. «ГУ МВД по Запорожской области» (т. 2 а.с. 2829); від 19.10.2022 року, де свідок ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 3031); від 20.10.2022 року, де свідок ОСОБА_15 впізнала ОСОБА_11 як свою матір та підтвердила її перебування на відповідній посаді (т. 2 а.с. 3233); а також протокол впізнання від 25.10.2022 року, де свідок ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 4243).

Окремий масив доказів, який суд визнав показовим для встановлення реальності перебування обвинуваченої в структурі незаконного правоохоронного органу та для підтвердження її власної обізнаності про це, становили матеріали огляду мобільного телефону та листування у месенджері «Telegram».

Суд дослідив розписку ОСОБА_15 від 20.10.2022 року про надання згоди на огляд її особистого телефону «iPhone XR» у частині ознайомлення з листуванням у Telegram із профілем «мамуля», зареєстрованим на номер НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 34), а також протокол огляду від 20.10.2022 року, в якому детально зафіксовано предмет огляду (модель телефону, IMEI), наявність додатку Telegram та виявлену переписку між акаунтом ОСОБА_15 («Bunny», акаунт « ОСОБА_19 ») і контактом « ОСОБА_20 », який ідентифіковано як такий, що належить та особисто використовується ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 3541).

У протоколі відображено хронологію повідомлень за серпень 2022 року, що демонструє характер комунікації, а також зафіксовано, що 16.09.2022 року ОСОБА_11 надіслала фотоповідомлення, яке містить два фотознімки: рапорт про звільнення (датований 15.09.2022) і «наказ» № 21 (з реквізитами щодо звільнення та періоду служби), підписаний керівником т.зв. органу (т. 2 а.с. 3541).

Сам факт надсилання обвинуваченою таких документів із власного акаунту близькій особі, у сукупності з іншими матеріалами, був обґрунтовано розцінений судом як доказ її фактичного перебування у штатній структурі незаконного органу та її свідомого ставлення до цієї обставини.

Додатково судом досліджено протокол огляду від 26.10.2022 року щодо публікацій у телеграм-каналі «Зрадники півдня України», де виявлено публікацію від 13.08.2022 року з фотозображеннями «наказу» окупаційного органу, у якому серед призначених осіб зазначена ОСОБА_11 з анкетними даними, посадою та формулюванням «вновь принятого по заявлению», а також описано порядок збереження скриншотів і запису їх на матеріальний носій - CD-R, долучений як додаток № 1 відповідно до ст. 105 КПК України (т. 2 а.с. 4452).

Цей доказ суд не сприймав ізольовано як єдине джерело істини, а розглянув у сукупності з протоколами впізнання та матеріалами огляду листування, що надало йому підтверджувального значення для встановлення факту призначення на посаду та співвідношення між відкритими даними та приватною комунікацією обвинуваченої.

Окрім вищезгаданих письмових доказів, судом було безпосередньо допитано свідків кримінального провадження, показання яких суд оцінив у сукупності з іншими доказами як логічні, послідовні та такі, що узгоджуються між собою і з матеріалами оглядів та впізнання.

Зокрема, свідок обвинувачення ОСОБА_13 повідомила, що є керівником апарату Василівського районного суду Запорізької області та знає ОСОБА_11 як колишню підлеглу: раніше вони працювали в суді, а ОСОБА_11 обіймала посаду старшого секретаря в канцелярії. Свідок зазначила, що під час окупації м. Василівка перебувала там, виїхала 26.09.2022 року, з обвинуваченою особисто не спілкувалася, однак підтримувала контакт у месенджері. Після виїзду до Запоріжжя їй стало відомо з телеграм-каналів, а згодом і від інших осіб, що ОСОБА_11 пішла на співпрацю з окупаційною владою, при цьому деталей такої співпраці свідок не знала.

Свідок обвинувачення ОСОБА_14 пояснив, що після окупації м. Василівка роботу Василівського районного суду було припинено, працівників фактично розпущено, а він, рятуючи техніку, виїхав у квітні 2022 року та здав її до ТУ ДСА. З травня 2022 року почав працювати у м. Запоріжжі. Він повідомив, що в червні 2022 року йому телефонувала ОСОБА_11 із запитанням про техніку суду, після чого зі слів ОСОБА_13 дізнався, що обвинувачена працює на окупаційну владу. Надалі, в серпні 2022 року, він бачив у телеграм-каналах інформацію зі списками «кадрового підрозділу» окупаційного МВД у Василівці, де фігурувала ОСОБА_11 . Також він підтвердив, що проводилась процедура впізнання, під час якої він впізнав обвинувачену.

Свідок обвинувачення ОСОБА_15 пояснила, що ОСОБА_11 є її матір`ю. Вона вказала, що виїхала з ОСОБА_21 26.02.2022 року, а влітку 2022 року побачила у телеграм-каналах публікації з фотографією матері та даними про її посаду в окупаційній «поліції». За словами свідка, після розмови ОСОБА_11 підтвердила цей факт, а у вересні 2022 року надіслала їй у «Telegram» рапорт про звільнення з «поліції» окупаційної влади у м. Василівка, зазначивши, що працювала там із червня 2022 року приблизно три місяці.

Свідок обвинувачення ОСОБА_16 пояснив, що обвинувачена є його тещею. Він повідомив, що востаннє бачив її наприкінці лютого 2022 року, а влітку 2022 року разом із дружиною побачив у телеграм-каналах інформацію про підозри у колабораційній діяльності ОСОБА_11 , зокрема про її роботу в окупаційній структурі інспектором по кадрах. Зі слів свідка, вони з дружиною намагались переконати її співпрацювати з українськими органами, однак вона звільнилася, а його дружині було надіслано рапорт про звільнення.

Таким чином, показання допитаних свідків узгоджуються з письмовими та цифровими доказами, зокрема з матеріалами впізнання, оглядів і зафіксованими повідомленнями та документами, що у своїй сукупності підтверджує встановлені вироком обставини перебування ОСОБА_11 на посаді у незаконному правоохоронному органі на тимчасово окупованій території у відповідний період.

Свої висновки суд належним чином вмотивував в оскаржуваному вироку та з цими висновками повністю погоджується колегія суддів.

Всі доводи сторони захисту, які є аналогічними тим, що викладені в апеляційній скарзі захисника, були перевірені судом першої інстанції та на ці доводи надана аргументована та змістовна відповідь у вироку.

Зокрема, в противагу доводам захисника проте, що належним чином не було повідомлено обвинувачену про дату і час розгляду справи, відсутності можливості узгодити правову позицію захисника та обвинуваченої, колегія суддів наголошує наступне.

У вироку суд першої інстанції прямо зазначив, що судовий розгляд відбувався у порядку спеціального судового провадження (in absentia) за ч. 3 ст. 323 КПК України, з урахуванням ч. 2 ст. 7 КПК України. У цьому ж контексті суд першої інстанції навів міркування щодо стандартів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, зокрема у справах «Колоцца проти Італії», «Шомоді проти Італії» та інших, обґрунтувавши, що державою та судом вжито всіх передбачених законом заходів для забезпечення права обвинуваченої на захист і доступ до правосуддя, включно із призначенням захисника та належним повідомленням про провадження, а неявка обвинуваченої оцінена як реалізація права діяти на власний розсуд та як відмова від участі у процесі за відсутності об`єктивних перешкод.

Таким чином, заява сторони захисту про те, що суд нібито не забезпечив підвищений стандарт ретельності при in absentia, не узгоджується з мотивувальною частиною вироку і фактичним змістом судового розгляду, адже суд першої інстанції саме виходив із необхідності підвищеної вимогливості до доказів та детально пояснив, чому вважає гарантії права на захист дотриманими.

З приводу доводів щодо кваліфікуючих ознак за ч. 7 ст. 111-1 КК України, добровільність зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прямо констатував, що в матеріалах провадження «відсутні будь-які об`єктивні дані», які б давали підстави вважати, що обвинувачена діяла під безпосереднім психічним впливом або фізичним примусом, що дії були необхідними для усунення небезпеки, яка безпосередньо загрожувала їй чи її рідним, або для захисту суспільних чи державних інтересів.

Це не є «перекладанням тягаря доказування» на захист, як може трактуватися за доводами апеляції, а є процесуально допустимим висновком суду, сформованим після перевірки всього масиву доказів та за відсутності виявлених даних про примус при тому, що наявні докази вказують на ініціативність і тривалість перебування в незаконному органі.

Вирок містить конкретні фактичні дані, на яких ґрунтується висновок про добровільність зайняття посади.

По-перше, судом встановлено існування документів щодо призначення та проходження «служби» обвинуваченою: завірена копія листа ГУНП, у додатках до якого містяться копія «наказу» про зайняття посади у незаконному правоохоронному органі, копія рапорту обвинуваченої про звільнення, копія «наказу» про звільнення (т.2 а.с 1627).

По-друге, досліджено протокол огляду мобільного телефону доньки обвинуваченої та листування в «Telegram», де зафіксовано, що саме обвинувачена (контакт « ОСОБА_20 » з номером, який у протоколі ідентифіковано як такий, що належить і використовується ОСОБА_11 ) надіслала фотознімки рапорту про звільнення та «наказу» т.зв. органу про звільнення, причому із змісту «рапорту» прямо випливає формула «прошу уволить… по собственному желанию», а із «наказу» «расторгнуть контракт и уволить… по собственному желанию» (т.2 а/с 3541).

Така поведінка є несумісною з версією про об`єктивну невідворотність або безвихідь, бо власноручне ініціювання звільнення «за власним бажанням» у межах вказаної структури свідчить не тільки про перебування у штатній вертикалі, а і про усвідомлене користування внутрішніми «процедурами» цього незаконного органу.

По-третє, протокол огляду телеграм-каналу «Зрадники півдня України» зафіксував публікації з фотозображеннями «наказу» незаконного органу на окупованій території, у яких серед списку осіб прямо зазначена ОСОБА_11 із датою народження, посадою, умовами «контракту», тарифним розрядом і особливо показовою формулою «вновь принятого по заявлению», що за своїм змістом означає вступ «за заявою» (т.2 а.с 4452).

Суд першої інстанції, оцінюючи ці докази не ізольовано, а у зв`язку з іншими доказами, дійшов висновку, що в сукупності вони підтверджують призначення та перебування обвинуваченої на посаді.

Саме сукупність зазначених джерел, зокрема документів про призначення і звільнення, листування, в якому обвинувачена сама надсилає матеріали «рапорту» та «наказу», а також огляду публікацій, де вказано «за заявою», у логічному взаємозв`язку підтверджує висновок суду про добровільність зайняття посади.

У цьому зв`язку аргумент захисника про те, що за умов окупації «сам факт перебування» не може автоматично тлумачитися як добровільність, фактично не спростовує мотивів вироку, бо суд першої інстанції не обмежився констатацією «перебувала в місті», а навів комплекс конкретних даних про вступ до незаконного органу, перебування на посаді протягом кількох місяців, функціонування у штатній системі та звільнення «за власним бажанням».

Твердження про похідний характер показань свідків і те, що вони нібито не повідомили про безпосереднє спостереження моменту працевлаштування, також не може бути підставою для скасування вироку. По-перше, стандарт доведеності «поза розумним сумнівом» не означає, що кожна обставина має бути підтверджена виключно фіксування безпосередньо моменту вчинення, особливо коли йдеться про зайняття посади в умовах окупації, що за своєю природою є латентною поведінкою і рідко здійснюється публічно.

Важливим є те, що показання свідків у цій справі не підміняють собою документальні та цифрові докази, а підтверджують контекст, ідентифікацію особи та узгоджуються з іншими матеріалами.

По-друге, свідок ОСОБА_15 повідомила не «перекази з телеграму», а власне сприйняття і безпосередню комунікацію з матір`ю. Вона пояснила, що після появи інформації в телеграм-каналах вона роз`яснила матері наслідки, на що ОСОБА_11 підтвердила факт працевлаштування, а у вересні 2022 року обвинувачена надіслала їй у «Telegram» рапорт про звільнення і підтвердила період роботи; такі відомості суд першої інстанції мотивовано сприйняв у поєднанні з протоколом огляду телефону та листування (т.2 а.с 3541).

Посилання захисника на те, що інформація з телеграм-каналів не доводить добровільності та що без належної верифікації такі відомості не можуть бути визначальними, по суті відтворює загальне правило оцінки доказів, але не враховує, як саме суд першої інстанції використав відповідний доказ.

У вироку зазначено, що фактичні дані з протоколів оглядів телеграм-каналів та сторінок Інтернет-мережі узгоджуються із встановленими судом обставинами, а проведення огляду, фіксація ходу й результатів, створення доказової копії та збереження на окремий носій забезпечили належний процесуальний спосіб закріплення такої інформації.

Вирок не містить висновку, що лише телеграм-публікації доводить вину обвинуваченої.

Навпаки, суд підкреслив сукупність, а також наявність переписки в телефоні близької особи, де обвинувачена сама надсилає документи «рапорту» та «наказу».

Верифікація персональної належності документів відбувалася не тільки через публічні канали інформації, але й через приватне листування, у якому джерелом є сама обвинувачена.

Тобто суд першої інстанції мав не одну, а кілька незалежних обставин ідентифікування обвинуваченої - збіг персональних даних, узгодженість дат і посадових позначень, впізнання обвинуваченої свідками, а головне - направлення обвинуваченою цих документів через месенджер своїй доньці.

Аргумент щодо розбіжностей у датах, зокрема, що у фабулі вироку фігурує період з 01.06.2022, тоді як в одному з документів згадується 01.07.2022, на думку колегії суддів, не створює такого розумного сумніву, який неможливо усунути, та не впливає на правильність юридичної кваліфікації.

Сам суд першої інстанції констатував, що «не пізніше 1 червня 2022 року (більш точні дата органом досудового розслідування не встановлені)» обвинувачена прийняла пропозицію та надала згоду на зайняття посади, а також встановив, що період перебування на посаді тривав до 23.09.2022.

Наявність у різних джерелах близьких дат за умов окупації і використання окупаційною адміністрацією різних «наказів» та внутрішніх документів не нівелює самого факту зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, який підтверджений декількома взаємопов`язаними доказами.

Для складу ч. 7 ст. 111-1 КК України істотним є встановлення самого факту добровільного зайняття посади в незаконному правоохоронному органі на тимчасово окупованій території; конкретизація першого дня служби у межах одного місяця, за наявності інших переконливих доказів, не спростовує доведеності події та складу кримінального правопорушення, а відтак не є самодостатньою підставою для скасування вироку.

Окреме твердження захисника про те, що не доведено фактичне виконання обвинуваченою правоохоронних функцій, оскільки їй інкриміновано зайняття посади «старшого інспектора відділення кадрів», а кадровий напрям нібито є адміністративним, і для застосування ч. 7 ст. 111-1 КК України необхідно довести, що особа реально виконувала повноваження незаконного правоохоронного органу в «правоохоронному» сенсі, а не лише формально обіймала посаду.

Колегія суддів вважає, що такий аргумент ґрунтується на звуженому тлумаченні диспозиції ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Закон криміналізує саме добровільне зайняття посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території. Зайняття посади - це входження до штатної (службової) структури відповідного органу, набуття статусу службової особи такого органу і виконання покладених на неї функціональних обов`язків у його системі.

Для визнання складу не є необхідним доведення, що конкретна особа здійснювала, затримання чи досудове розслідування. Достатнім є те, що вона добровільно працевлаштувалась у незаконний правоохоронний орган як елемент його функціонування. Кадровий підрозділ у правоохоронному органі забезпечує комплектування особовим складом, облік, добір, оформлення «служби», дисциплінарні та службові процедури, тобто створює умови для реалізації правоохоронних функцій органу в цілому.

Суд першої інстанції, описуючи фактичні обставини, зазначив, що обіймана посада була пов`язана із функціонуванням незаконного правоохоронного органу, який узурпував і виконував правоохоронні функції на окупованій території, і що обвинувачена діяла в інтересах окупаційної влади з метою підтримання окупаційної вертикалі.

Крім того, у вироку наведено нормативне підґрунтя щодо поняття «правоохоронні органи» (Закон № 3781-XII), завдань поліції (Закон № 580-VIII), а також визначення окупаційної адміністрації (Закон № 1207-VII), що дозволило суду першої інстанції вмотивовано віднести т.зв. «УВС» до незаконних правоохоронних органів окупаційної адміністрації.

Отже, твердження захисника про «відсутність ознак виконання правоохоронних функцій» зводиться до заміни предмета доведення.

Оскільки у цій категорії справ ключовим є факт зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, а не встановлення, що кожен працівник такого органу особисто здійснював весь комплекс правоохоронних дій.

З урахуванням вищезазначеного, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст.337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано вважав зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності - достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченої ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст.111-1 КК України.

Покарання обвинуваченій призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, підвищеної суспільної небезпеки та особи винного тощо.

Свої висновки в частині призначеного покарання суд також належним чином вмотивував у вироку.

Підстав для пом`якшення покарання колегія суддів не убачає.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду, викладених у вироку, а тому вказана скарга задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції від 14.11.2025 року - без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2025 року, яким ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4