ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/91/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.187 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2025 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Біла Церква Київської області та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, із неповною середньою освітою, безробітного, в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із конфіскацією всього належного майна.

Строк відбування призначеного судом ОСОБА_7 покарання постановлено рахувати з 16 травня 2024 року.

У справі вирішено питання судових витрат, арешту майна та речових доказів.

Згідно з вироком суду, 16 травня 2024 року близько 16 год. 00 хв., у період дії на території України режиму воєнного стану, в обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував на території парку «Сопільче» в м.Тернополі неподалік тенісного корту «Central Park Ternopil», за географічними координатами 49.5453580, 25.5851590, виник злочинний умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, реалізовуючи який він тоді ж і там же, під час словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_10 , раптово, для подолання можливого опору, вчинив напад на останнього, нанісши один удар кулаком правої руки в область голови, чим спричинив йому легке тілесне ушкодження у вигляді садна на шкірі, крововиливу червоної облямівки та садна слизової оболонки верхньої губи зліва із забиттям м`яких тканин у виді набряку, від якого даний потерпілий упав на землю і втратив свідомість, при цьому, умисно, відкрито, з корисливих мотивів, викрав із гаманця потерпілого грошові кошти в сумі 877 грн., після чого із викраденим майном з місця вчинення даного кримінального правопорушення втік, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму, а також - легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2025 року у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначити покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

В решті вирок суду залишити без змін.

Апелянт зазначає, що факт повного добровільного відвернення заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди не підтверджується доказами, оскільки грошові кошти, якими заволодів обвинувачений були в нього вилучені в ході особистого обшуку під час затримання.

Посилається на відсутність щирого каяття обвинуваченого, оскільки на досудовому розслідуванні під час допиту ОСОБА_7 вину не визнавав, посилаючись на ст. 63 Конституції України, а тому вважає визнання вини у суді не свідчить про щире каяття.

Апелянт вказує, що ОСОБА_7 згідно ст.89 КК України вважається раніше не судимим, однак 06.10.2021 року був засуджений Залізничним районним судом м. Львова за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України 2 роки іспитового строку.

Посилається на те, що злочин вчинено відносно потерпілого, який є особою молодого віку та є учасником бойових дій, а обвинувачений молодого працездатного віку та суспільно-корисною працею не займається.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , в судових дебатах захисника ОСОБА_8 , які заперечили апеляційну скаргу, вважають вирок суду законним, обґрунтованим, просять його залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Потерпілий ОСОБА_10 повторно в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, що відповідно до ст. 405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікація вчиненого за ч. 4 ст. 187 КК, в апеляційній скарзі не оспорюється.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суть доводів апеляційної скарги зводиться до тверджень про невідповідність покарання, призначеного місцевим судом, тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також про необґрунтованість висновків суду щодо застосування ст. 69 КК.

Обираючи ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.187 КК у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є особливо тяжким, разом з тим зважив на обставини кримінального провадження, зокрема, що вартість сума грошових коштів, якими намагався заволодіти обвинувачений, є незначною.

Суд врахував обставини, які пом`якшують покарання - добровільне відвернення заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, думку потерпілого, який просив суворо не карати ОСОБА_7 , жодних претензій до обвинуваченого немає, а також відомості про особу обвинуваченого, який, відповідно до ст. 89 КК України є таким, що раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, щиро розкаявся.

На переконання суду, всі ці обставини в сукупності, за відсутності обтяжуючих обставин, вважав винятковими і такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, та наведених вище обставин, які істотно знижують ступінь суспільної небезпеки, суд дійшов переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 187 КК, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є занадто суворим чи м`яким.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі, при цьому суд правомірно застосував ст.69 КК України з огляду на наступне.

За змістом ч.1,2 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті (частині статті) Особливої частини цього кодексу.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, що вчинив особливо тяжкий злочин, конкретні обставини справи, особу винного, який в силу ст. 89 КК раніше не судимий, взяв до уваги, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання.

Суд також встановив обставини, що пом`якшують покарання, до яких відніс повне визнання вини обвинуваченим, його щире каяття та добровільне відвернення заподіяної шкоди.

Суд правомірно взяв до уваги думку потерпілого, який жодних претензій до обвинуваченого не має та просив суворо не карати обвинуваченого, фактичні обставини кримінального провадження, зокрема те, що сума грошових коштів, якими намагався заволодіти обвинувачений, є невеликою.

Обставин, які обтяжують покарання, місцевий суд не вбачав і у вироку не зазначив даних про те, що за дослідженням доказів було встановлено аби які відомості, які свідчать про їх наявність.

Колегія суддів вважає, що зазначене та відсутність обставин, які обтяжують покарання, з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання правомірно стали підставою для висновку місцевого суду про можливість досягти мети заходу примусу обґрунтовують підставність застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

З урахуванням наведеного, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, обґрунтовано врахував суд першої інстанції під час визначення покарання за ч.4 ст.187 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, і в своїй сукупності і співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та свідчать, що покарання за ч.4 ст. 187 КК навіть у мінімальному розмірі, встановленому в санкції вказаної частини статті, в даному випадку, є недоцільним і несправедливим.

Відтак рішення місцевого суду про застосування ст. 69 КК та призначення ОСОБА_7 покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.187 КК, з призначенням додаткового покарання- конфіскації майна, є обґрунтованим, ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК та відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання.

З огляду на викладене, покарання призначене ОСОБА_7 є справедливим, співмірним характеру вчинених дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Посилання апелянта на те, що викрадені кошти були вилучені в обвинуваченого, а не добровільно повернуті, не спростовує факту повного добровільного відвернення заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, оскільки суд вирішуючи питання речових доказів у кримінальному провадженні - грошові кошти постановив повернути потерпілому ОСОБА_10 , який в суді вказав, що жодних претензій до обвинуваченого немає, просив його суворо не карати.

Посилання апелянта на відсутність щирого каяття обвинуваченого, зазначаючи, що на досудовому розслідуванні під час допиту ОСОБА_7 вину не визнавав, посилаючись на ст. 63 Конституції України, є необґрунтованими, оскільки суд правомірно взяв до уваги безпосередні показання обвинуваченого в суді, який визнав вину, щиро розкаявся, що відповідає вимогам ст. 23 КК України.

Твердження апелянта, що ОСОБА_7 згідно до ст.89 КК України вважається раніше не судимим, однак 06.10.2021 року був засуджений Залізничним районним судом м.Львова за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України 2 роки іспитового строку, то судом такі обставини враховані і призначено обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Посилання апелянта, що злочин вчинено відносно потерпілого, який є особою молодого віку та є учасником бойових дій, а обвинувачений суспільно-корисною працею не займається, то такі обставини судом теж враховані, оскільки, з врахуванням думки потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати, претензій до нього не має, призначено обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

При цьому колегія суддів зважає на те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 отримали кваліфікацію як «особливо тяжкий злочин» тільки за ознакою його вчинення «в умовах воєнного стану», проте обстановка, в якій він вчинив злочин, не характеризувалася як така, що пов`язана з воєнними діями та/або він не використав умови воєнного стану при його вчиненні (розбій в зоні проведення активних бойових дій тощо). За умови відсутності воєнного або надзвичайного стану його дії охоплювалися би ч. 1 ст. 187 КК.

За таких обставин, вирок суду є законним, обґрунтованим, тому підстав для задоволення скарги прокурора у кримінальному провадженні немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді