ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8866/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/790/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 111 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 27 січня 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003636 від 22.12.2022,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 27 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на шістдесят днів, а саме до 27.03.2026. Не погодившись з вказаною ухвалою, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, просить провести експертизи щодо підкинутого слідчим телефону та інших доказів. В обгрунтування апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що має інвалідність 3 групи, за три роки перебування під вартою, його здоров`я критично зіпсувалося, посилається на вік 63 роки, має звання та нагороди у різних сферах трудової діяльності, є ветераном спорту. Вказує, що прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою не навів обставив, які б свідчили, що з`явилися нові ризики. Вважає, що наявні протиріччя в доказах. Слідчий та прокурор приховали від суду, що він був затриманий 07.02.2023 о 10.00 годині по Куликівському узвозу, 20, не склали протокол затримання. Вказує, що під час обшуку мобільний телефон підкинули, скріншоти з листуванням підроблені, не проведено відповідних експертиз. Зазначає, що на нього здійснювалася фізична та психологічна дія. З моменту затримання не було надано захисника. Прокурором не надано доказів на підтвердження пред`явленого обвинувачення, вводить суд в оману. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційні вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції дійшов висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати, у зв`язку із чим, застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна. Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 обвинувачується у здійсненні з 10.11.2022 по 07.02.2023 в умовах воєнного стану умисних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, у формі надання іноземній державі допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, шляхом збору та передачі представникам іноземної держави - російської федерації інформації щодо розташування військовослужбовців сил оборони України, вогневих позицій, блок-постів та оборонних фортифікаційних споруд на території Харківської області з можливістю їх ідентифікації на місцевості, а також відомостей про характер та наслідки вогневого ураження території м. Харкова збройними формуваннями рф з метою подальшого коригування вогню.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

При цьому, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Встановлені органом досудового розслідування обставини, свідчать про об`єктивну можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Судом першої інстанції обгрунтовано враховано, що обвинувачений має інвалідність третьої групи, крім того, йому виповнилося 63 роки, а тому є особою, яка під час воєнного стану не має обмежень на виїзд за кордон, що свідчить про небезпідставне посилання суду на наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України.

З урахуванням змісту пред`явленого обвинувачення, підвищеної суспільної небезпечності інкримінованого ОСОБА_7 злочину, тривалості та повторюваності злочинної діяльності, наявність у кримінальному провадженні інформації, отриманої за результатами проведення НСРД, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

У судовому засіданні обвинувачений пояснив, що має місце проживання, де мешкав із дружиною, інших близьких родичів вони не мають, має нагороди, є публічною людиною.

Поряд цим, наведені обставини, на переконання колегії суддів, не підтверджують наявності у обвинуваченого таких міцних соціальних зв`язків, які б були достатньою гарантією його належної процесуальної поведінки у випадку застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, про який просить обвинувачений, з огляду на серйозність пред`явленого йому обвинувачення. Враховуючи зміст обвинувального акта, спрямованість кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність в умовах воєнного стану, суд апеляційної інстанції не вбачає можливим застосування до ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу. Висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, є обгрунтованими.

Посилання обвинуваченого на фальсифікацію доказів з боку слідчого та прокурора під час досудового розслідування, введення суду в оману, не спростовують наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, враховуючи зміст пред`явленого обвинувачення та обставини, які наразі є предметом дослідження суду першої інстанції. Щодо доводів обвинуваченого про необгрунтованість пред`явленого обвинувачення, колегія суддів зазначає, що переглядаючи в порядку статті 422-1 КПК України ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення, надавати оцінку матеріалам НСРД, тощо.

Суд апеляційної інстанції при перевірці ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не досліджує докази, які має досліджувати суд першої інстанції під час здійснення судового провадження, не надає наперед оцінки зібраним доказам та показанням свідків, у зв`язку із чим доводи сторони захисту щодо змісту обвинувачення мають бути перевірені саме судом першої інстанції в сукупності з іншими доказами під час судового провадження.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції на даному етапі провадження, не має процесуальної можливості призначати експертизи щодо доказів у кримінальному провадженні, про що зазначив обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, З урахуванням вимог частини 6 статті 176 КПК України, частини 4 статті 182 КПК України не вбачає обгрунтованих підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого про застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу чи визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України. Враховуючи фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення - не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід, з чим погоджується колегія суддів. У зв`язку із наведеним, порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Щодо доводів обвинуваченого про його стан здоров`я, неможливість його утримання у слідчому ізоляторі з наявними захворюваннями, необхідність пожиттєвої реабілітації та заміни суглобів, колегія суддів зауважує, що суду апеляційної інстанції не надано доказів, які б вказували на неможливість отримання ОСОБА_7 необхідної медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора, а також про наявність у нього таких захворювань, які перешкоджають утриманню особи під вартою. Колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту не позбавлена процесуальної можливості звертатися до суду першої інстанції із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення у обвинуваченого захворювань, які перешкоджають перебуванню під вартою, і за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу, а також має право оскаржувати у відповідному порядку дії, рішення або бездіяльність посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» у випадках, коли не приймаються заходи щодо звернень обвинуваченого, в тому числі, стосовно його стану здоров`я. Положеннями статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» встановлено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України. Приписи пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту №212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року, передбачають право особи, узятої під варту, на консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини, право на вільний вибір лікаря, а також можливість, за необхідності, проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я для отримання необхідного лікування. Відповідно до зазначеного Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Суд апеляційної інстанції зауважує, що наявність у особи, що перебуває під вартою, певних видів захворювань безумовно не виключає застосування до такої особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, за наявності відповідних процесуальних підстав, визначених КПК України. Наявність таких захворювань може бути підтверджена виключно висновком спеціалістів. При цьому, як повідомлено захисником суду апеляційної інстанції, сторона захисту не зверталася до суду першої інстанції із клопотанням про призначення обвинуваченому судово-медичної експертизи.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи обвинуваченого щодо тривалого строку перебування під вартою, враховуючи, що ОСОБА_7 перебуває під вартою з 07.02.2023. Суду апеляційної інстанції прокурор та захисник пояснили, що з того часу, як обвинувальний акт надійшов до суду першої інстанції, визначений склад колегії суддів не змінювався. Однак, у обвинуваченого кілька разів змінювалися захисники, у зв`язку із неузгодженістю позицій. На теперішній час суд першої інстанції здійснює дослідження доказів, зокрема матеріалів, отриманих за результатами проведених НСРД, вже досліджено кілька сотень аудіозаписів, які прослуховують у кожному судовому засіданні, всього у справі сім томів з доказами, наразі до стадії допиту свідків ще не перейшли. Судові засідання призначаються з інтервалом близько одного разу на місяць. При цьому, прокурор зауважив, що саме сторона захисту наполягала на прослуховуванні всіх аудіозаписів НСРД, навіть тих, зміст яких не є предметом даного провадження.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги надані пояснення, складність кримінального провадження, значний обсяг матеріалів, що досліджуються судом першої інстанції, про що повідомлено учасниками апеляційного розгляду, однак, вважає необхідним звернути увагу суду першої інстанції на дотримання вимог статті 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений перебуває тривалий час під вартою, враховуючи, що відповідно до частини 2 статті 28 КПК України, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 27 січня 2026 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання судом першої інстанції вимог статті 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, за яким обвинувачений перебуває тривалий час під вартою.

Роз`яснити обвинуваченому право заявляти клопотання про призначення судово-медичної експертизи для встановлення хвороб, які перешкоджають подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: