Справа № 161/2365/26
Провадження № 1-кп/161/680/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 19 лютого 2026 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000031 від 20.01.2026, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , громадянин України, освіта середня, працює фізичною особою-підприємцем, неодружений, несудимий,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В

Обвинувачений ОСОБА_3 15 лютого 2025 року в денний час (більш точного періоду часу досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи в помешканні потерпілої ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном, із корисливих мотивів, під приводом прийняття її замовлення щодо здійснення робіт по виготовленню і встановленню кухонних меблів, а також обіцянки їх виконання, усвідомлюючи реальну неможливість виконання своїх зобов?язань та без дійсного наміру їх виконувати, переконав останню у добропорядності своїх намірів, створивши у потерпілої хибне уявлення про дійсність укладеного договору. З цією метою та цього ж дня, ОСОБА_3 , перебуваючи за вищевказаною адресою, діючи умисно, уклав у письмовій формі із ОСОБА_6 договір підряду від 15.02.2025 без порядкового номеру, згідно якого зобов?язувався виготовити та доставити до місця проживання останньої кухонні меблі, при цьому заздалегідь не збираючись виконувати свої зобов?язання, внаслідок чого ОСОБА_6 , в той же день, добровільно передала ОСОБА_3 в рахунок оплати по вищезазначеному договору грошові кошти в загальній сумі 118000 гривень, які він привласнив та в подальшому розпорядився на власний розсуд, не виконавши умов договору підряду, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальних збитків на зазначену вище суму.

Обвинуваченому ОСОБА_3 інкримінується заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), тобто вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому йому кримінальному проступку, передбаченому ч.1 ст.190 КК України, визнав повністю та не оспорюючи фактичних обставин, місця та часу події, про які зазначено в обвинувальному акті, показав, що, дійсно заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_6 шляхом зловживання довірою. У вчиненому щиро розкаявся, повідомив, що матеріальні збитки відшкодував повністю, намагався вжити заходів для вирішення ситуації шляхом спілкування з чоловіком потерпілої. Цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди визнав частково.

Допитана безпосередньо в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 підтвердила факт шахрайського заволодіння її коштами, за обставин, які викладені в обвинувальному акті. Підтвердила повне відшкодування матеріальних збитків Наполягала на призначенні суворого покарання. Просила задовольнити цивільний позов в повному обсязі та стягнути понесені витрати на адвоката, оскільки в неї був стрес, моральні страждання.

Суд, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України, з`ясувавши правильність розуміння учасниками судового провадження зміст обставин, викладених в обвинувальному акті, які ніким не оспорюються, не маючи сумніву у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Цивільний позов розглянутий судом в загальному порядку з повним дослідженням письмових доказів, які подані на його обгрунтування.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 своїми умисними діями, які виразилися у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.190 КК України.

Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального проступку, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

У відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії кримінального проступку, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди, оскільки такі обставини встановлені в ході судового розгляду.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

За результатами судового розгляду судом встановлено, що обвинувачений поряд із визнанням своєї винуватості вжив належних заходів для відшкодування в повному обсязі матеріальних збитків потерпілій, що прямо вказує про наявність щирого каяття, а тому доводи представника потерпілої про відсутність такої пом`якшуючої обставини суд вважає необґрунтованими.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, у відповідності до ст.67 КК України, відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість, несудимий, має постійне місце проживання, інформація про негативну характеристику відсутня, на обліку в нарколога чи психіатра не перебуває.

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, думку прокурора про необхідність призначення покарання у виді штрафу поряд з позицією потерпілої щодо необхідності призначення суворого покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи серед альтернативних видів покарань, передбачених санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_3 винуватим, вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді громадських робіт, однак на мінімальний строк.

На думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення покарання у виді штрафу, виправних робіт, пробаційного нагляду або обмеженням волі, суд не вбачає, з огляду на особу обвинуваченого.

Окрім того, звертає суд увагу, що призначення максимального покарання у виді обмеження волі, яке просив застосувати представник потерпілої, очевидно призведе до порушення вимог ст.69-1 КК України.

Вирішуючи цивільний позов суд виходить з наступного.

Згідно п.10 ч.1 ст.56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку передбаченому законом. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано моральної шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Стаття 1167 ЦК України регламентує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 в інтересах потерпілої ОСОБА_6 подав цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у сумі 85500 гривень, завданої внаслідок кримінального правопорушення, а також витрат, понесених на правову допомогу.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 повністю підтримала цивільний позов, просила його задовольнити, також стягнути понесені витрати на адвоката.

Цивільний відповідач ОСОБА_3 частково визнав цивільний позов, витрати на правову допомогу не визнав.

Оскільки в судовому засіданні доведено те, що потерпілій ОСОБА_6 діями обвинуваченого ОСОБА_3 завдано матеріальних збитків, тому, на думку суду, очевидно завдано і моральної шкоди, яку обвинувачений не відшкодував, а отже цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування завданої моральної шкоди є підставним.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 (справа №752/17832/14-ц), відповідно до якої, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вирішуючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, враховуючи моральні та фізичні страждання останньої від вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на конкретні обставини самої події, ступінь вини обвинуваченого, приходить до висновку, що цивільний позов підлягає до часткового задоволення у розмірі 30000 гривень.

При визначенні співмірності стягнення моральної шкоди на користь потерпілої, суд приймає до уваги і той факт, що обвинуваченим ОСОБА_3 відшкодовано повністю матеріальні збитки.

На думку суду, вказана сума моральної шкоди буде достатньою та не буде такою, яка сприятиме потерпілій до збагачення, а також буде відповідати позиції, викладеній у вищезазначеному правовому висновку.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положеннями ст.ст. 118, 120, 124, 125 КПК України врегульовано питання зокрема і витрат на правову допомогу та порядок їх стягнення.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідними правовими позиціями, які викладені Верховним Судом, зокрема і в постанові від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так потерпіла ОСОБА_6 , згідно розрахунку суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги від 30.12.2025, квитанцій до прибуткового касового ордера № б/н від 30.12.2025, сплатила адвокату ОСОБА_5 55000 грн. за надання правничої допомоги.

Обвинувачений ОСОБА_3 не визнав розмір понесених ОСОБА_6 процесуальних витрат на правничу допомогу, оскільки вважає, що заявлений розмір є значно завищеним та необгрунтованим.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, а також в постанові ККС Верховного Суду від 19.08.2024 у справі №521/3869/22.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі, чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №910/20852/20.

Як вбачається з матеріалів справи, правова позиція сторони захисту була сталою під час досудового розслідування і не зазнавала змін впродовж розгляду справи судом, кримінальне провадження не є складним (20.01.2026 внесені відомості в ЄРДР, 29.01.2026 обвинувальний акт скерований до суду), не потребувало вивчення великого обсягу даних, обсяг виготовлених адвокатом документів не є значним чи об`ємним, розгляд справи в суді був не тривалим (всього у справі було проведено 2 засідання, зокрема: 10.02.2026 судове засідання тривало 22хв., 19.02.2026 судове засідання тривало 1год. 10хв. до виходу суду в нарадчу кімнату). Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування на досудовому розслідуванні з потерпілою були проведені слідчі та процесуальні дії, а саме: допит потерпілої тривалістю 1год. 5хв., надання доступу до матеріалів тривалістю 10хв.

Представником на обґрунтування понесених витрат долучений договір про надання правничої допомоги, опис робіт за надану правничу допомогу (без чіткої, конкретної деталізації обсягу та часу), квитанцію до прибуткового ордера на суму 55000 гривень.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета справи, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на обвинуваченого судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених потерпілою ОСОБА_6 в розмірі 30000 грн.

Враховуючи положення ст.ст. 118, 124 КПК України, посилаючись на обсяг наданої правничої допомоги, суд стягує визначений розмір витрат на правничу допомогу з обвинуваченого ОСОБА_3 в користь потерпілої.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 366-368, 371, 374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Цивільний позов представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 в інтересах потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 в користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 в користь потерпілої ОСОБА_6 процесуальні витрати (витрати на правничу допомогу) в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений учасниками судового провадження до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий