Справа № 727/3066/26
Провадження № 1-кп/727/279/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 27 лютого 2026 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000563, за обвинуваченням ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Осіївка, Бершадського району Вінницької області, українця, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця солдата, водія-електрика відділення управління командира 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , у невстановленому досудовим розслідуванням місці та часі, достовірно знаючи у зв`язку з займаною посадою у військовій частині НОМЕР_1 про заборону носіння, зберігання вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) та бойових припасів до вогнепальної зброї, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого дозволу, який видається органами поліції, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи на посаді водія-електрика відділення управління командира 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи в зоні ведення бойових дій, придбав, шляхом знахідки один корпус гранати Ф1, один запал типу УЗРГМ, корпус однієї ручної осколкової гранати «РГН» із маркуванням «254-99-88», які в подальшому перевіз до місця свого проживання: садівниче товариство «Чіпполіно», дачна ділянка №43, вул. Ніщинського, м. Чернівці.

В подальшому 17.01.2026 у період часу з 07 год. 56 хв. по 10 год. 07 хв. під час проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено: один корпус гранати Ф1, один запал типу УЗРГМ, які конструктивно поєднуються між собою, утворюючи при цьому одну ручну осколкову гранату Ф-1, яка відноситься до бойових припасів і до вибухових пристроїв промислового виготовлення.

Окрім наведеного, 18.01.2026, в ході відпрацювання в м. Чернівці по вул. Ніщинського, 3, працівниками ВКП ГУНП в Чернівецькій області було зупинено ОСОБА_4 , в якого під час поверхневої перевірки було виявлено та вилучено корпус однієї ручної осколкової гранати «РГН» із маркуванням «254-99-88», який останній носив та зберігав без передбаченого законом дозволу та який був придатним для здійснення вибуху.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив обставини вчинення ним злочину, свою вину визнав повністю. Вказав, що у вчиненому щиро кається, просив суд суворо його не карати. Обіцяв не вчиняти більше подібного.

Показання ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.

Відповідно до частини 3 статті 349 КПК України суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази треба дослідити та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорюються доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлена права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд, згідно з вимогами частини 2 статті 349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та оголошенням матеріалів кримінальної справи, які характеризують обвинуваченого.

Суд вважає доведеним, що викладені в обвинуваченні діяння мали місце і містять склад кримінального правопорушення.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за частиною 1 статті 263 КК України, як придбання, носіння та зберігання вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У постанові від 14.06.2018 (справа №760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, рішення від 12.04.2012 у справі «Довженко проти України» (Заява № 36650/03)), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Верховний Суд також зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі статтею 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він раніше не судимий, не повернувся з основної щорічної відпустки до місця розташування підрозділу в якому проходить військову службу, перебуває на обліку лікаря-нарколога, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває.

Суд також враховує, що ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Наведені обставини, на підставі статті 66 КК України, суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлені.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та ставлення обвинуваченого до вчиненого, відсутність обтяжуючих обставин та тяжких наслідків, беручи до уваги те, що обвинувачений раніше несудимий, суд реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення покарання у виді позбавлення волі в межах нижньої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 263 КК України.

Відповідно до вимог статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд враховує положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».

У рішенні від 18.02.2010 у справі «Гарькавий проти України» (Заява № 25978/07) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Це право є найважливішим у демократичному суспільстві у розумінні Конвенції. Суд нагадує, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».

З урахуванням наведеного вище суд вважає, що наявні підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням випробувального строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, та покладенням на нього обов`язків відповідно до частини 1 статті 76 КК України.

Саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідування до ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 66560,00 грн (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят грн 00 коп.)

На підставі ухвали Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року заставодавцем ОСОБА_6 внесено заставу за обвинуваченого ОСОБА_4 в розмірі 66560,00 грн (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят грн 00 коп.).

В судових дебатах прокурор ОСОБА_3 просив до набрання вироком законної сили залишити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді застави.

Оскільки судом прийнято рішення про визнання ОСОБА_4 винним та призначення йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд вважає за необхідне запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, залишити у виді застави.

Відповідно до частини 11 статті 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

За таких обставин, суд, відповідно до положень частини 11 статті 182 КПК України, вважає за доцільне повернути розмір застави заставодавцю ОСОБА_6 після набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню, які складаються з витрат за проведення судових експертиз на загальну суму 57250,91 грн, підлягають стягненню з обвинуваченого у відповідності до статті 124 КПК України.

Керуючись статтями 100, 124, 368-370, 371, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі статті 76 КК України покласти на ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до вступу вироку в законну силу залишити у виді застави.

Після набрання вироком законної сили, повернути заставодавцю ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_2 заставу у розмірі 66560,00 грн (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят грн 00 коп.), внесену згідно із квитанцією №395Т0066YK від 30 січня 2026 року на виконання ухвали Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Речові докази:

- футляр із шкіри чорного кольору, який зберігається в камері зберігання речових доказів Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області, квитанція від 17 січня 2026 року, упакування ID 467777 знищити;

- металеві фрагменти гранати Ф-1, які зберігається в металевому сейфі чергової частини Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області квитанція від 17 січня 2026 року, упакування ID 634745 знищити;

- гаманець із документами, запальничку, стартовий пакет, мобільний телефон марки Redmi 13, передані ОСОБА_4 залишити у розпорядженні останнього;

- металеві фрагменти гранати РГН без запалу, які зберігаються в металевому сейфі чергової частини Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області, квитанція від 18 січня 2026 року, упакування ID 438164 знищити.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави витрати за проведення судових експертиз на загальну суму 57250,91 грн (п`ятдесят сім тисяч двісті п`ятдесят грн 91 коп.), а саме:

-судову комплексну вибухово-технічну експертизу (висновок № КСЕ-19/126-26/1107 від 26.02.2026) - 8022,60 грн;

-судову комплексну вибухово-технічну експертизу (висновок № КСЕ-19/126-26/749 від 26.01.2026) - 8022,60 грн;

-судову молекулярну генетичну експертизу (висновок № СЕ-19/126-26/744-БД від 03.02.2026) - 10486,41 грн;

-судову молекулярну генетичну експертизу (висновок № СЕ-19/126-26/746-БД від 05.02.2026) - 14810,72 грн;

-судову молекулярну генетичну експертизу (висновок № СЕ-19/126-26/2063-БД від 25.02.2026) - 15908,58 грн.

Вирок суду може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівців протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду, ухвалений у випадку визнання судом недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1