Провадження № 1-кп/591/685/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_5 ,

цивільного відповідача ОСОБА_6 ,

особи, стосовно якої розглядається клопотання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Суми клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Суми Сумської області, громадянина України, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернулася із зазначеним клопотанням, яке мотивувала тим, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин:

15.07.2025 близько 09 год. 40 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в спортзалі, який розташований у приміщенні КЗ КДЮСШ «Єдиноборств» СМР за адресою: м. Суми, вул. Української народної республіки (Катерини Зеленко), буд.4, під час словесної сварки, яка виникла між ним та ОСОБА_8 , дістав з лівої кишені шортів ніж та, тримаючи вказаний ніж у лівій руці, зі значною силою наніс три удари ножом по шиї та тулубу ОСОБА_8 , заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді ножового поранення м`яких тканин шиї зліва та не проникаючого поранення поперекової ділянки справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також - колото-різаної рани грудної клітки зліва, проникаючу в черевну порожнину, яке було небезпечним для життя і за цією ознакою відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Проте, оскільки ОСОБА_7 на момент вчинення такого суспільно-небезпечного діяння і на даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдна форма, процес (період спостереження менше року), в силу чого не міг і не може усвідомлювати свої дії і керувати ними, тому просила застосувати до останнього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Прокурор в судовому засіданні підтримала вказане клопотання.

Захисник, не заперечував щодо обставин вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, щодо належності і допустимості наданих прокурором доказів, і вважав, що в даному випадку діяння, яке вчинив ОСОБА_7 вірно кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК України, тому, з огляду на стан здоров`я останнього, доцільно клопотання прокурора задовольнити і застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги. Водночас, при обранні виду такого заходу просив не застосовувати суворий режим, а застосувати посилений нагляд.

ОСОБА_7 у судовому засіданні по суті правопорушення не забажав надавати пояснення, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.63 Конституції України. Зазначив, що на даний час він лікується, а з приводу події пам`ятає все як в тумані, тому не бажає вводити суд в оману.

Представник потерпілого підтримала клопотання прокурора.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані прокурором докази, оцінивши їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, за результатами оцінки дійшов таких висновків.

Суд вирішує питання застосування примусових заходів медичного характеру не тільки з огляду на медичний аспект, а й беручи до уваги вимоги ст.ст.92, 513 КПК України, зокрема під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру суд повинен встановити, чи доведено прокурором те, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння.

В даному випадку, прокурором було надано, а судом досліджено та оцінено письмові докази, а також безпосередньо допитано потерпілого та свідків у справі.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_8 повідомив суду, що в день події він прийшов до спортзалу за адресою м.Суми вул.К.Зеленко, 4, де зустрів ОСОБА_7 , який не привітався до нього, хоча раніше вони завжди гарно спілкувались на спортивні теми. Вирішив з`ясувати у ОСОБА_7 чому він так поводиться, але ОСОБА_7 нічого йому не відповідав. А коли він вирішив вийти та повернувся спиною до ОСОБА_7 , то отримав в шию та спину три ножових удари. Побачив, що з ран йде кров, тренери та спортсмени почали надавати йому невідкладну медичну допомогу до приїзду швидкої. Після такої події він довго лікувався, втратив багато крові, йому видалили селезінку, тиждень був у реанімації, після цього через деякий час ще переніс операцію і до цього часу проходить реабілітацію.

Свідок ОСОБА_9 повідомив, що працює тренером в КЗ КДЮСШ «Єдиноборств» СМР за адресою: м. Суми, вул. Катерини Зеленко, буд.4. ОСОБА_7 знає як свого учня, ОСОБА_8 також знає, оскільки останній тренувався в цьому спортзалі. Безпосереднім очевидцем того, як ОСОБА_7 наносив ножові поранення ОСОБА_8 він не був. В день події, яка відбулась влітку 2025 року, він зустрівся з ОСОБА_8 в спортзалі. Вони сиділи та спілкувались, коли до спортзалу прийшов на тренування ОСОБА_7 . При цьому, ОСОБА_7 підійшов до нього та привітався тільки з ним, а з ОСОБА_8 ні, після чого пішов у роздягальню. Після цього ОСОБА_8 пішов до роздягальні, повідомивши йому, що йде туди, щоб запитати у ОСОБА_7 чому останній так себе поводить. Через декілька хвилин свідок побачив, як біля роздягальні відбувається штовханина між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_8 зайшов до зали і у нього рубашка була у крові. З цього стало зрозуміло, що ОСОБА_7 завдав потерпілому тілесних ушкоджень. Свідок побачив поранення на шиї та почав надавати потерпілому допомогу, а ОСОБА_7 підійшов до нього та віддав йому ніж, який свідок поклав на крісло, а в подальшому ніж забрала поліція. ОСОБА_7 весь час, поки ОСОБА_10 надавали допомогу, сидів в кутку спортзалу.

Свідок ОСОБА_11 суду розповів, що в день події він перебував на тренуванні у спортзалі, що на АДРЕСА_2 . Коли тренувався, то бачив, що ОСОБА_8 сидів в залі та спілкувався з тренером. В цей момент до спортзалу прийшов ОСОБА_7 , підійшов до нього, привітався за руку, після чого пішов у роздягальню. А через деякий час він почув як тренер кричав, щоб викликали швидку. В цей момент до спортзалу зайшов ОСОБА_8 і він побачив у нього кров, після чого побіг, взяв телефон та зателефонував на «103». В подальшому він виконував вказівки працівників швидкої допомоги, надаючи домедичну допомогу потерпілому. Пам`ятає, що поранення було на шиї і саме це поранення він затуляв до приїзду швидкої за порадами оператора швидкої. Інших поранень не згадає, оскільки приділяв увагу саме вказаній рані на шиї.

Згідно повідомлення, що надійшло на лінію «102» від представників органу охорони здоров`я, 15.07.2025 о 09-56 год. бригада швидкої допомоги прибула на виклик за адресою: АДРЕСА_2 , де виявили чоловіка з ножовим пораненням в шию (а.с. 225 т.1). Вказані обставини, а також опис ушкоджень на тілі ОСОБА_8 (ножове поранення шиї зліва, поперекової ділянки зліва, задньої поверхні грудної клітки справа) та вжиті бригадою швидкої допомоги заходи під час надання медичної допомоги на місці події також зафіксовані у здобутих в ході тимчасового доступу документах: карті виїзду екстреної медичної допомоги та карті виклику (а.с. 37-42 т.2). Крім того, у протоколах огляду речей дисків з аудіозаписами, зафіксовано зміст розмов підчас виклику швидкої допомоги та поліції (а.с. 43-51 т.2).

Протоколом огляду місця події від 15.07.2025 року зафіксовано огляд приміщення за адресою: м.Суми, вул. Української народної республіки (Катерини Зеленко), буд.4, де у роздягальні, на полу біля роздягальні та у спортзалі були виявлені нашарування речовини бурого кольору. Крім того, на місці події було виявлено та вилучено ніж, який визнано речовим доказом (а.с. 227-247 т.1).

Також, під час огляду, що проведений в КНП СОР «СОКЛ» було вилучено одежу та взуття, в яких перебував потерпілий під час події (штани, шкарпетки, кросівки) (а.с. 2-10 т.2)

Згідно висновків експертів №1983 від 05.08.2024 та №1923 від 25.07.2025 було проведено дослідження крові та слини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с. 14-18 т.2), а висновками експертів №309 від 29.08.2025, №2037 від 24.09.2025, №2040 від 25.09.2025, №2042 від 25.09.2025, №2038 від 25.09.2025 встановлено те, що на ножі, на кросівках, парі шкарпеток, штанах потерпілого, на змивах з місця події знайдена кров, походження якої можлива від потерпілого ОСОБА_8 .. Даних про можливе походження цих слідів від ОСОБА_7 не одержано (а.с. 19-36 т.2).

Висновком експерта №1400 від 10.09.2025 встановлено, що у ОСОБА_8 під час його знаходження на лікуванні в КНП СОР «СОКЛ» з 15.07 по 28.07.2025 встановлено наявні тілесні ушкодження у вигляді поранення м`яких тканин шиї зліва та не проникаючого поранення поперекової ділянки справа, які кваліфіковано як легкі тілесні ушкодження, а також - колото-різаної рани грудної клітки зліва, проникаючу в черевну порожнину, яке було небезпечним для життя і за цією ознакою кваліфіковано як тяжке тілесне ушкодження, а також що дані тілесні ушкодження були заподіяні дією гострого предмету з ріжучими властивостями, кількість травматичних впливів не менше 3-х (а.с. 57-58 т.2).

У протоколі проведення слідчого експерименту від 09.09.2025 зафіксовано як потерпілий ОСОБА_8 продемонстрував на місці події механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (а.с. 59-63 т.2), а висновком експерта №1549 від 11.09.2025 встановлено, що вищезазначені тілесні ушкодження могли утворитись при обставинах, які були продемонстровані потерпілим під час проведення слідчого експерименту (а.с. 64 т.2).

Згідно протоколу від 15.07.2025 року, ОСОБА_7 було затримано о 16-30 год. 15.07.2025 (а.с. 65-71 т.2).

Таким чином, вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 України, підтверджується сукупністю вищевказаних доказів.

У відповідності до ч.2 ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності.

Згідно зі ст.93 КК України та ч. 2 ст.513 КПК України, до осіб, які вчинили суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, застосовуються примусові заходи медичного характеру.

В даному випадку, згідно висновку судово-психіатричного експерта № 692 від 18.08.2025, ОСОБА_7 на момент вчинення такого суспільно-небезпечного діяння і на даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдна форма, процес (період спостереження менше року), в силу чого не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, тому потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

Таким чином, згідно висновку експерта ОСОБА_7 є неосудною особою, яка потребує заходів медичного характеру.

Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги характер та тяжкість його захворювання, тяжкість вчиненого діяння, з урахуванням даних, які характеризують особу (не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, є несудимим, має статус учасника бойових дій, був виключений згідно рішення ВЛК з військового обліку), суд вважає, що в даному випадку до ОСОБА_7 необхідно застосувати примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

При цьому, суд звертає увагу захисника на те, що відповідно до ч.5 ст.94 КК України до психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, застосовується госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Крім того, оскільки існують ризики того, що ОСОБА_7 до набрання ухвалою законної сили може вдатись до спроб переховування від суду, то суд вважає доцільним продовжити застосовування до останнього запобіжного заходу у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи.

У справі потерпілим ОСОБА_8 подано цивільний позов про стягнення у солідарному порядку з батьків ОСОБА_7 батька ОСОБА_6 та матері ОСОБА_7 1000000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої суспільно-небезпечним діянням, яке вчинив їх син. Мотивував позовні вимоги тим, що після отримання без будь-яких на то причин тяжких тілесних ушкоджень від ОСОБА_7 , він переніс операції і в післяопераційний період протягом тривалого часу відчував сильний фізичний біль від ран, від маніпуляцій, які йому проводили після операції. Відчував страх за своє життя, оскільки протягом тижня перебував в реанімації, втратив більше 1 літра крові, переймався від можливості померти в результаті перитоніту, який утворився від того, що в черевну порожнину натекла кров. Також після отриманого від ОСОБА_7 ножового поранення йому було видалено селезінку, без наявності якої він вимушений був назавжди змінити свій спосіб життя перейшов на спеціальне харчування, вимушений постійно приймати ліки та дотримуватись дієти. Також після отриманих поранень він не має можливості займатись спортом, яким до події займався регулярно, відвідуючи тренування по три рази на тиждень. Від цього має пригнічений стан. Після ножових поранень почали проявлятись інші негативні наслідки та йому було встановлено діагноз: посттравматична невропатія довгого грудного, додаткового та надлопаткового нервів зліва з порушенням функції плеча, больовим синдромом. Вказані наслідки також довелось лікувати оперативним шляхом. При цьому відповідачі батьки ОСОБА_7 , які проживали разом з останнім та знали про його психічні розлади, не прагнули відшкодувати заподіяну їх сином шкоду, тому позивач вважає, що вони повинні її відшкодувати на підставі ч.2 ст.1186 ЦК України.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги поданого позову, а також позицію висловлену у відповіді на відзив, яку надіслали в письмовому вигляді суду, вважали, що є правові підстави та об`єктивні обставини для задоволення заявлених вимог. Зазначали, що доданими до позову та матеріалів справи доказами доведено всі обставини, які потребують доказування в такій справі з огляду на судову практику, висловлену ВС в такій категорії справ.

Відповідач ОСОБА_6 підтримав в судовому засіданні надісланий на адресу суду письмовий відзив на цивільний позов, зазначаючи, що це спільна з відповідачем ОСОБА_7 позиція. Зазначав, що вони, як батьки вжили всіх заходів стосовно «можливого» стану здоров`я сина та декілька дивної його поведінки, були на прийомі у відповідних лікарів в м. Суми та в м. Київ, але діагнозу поставлено не було, домовились, що син пройде обстеження. Вважають, що їх вини, як батьків, щодо даної пригоди немає. Стверджував, що вони, як батьки, вжили всіх заходів щодо запобігання шкоді. Очікувати того, що трапилось, причин та передумов у них ніяких не було. Заперечував факт того, що син проживав з ними, вказуючи, що близько двох років син був за кордоном, а після повернення жив у батьків в Кролевці і тільки за тиждень до події був разом з ними. Під час недовгого проживання ОСОБА_12 з ними після повернення з-за кордону агресивної або грубої поведінки він не демонстрував, ніяких нарікань на його поведінку з боку оточуючих, рідних, друзів, не було. Ніякої небезпеки та загрози для оточуючих він не представляв. Враховуючи такі обставини, просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 .

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані суду докази, дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Верховний Суд у численних рішеннях звертає увагу, що випадки відшкодування шкоди завданої фізичною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (стаття 1186 ЦК України), треба відрізняти від випадків відшкодування шкоди, завданою недієздатною чи обмежено дієздатною особою (статті 1184, 1185 ЦК України).

Порядок відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлено статтею 1186 ЦК України.

При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1186 Цивільного кодексу України, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Таким чином, у частині другій статті 1186 ЦК України законодавець визначив випадки, коли суд може покласти обов`язок з відшкодування шкоди на інших конкретно визначених осіб та за певних умов - чоловіка (дружину), батьків, повнолітніх дітей, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Така норма (ч. 2 ст. 1186 ЦК Країни) введена як в інтересах потерпілих, так і з метою посилення нагляду за психічно хворими або недоумкуватими особами, оскільки часто у відношенні осіб, які страждають різноманітними психічними захворюваннями і в силу цього не можуть оцінити небезпеку своїх дій або керувати ними, не ставиться питання про визнання їх недієздатними, а отже відсутні особи (опікуни), на яких може бути покладена відповідальність.

За таких обставин, та аналізуючи ст. 1186 ЦК України, суд приходить до висновку, що в разі наявності у особи, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, шкода в тому числі і моральна може бути відшкодована не особою, яка таку шкоду завдала, а чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоди.

Тобто, у разі, якщо особа страждає на психічні розлади, але не визнана в судовому порядку недієздатною, суб`єктом відповідальності будуть особи, які зобов`язані були клопотати в суді про визнання її недієздатною і фактично виконували обов`язки опікуна.

У постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року (справа № 717/304/16-ц, провадження № 61-24272 св18) зазначено, що правила частини другої статті 1186 ЦК України передбачають вимоги, яким повинні відповідати ті особи, перелік яких міститься в цій частині статті, на момент завдання шкоди:

а) бути повнолітніми;

б) проживати разом з цією особою;

в) знати про її психічний розлад або недоумство.

Тобто під час вирішення питання про стягнення шкоди з батьків особи, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, обов`язковому установленню судом підлягають обставини, які достовірно указують на те, чи знали батьки такої особи про її психічний розлад та чи вжили заходів щодо запобігання шкоди.

В даному випадку, суд вважає, що цивільним позивачем доведено факт проживання ОСОБА_7 з цивільними відповідачами, які є батьками ОСОБА_7 , зареєстровані за однією адресою разом з ОСОБА_7 , що підтверджується доданими до матеріалів справи довідкою про склад сім`ї та копією паспорта (а.с. 78-80 т.1). Те, що ОСОБА_7 проживав якийсь час за кордоном та відвідував батьків цивільних відповідачів в Кролевці, не спростовує факту його реєстрації і проживання з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Крім того, з наданих в суді пояснень та надісланого суду відзиву на позов, батьки не заперечували того, що їм було відомо про психічний розлад їх сина, у зв`язку з чим вони вживали заходів: відвідували лікарів.

Водночас, на переконання суду, батьки ОСОБА_7 знаючи, що їх син має психічний розлад, не вжили заходів щодо запобігання шкоди, зокрема, повинні були проконтролювати, щоб ОСОБА_7 , йдучи в громадське місце, у спортзал, не мав при собі колючо-ріжучих предметів, але не зробили цього.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За таких обставин, наявні підстави для стягнення заподіяної ОСОБА_7 моральної шкоди з його батьків.

Згідно сталої судової практики, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , він вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.121 КК України, заподіявши тяжке тілесне ушкодження цивільному позивачу ОСОБА_8 .

Докази додані до матеріалів справи свідчать про те, що протиправні дії ОСОБА_7 завдали значних обсягів фізичних, душевних та психічних страждань позивача, потребували від нього надзусиль та витрати великої кількості часу та коштів, необхідних для відновлення попереднього стану позивача, який на даний час не відновився, а, враховуючи втрату органу селезінки, повного відновлення не відбудеться ніколи. Крім того, доказами, дослідженими в судовому засіданні доводиться те, що події вчинення суспільно-небезпеченого діяння ОСОБА_7 порушили нормальні життєві зв`язки позивача та вимагають від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя, яке змінилось після подій 15.07.2025 року.

Враховуючи такі обставини, суд вважає, що розмір завданої ОСОБА_8 моральної шкоди завданої ОСОБА_7 слід визначити 800000,00 грн., стягнувши таку суму солідарно з відповідачів.

Тобто, позов ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

Також у поданому позові ОСОБА_8 просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 30 000,00 грн.

Вирішуючи це питання, суд виходить зі сталих правових позицій, висловлених в рішеннях Верховного суду (Постанова колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 27.10.2022 у справі № 753/10228/20 (провадження № 51-5868км21), постанова колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 15.05.2024 у справі № 129/2809/19 (провадження № 51-7059км23), Постанова колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 06.10.2022 у справі № 554/1940/20 (провадження № 51-5524км21), постанова колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 18.12.2023 у справі №742/1995/21 (провадження № 51-5836км23)).

Так, згідно судової практики та норм чинного законодавства, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (п. 21 додаткової постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціну позову та/або значення справи для сторони.

Обов`язковим переліком документів, які підтверджують витрати на професійну правову допомогу, незалежно від юрисдикції спору є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з позначкою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

КПК не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування в кримінальному провадженні.

Проте, в даному випадку потерпілий цивільний позивач та його представник не надали жодного розрахунку вартості правових послуг, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правової допомоги в цьому кримінальному провадженні, з урахуванням критеріїв дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності.

За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог потерпілого про відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, відсутні, оскільки до позовної заяви, окрім ордеру та свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, інших належних документів, квитанцій про оплату, які б підтверджували обґрунтованість понесених витрат потерпілим за надання правової допомоги адвокатом, в тому числі і щодо опису виконаних робіт не надано.

Згідно з ч.2 ст. 124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у разі ухвалення обвинувального вироку. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», судові витрати покладаються тільки на засуджених. Отже, покладення судових витрат за проведення експертизи ухвалою про застосування примусових заходів медичного характеру чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено. Враховуючи такі обставини, підстав для стягнення судових витрат з ОСОБА_7 немає.

Відповідно до ст.ст. 100,174 КПК необхідно вирішити долю речових доказів (а.с.245-247 т.1, а.с.1,11-12,95, 44-45,51,56,72-73 - т.2).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст 19, 93,94 КК України, ст.ст.503, 512-513 КПК, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Продовжити відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, до набрання даною ухвалою законної сили, але не пізніше ніж до 09.04.2026 року включно.

Цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку 800 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_7 .

У іншій частині цивільного позову ОСОБА_8 щодо моральної шкоди, а також - про стягнення з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку витрат на правову допомогу - відмовити.

Скасувати арешт накладений на речові докази, а їх долю вирішити таким чином:

-ніж, змиви та вирізи тканини з речовиною бурого кольору, що зберігаються в камері схову речових доказів Сумського РУП ГУНП в Сумській області, після набрання ухвалою законної сили знищити;

-медичну карту стаціонарного хворого №12912 від 15.07.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що передана на зберігання в КНП СОР СОКЛ, - після набрання ухвалою законної сили вважати повернутою законному володільцю - КНП СОР СОКЛ;

-кросівки, штани з ременем, шкарпетки, які були передані під зберігальну розписку потерпілому, після набрання ухвалою законної сили, вважати повернутими законному володільцю ОСОБА_8 ;

-футболку, шорти, спортивні кросівки, що були вилучені під час затримання ОСОБА_7 та зберігаються в камері схову речових доказів Сумського РУП ГУНП в Сумській області після набрання ухвалою законної сили повернути батьку законного володільця - ОСОБА_6 ;

-оптичні диски з аудіозаписами викликів, після набрання ухвалою законної сили залишити зберігатись у матеріалах судової справи №591/10347/25 на а.с. 45,51 т.2.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 діб з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1