Номер провадження:1-кп/521/902/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Одеси кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за № 0001173 від 17.07.2024 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Поділськ, Подільського район, Одеська область, громадянина України, українця, одруженого, з середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією, та перебував на посаді техніка роти охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший сержант», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді техніка роти охорони військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 05.06.2024 приблизно о 12 год 00 хв. самовільно залишив тимчасове місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 (більш точну адресу зазначити неможливо у зв`язку із введенням військового стану), та ухилявся від проходження військової служби та ухилявся від проходження військової служби до 23.07.2024, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав частково та пояснив наступне. У нього хвороба, руки та ноги. Також була контузія. Він служив з травмами, які були ще з АТО. Був призваний і всі про це знали. Після повномасштабного вторгнення служив в морській піхоті, потім його списали, потім він знову придатний до військової служби. Він просив у в/ч, що йому зробили операцію, проте йому відмовляли. Він служив в другому батальйоні і скільки міг виконував усі їх накази, навіть був підвищений по посаді, їздив на завдання. Вони порушили закон, через їх дії він отримав СЗЧ. 05.06.2024 року вони подали його в СЗЧ та зняли з продовольчого забезпечення. Йому відмовили в лікуванні, подивились ВЛК, там написано, що у нього травми тяжкі. Його мали завезти до шпиталю, де він отримав би допомогу, писав про це рапорти. Коли його повезли в госпіталь, коли я він в гаупвахті, мені сказали, що травми тяжкі і що йому потрібна операція. Як учасник війни, ветеран, він має право на лікування. Він 8 років був на захисті батьківщини. Коли його повезли в шпиталь, то насправді повезли в м. Чорноморськ, обманним шляхом хотіли щоб там дали висновок на їх користь. Але лікар на це не погодився, сказав, що його мають везти в шпиталь, що треба направлення від доктора на проведення операції в м.Чорноморськ. Вони зробили все по-своєму, відмовили йому і кинули його, подали в СЗЧ. 20.07.2024 він приїхав у Казанку, Миколаївська обл., він зібрав речі, він так зрозумів, щоб йому там робили операцію, там зустрів головний сержант роти, він ( ОСОБА_7 ) чекав щоб приїхали зі штабу, вони сказали що його зняли з усіх забезпечень і що йому треба стати на облік в м.Подільск. Він прибув в ТЦК, там сказали що це маячня і його мали покласти в шпиталь на операцію. Вони порушили закон і не надали йому медичну допомогу. Йому сказали, що подали документи на ДБР, йому дали номер телефону людини з ДБР, він зателефонував ОСОБА_8 , розказав, він засміявся та сказав вислати йому ВЛК, він вислав, потім він ( ОСОБА_9 ) зателефонував і сказав що він ( ОСОБА_7 ) не мав там служити. Він хотів повернутися до морської піхоти. Слідчий сказав, що знайде йому частину, щоб він вилікувався та служив. 23.07 зранку його забрала поліція, та він не встиг. Ніхто не брав трубки, він не міг їм дотелефонуватися. Йому не надали допомоги, тому він опинився в СЗЧ.

На запитання прокурора відповів, що станом на 05.06.2024 року я проходив службу в В/Ч НОМЕР_1 , у неї є три адреси, він був старший сержант, технік роти охорони. Його супроводив головний сержант та з ним виїхали з м.Одеса до м.Чорноморськ. Це був усний дозвіл, командир роти ОСОБА_10 дав його. Він його послав з лікарем. 05.06. вони поїхали до лікарні в м.Чорноморськ, він не потрапив до лікарні, лікар кинув його в м.Чорноморськ. Він повернуся до В/Ч, спитав куди дівся доктор, та був дуже злий.

Під час судових дебатів вину визнав повністю. Вважав, що у нього була поважна причина, а саме стан здоров`я. Бажає повернутися на службу та просить його відпустити.

Також винність ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України доведена письмовими доказами, а саме:

Так, з матеріалів службового розслідування вбачається, що 05.06.2024 близько 12:00 на території розташування військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , було виявлено відсутність старшого сержанта ОСОБА_5 , техніка роти охорони військової частини НОМЕР_1 . Були організовані пошукові заходи, які результату не дали. На зв`язок вищезазначений військовослужбовець не виходить. Місцеперебування та стан здоров`я не відомі;

- витягами з наказів від 22.08.2023 № 34, від 01.11.2023 № 105 про прибуття до виконання завдань та постановку на продовольче забезпечення, про грошові виплати;

- витягом з наказу від 05.06.2024 року № 159 про зняття усіх видів забезпечення (в т.ч. продовольчого) ;

- довідкою військово-лікарської комісії ВЧ НОМЕР_2 №4813 від 18.07.2023 року, згідно якої старший сержант ОСОБА_5 не придатний до служби у морській піхоті; придатний до військової служби;

-відомостями з журналу про ознайомлення зі статтями КК України та КУпАП військовослужбовців роти охорони військової частини НОМЕР_1 , з зазначенням підпису ОСОБА_5 ..

Таким чином суд вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні вищезазначеного діяння доведена, і кваліфікує його за ч. 5 ст. 407 КК як самовільне залишення місця служби тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

При визначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та розміру покарання суд враховує суспільну небезпечність та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення-злочину, данні про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ,безпосередньо брав участь у виконанні бойових завдань по захисту Держави Україна, за час проходження військової служби характеризується посередньо, раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом не встановлено.

При цьому, суд не приймає до уваги визнання вини ОСОБА_5 , озвученого ним в судових дебатах.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 на початку судового провадження свою вину не визнавав. Про визнання вини заявив лише після дослідження всіх матеріалів справи.

Тобто, визнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 було озвучено під призмою досліджених судом письмових доказів в судовому засіданні, тому вказана поведінка обвинуваченого не свідчить про засудження своєї поведінки ним.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, приймаючи до уваги дані, які характеризують особу ОСОБА_5 , відсутність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відношення до скоєного злочину, обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення-злочину, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, з призначенням йому міри покарання, у межах санкцій ч.5 ст.407 КК України, а саме у виді позбавлення волі на відповідний строк.

Суд вважає, що таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінованийзлочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Статтею 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачено подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім того, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, нівелює визначену статями 50, 65 КК України мету призначення покарання і може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

Враховуючи викладене суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, пов`язане із позбавленням волі, оскільки виправлення та перевиховання останнього можливо виключно в умовах ізоляції його від суспільства і неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування більш м`якого покарання. Таке покарання на переконання суду буде необхідним та достатнім для рессоціалізації обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень в майбутньому.

27.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» № 2839-IX від 13.12.2022.

Законом № 2839-IX внесені зміни в тому числі до статей 69, 75 КК України.

При призначенні ОСОБА_5 покарання застосувати положення ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 КК України неможливо, оскільки цими нормами у їх редакції на час скоєння кримінального правопорушення та на час розгляду справи пор суті заборонено застосовувати їх положення при засудженні особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України.

Щодо висловленої в судових дебатах позиції обвинуваченого про його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст. 401 КК України, то суд зазначає наступне. Окрім обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 407 КК України, останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 146, ч.3 ст. 152, ч.1 263 КК України, кримінальне провадження №0000573 від 23.07.2024. Вказане провадження перебуває на розгляді Подільського міськрайонного суду Одеської області та за цим провадженням ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого продовжено. В даному кримінальному провадженні до ОСОБА_5 не застосовано будь-якого запобіжного заходу. Тобто реальне повернення ОСОБА_5 до військової частини, в даних умовах, є неможливим, і рішення суду про його звільнення може утворити новий склад злочину, передбачений ст. 382 КК України

Крім того, аналогічне клопотання вже було судом розглянуто та відмовлено в його задоволенні з підстав, викладених в ухвалі суду від 11.09.2025 р. Вказана ухвала набрала законної сили та не скасована.

Матеріальна шкода правопорушенням не заподіяна. Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлено.

Запобіжний захід не обирався.

Процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 349, 368 - 374, 376, 392 - 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Хаджибейський районний суд міста Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1