Справа № 333/2460/26
Провадження № 1-кс/333/1085/26
УХВАЛА

06 березня 2026 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0004751, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч. 4 ст. 408 КК України стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Донське Труновського району Ставропольського краю рф, громадянина України, одруженого, перебував на військовій службі на посаді помічника гранатометника ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 НГУ у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2026 року старший слідчий в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0004751, відомості про яке внесені до ЄРДР 25.06.2025року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 КК України.

Своє клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий обґрунтував таким.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира Національної гвардії України (по особовому складу) від 19 жовтня 2023 року №87 о/с, ОСОБА_5 призначено на посаду помічника гранатометника ІНФОРМАЦІЯ_3 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19 листопада 2024 року №344 ОСОБА_5 уважається таким, що з 19 листопада 2024 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_8 від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_8 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 19 квітня 2025 року, солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив тимчасове місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ, який дислокувався у військовому містечку № НОМЕР_3 , розташованому у АДРЕСА_2 , після чого до 29 квітня 2025 року свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби.

Таким чином, ОСОБА_5 , за викладених вище обставин, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, 07 червня 2025 року, солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив тимчасове місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, який дислокувався поблизу населеного пункту АДРЕСА_3 , після чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами військової частини.

Таким чином, ОСОБА_5 , за викладених вище обставин, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.4 ст. 408 КК України - дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

05.03.2026 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 4 ст. 408 КК України.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.4 ст.408 КК України підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: матеріалами службових розслідувань, протоколами допиту свідків.

Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ОСОБА_5 може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду;

- незаконно впливати на свідків;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а саме за вчинення злочинів за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.5 ст.407 та ч.4 ст.408 КК України, які згідно ст. 12 КК України, віднесені до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років.Розуміючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), суворість та невідворотність послідуючого покарання, підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Про вказані наміри підозрюваного вже свідчить його поведінка, оскільки достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військові злочини, а саме: самовільно залишив місця несення служби, яке по своїй суті являється переховуванням від правоохоронних та інших державних органів, а також органів військового управління з метою невиконання обов`язків військової служби.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що на даний час, у зв`язку із початковим етапом досудового розслідування даного кримінального провадження, встановити всіх свідків не виявилося можливим, однак, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а відтак ОСОБА_5 , у випадку застосування до нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, може здійснювати тиск на них, які враховуючи початковий етап досудового розслідування ще не були допитані у кримінальному провадженні, однак підлягають обов`язковому допиту в якості свідків, що суттєво вплине на можливість уникнення ОСОБА_5 кримінальної відповідальності та сприятиме перешкоджанню здійсненню досудового розслідування даного кримінального провадження.

Застосувати більш м`які запобіжні заходи до ОСОБА_5 неможливо, оскільки, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи характер злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_5 , значну суспільну небезпечність інкримінованих йому злочинів, беручи до уваги, що військові кримінальні правопорушення у період воєнного стану, у вчиненні яких він підозрюється, є тяжким і особливо тяжким та вчинене в той час коли весь Український народ героїчно протистоїть військовій агресії російської федерації, а також те, що вказане кримінальне правопорушення має підвищений суспільно небезпечний характер, оскільки впливає на обороноздатність України, та те, що вказана його протиправна діяльність створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження - безладдя та безкарності у Збройних силах України, сторона обвинувачення вважає за можливе не визначати розмір застави, оскільки вона не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 та слідчий ОСОБА_3 повністю підтримали клопотання про застосування підозрюваному запобіжний захід у виді тримання під вартою, просили його задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_5 пояснив, що не заперечує проти продовження проходження військової служби, але після проходження військово-лікарської комісії.

Вперше він залишив місце служби у зв`язку з тим, що після виходу з позицій у м. Оріхів, він звернувся до командування з проханням надати йому триденну відпустку для зустрічі з родиною, однак отримав відмову. В матеріалах справи написано, що його не було 10 днів, але він сумнівається у достовірності цієї інформації.

Вдруге він залишив місце служби у зв`язку з тим, що йому не дали змогу пройти військову-лікарську комісію.

У нього є певні проблеми зі здоров`ям, зокрема із шийним відділом хребта, внаслідок чого у нього спостерігалося порушення функції руки. Його було направлено до лікарні на лікування, після чого він розпочав проходження військово-лікарської комісії, однак завершити відповідне медичне обстеження не зміг у зв`язку з тим, що командир не відпускав його для проходження оглядів у лікарів. У подальшому, він не проходив військово-лікарську комісію, оскільки для її проходження необхідні відповідні документи від командування та медичної частини.

Увесь цей час він перебував за місцем проживання та ні від кого не переховувався.

Захисник ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення клопотання слідчого, зазначивши, що фактично ОСОБА_5 залишив місце служби, у зв`язку з незаконними діями командира, який не давав пройти медичне обстеження підозрюваному. Вважає, що клопотання слідчого недостатньо обґрунтоване, прокурор не довів про наявність ризиків, зазначених у ньому. ОСОБА_5 не переховувався від досудового розслідування, весь цей час перебував вдома, він має достатні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, раніше не судимий.

Вислухавши доводи прокурора та захисника, пояснення підозрюваного, дослідивши матеріали кримінального провадженні, додані до клопотання слідчого, в їх сукупності, суд дійшов до такого.

У судовому засіданні встановлено, що 25.06.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за ч.5 ст.407 КК України, а саме: за фактом самовільного залишення місця несення служби солдатом ОСОБА_5 , з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану (кримінальне провадження №0004751).

25.06.2025 року постановою заступника керівника першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_9 визначено групу слідчих для здійснення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, у складі: ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (старший групи), ОСОБА_18 , ОСОБА_9 .

27.06.2025 року постановою керівника Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_19 визначено групу прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №0004751, у складі: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 (старший групи), ОСОБА_22 , ОСОБА_23

11.08.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за ч.4 ст.408 КК України, а саме: за фактом самовільного залишення місця несення служби солдатом ОСОБА_5 , з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану (кримінальне провадження №0005666).

11.08.2025 року постановою заступника керівника першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_9 визначено групу слідчих для здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0005666, у складі: ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (старший групи), ОСОБА_18 , ОСОБА_9 .

12.08.2025 року постановою керівника Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_19 визначено групу прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у вказаному кримінальному провадженні, у складі: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 (старший групи), ОСОБА_22 , ОСОБА_23 .

04.03.2026 року постановою прокурора Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_21 об`єднано матеріали кримінальних проваджень №0004751, відомості про яке внесені до ЄРДР 25.06.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та №0005666, відомості про яке внесені до ЄРДР 11.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, в одне провадження під №0004751.

05.03.2026 року постановою заступника керівника Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Східного регіону ОСОБА_19 визначено групу прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у кримінальному провадженні 0004751, у складі: ОСОБА_21 (старший групи), ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_4

05.03.2026 року постановою заступника керівника першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_9 визначено групу слідчих для здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, у складі: ОСОБА_24 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (старший групи), ОСОБА_18 , ОСОБА_9 .

05.03.2026 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч.4 ст.408 КК України.

Відповідно до доручення №3-08-2026-000646 від 05.03.2026 року Південно-Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги призначив адвоката ОСОБА_6 для надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_5 .

У порядку ст.208 КПК України ОСОБА_5 не затримувався.

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу, погоджене із прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_21 , та доданих до нього матеріалів, підозрюваний ОСОБА_5 отримав 05.03.2026 року, тому встановлений законодавством час для ознайомлення з вказаними матеріалами, був дотриманий, враховуючи початок судового засідання. До матеріалів клопотання додані копії документів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Вважаю, що прокурором у судовому засіданні доведено, про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч.4 ст.408 КК України. На думку слідчого судді, зазначене підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

- показаннями свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 які пояснили, що проходять військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГУ. У цій же частині на посаді помічника гранатометника 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4 батальйону оперативного призначенняпроходив службу ОСОБА_5 19.04.2025 року при перевірці особового складу підрозділу в місці тимчасової дислокації підрозділу військової частини на території військового містечка НОМЕР_4 у АДРЕСА_2 було встановлено відсутність військовослужбовця ОСОБА_5 29.04.2025 року останнього було повернуто до місця дислокації підрозділу військової частини та він приступив до виконання обов`язків.

Водночас, 07.06.2025 року солдат ОСОБА_5 знову самовільно залишив місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ. 03.03.2026 року працівниками поліції було встановлено місцезнаходження останнього та повернуто його в розташування підрозділу вказаної військової частини. ОСОБА_5 не бажає продовжувати військову службу;

- даними матеріалів службових розслідувань керівництвом військової частини НОМЕР_1 НГУ за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_5 ;

- іншими матеріалами кримінального провадження.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Прокурор в обґрунтування клопотання слідчого під час судового засідання, на думку слідчого судді, довів наявність фактів та інформації, зміст яких переконав суд у тому, що підозрюваний ОСОБА_5 міг вчинити кримінальні правопорушення, зазначені у клопотанні слідчого про застосування запобіжного заходу.

Тобто, на даному етапі кримінального провадження підозра стосовно ОСОБА_5 є цілком обґрунтована. Доводи захисника та підозрюваного, заявлені на захист прав та інтересів останнього про поважні причини самовільного залишення місця служби обов`язково будуть перевірятися в ході досудового розслідування даного кримінального провадження та судового розгляду у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 77 КПК України, про які в своєму клопотанні зазначає слідчий, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду

Ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду є основним ризиком, який обґрунтовує необхідність вжиття запобіжних заходів.

Досліджуючи практику Європейського суду з прав людини, можливо дійти висновку, що небезпеку переховування від правосуддя необхідно визначати з урахуванням низки релевантних чинників, серед яких доцільно виокремити особистість обвинуваченого, його моральні якості та переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, його міжнародні контакти у поєднанні із загрозою суворості можливого покарання (рішення у справах «Пунцельт проти Чехії», «В. проти Швейцарії).

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України (санкція зазначеної статті передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 10 років позбавлення волі), тач.4 ст.408 КК України (санкція зазначеної статті передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 12 років позбавлення волі), що саме по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Водночас, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, а також очікуване покарання, яке можливо призначити за вказані злочини, є одним з факторів, який має враховувати суд при застосуванні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Тому слідчий суддя вважає, що тяжкість злочину, в якому підозрюють ОСОБА_5 не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але така підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Факт переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування підтверджується, на думку слідчого судді, і самим підозрюваним під час судового засідання, який не заперечував, що тривалий час проживав за місцем реєстрації, на військову службу не повертався.

Тобто, фактично встановлено досить тривалий час переховування ОСОБА_5 (більше 9 місяців).

Отже, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу, слідчий суддя враховує покарання, що передбачене законом за вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочинів, які інкримінуються ОСОБА_5 та, оцінюючи його у сукупності з іншими наведеними вище обставинами, встановленими в ході розгляду клопотання, дійшов до висновку про наявність ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення

Під час судового засідання було встановлено, що ОСОБА_5 тривалий час (з червня 2026 року) не повертався до розташування військової частини без поважних причин.

Крім того, підозрюваний двічі самовільно залишав тимчасове місце розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Вказане свідчить про наявність ризику можливості продовжити ОСОБА_5 вчиняти кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України.

Слідчий суддя також враховує, що ОСОБА_5 має постійне місце мешкання та реєстрації, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, перебував на військовій службі, раніше не судимий. Водночас, навіть наявність у нього певних соціальних зв`язків не спростовує висновки слідчого судді про можливе продовження підозрюваним кримінального правопорушення.

Щодо ризиків незаконного впливу на свідків

Перевіряючи наявність ризику незаконного впливу на свідків, слідчий суддя враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу (частина 4 статті 95 КПК України).

Отже, на переконання слідчого судді, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, крім випадків неможливості отримання безпосередньо судом таких показань внаслідок обставин, пов`язаних із введенням воєнного стану на території України. За таких обставин, заборона спілкуватися з певними визначеними особами, як наслідок встановлення ймовірного впливу на них, є об`єктивною необхідністю забезпечення «недоторканості» показань інших учасників кримінального провадження, які мають доказову цінність.

Водночас, жодних відомостей про те, що ОСОБА_5 намагався впливати на свідків, які були допитані під час досудового розслідування, а також інших осіб, прокурор та слідчий у судовому засіданні не надали.

Отже, слідчий суддя при аналізі пояснень учасників судового засідання, доказів у кримінальному провадженні, даних, що характеризують підозрюваного, дійшов до висновку, що існують ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від органу досудового розслідування та суду, можливість продовження вчинення кримінального правопорушення. Вказані ризики, на думку слідчого судді є досить вагомим у даному випадку, тому клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою необхідно задовольнити та застосувати до останнього вказаний запобіжний захід.

Також, слідчий суддя враховує, що відповідно до ч.7 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Необхідність застосування такого запобіжного заходу до підозрюваного, що обмежує його особисту недоторканість, не буде суперечити нормі ст.5 ч.1 п. «b» Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», за якою особи можуть бути арештовані для виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом та рішенню Європейського суду з прав людини справа «Чанєв проти України» від 09.10.2014 року.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В даному випадку вважаю можливо застосувати розмір застави, передбачений ст. 182 КПК України, а саме: 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

З урахуванням вимог ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2026 рік», ОСОБА_5 або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у сумі 266 240грн.

У разі внесення вказаної застави на підозрюваного ОСОБА_5 покладаються обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.182 КПК України у разі внесення застави згідно з ухвалою слідчого судді, суду щодо особи, стосовно якої раніше було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, передбачені цією частиною роз`яснення здійснюються уповноваженою службовою особою місця ув`язнення.

Керуючись, ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 184, 194, 196, 206 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого в ОВС першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Мелітополі та м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0004751, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.06.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч. 4 ст. 408 КК стосовно ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням його в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України по 03.05.2026 року (включно).

Затримати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно після оголошення цієї ухвали.

Строк тримання під вартою ОСОБА_5 рахувати з моменту фактичного його затримання - з 12 год. 45 хв. 06.03.2026 року.

ОСОБА_5 або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 266 240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) грн.

У разі внесення вказаної застави на ОСОБА_5 покладаються наступні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися за межі Запорізької області без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

3) прибувати до слідчого, прокурора, судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, один раз на тиждень у час, визначений вказаною посадовою особою.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розміру, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду.

Копію ухвали вручити прокурору, підозрюваному, захиснику підозрюваного, а також надіслати начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України для виконання.

Повний текст ухвали складено 06.03.2026 року.

Слідчий суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1