Справа № 567/1257/25 Провадження №11-кп/802/228/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Острозького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Почапки Острозького району Рівненської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, засуджено:

- за ч.1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Продовжено застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 00 год. 20 хв. 06 січня 2026 року включно з подальшим його утриманням у Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор».

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 січня 2026 року клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 05 березня 2026 року, але не довше набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 - 23 квітня 2025 року, зарахувавши у строк відбуття покарання строк перебування під вартою, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до обвинуваченого ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - КНП «Острозька багатопрофільна лікарня», про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 27 444 (двадцять сім тисяч чотириста сорок чотири) грн. 96 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, понесених КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» Острозької міської ради, на користь держави в особі Національної служби здоров`я України, які перерахувати в дохід Державного бюджету України (р/р UA1906227, філія РОУ AT «Ощадбанк» в м. Рівне, МФО 333368, ПАТ АБ «Укргазбанк», код 01999833).

Вироком також вирішено питання речових доказів.

Згідно з даним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 22.04.2025 року приблизно о 19 год. 40 хв. (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи по вулиці, що знаходиться за адресою: с.Почапки, вул.Шевченка Острозької ТГ Рівненського району Рівненської області, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , 1962 року народження, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс один удар колото-ріжучим предметом в ділянку живота потерпілому, в результаті чого заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини справа, з ушкодженням сліпої кишки.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вважає, що місцевим судом обвинуваченому призначено покарання без належного дослідження його особи, а також пом`якшуючих покарання обставин. Вважає, що дані обставини дають підстави для застосування положень ст.69 КК України, тобто призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено в санкції ч.1 ст.121 КК України.

З огляду на це, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання змінити, та призначити йому за ч.1 ст. 121 КК України більш м`яке покарання.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що вказана особа повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин його неявки від нього не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній, думку прокурора, який вважає скаргу безпідставною, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України та кваліфікація його дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Також не оскаржується, судове рішення в частині цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до обвинуваченого ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Сторона захисту в апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України.

Проте такі твердження сторони захисту до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинене нею кримінальне правопорушення, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зі змісту ст.69 КК України вбачається, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Згідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2004 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за дані злочини, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги законодавства і роз`яснення Пленуму ВСУ, були повністю дотримані судом першої інстанції.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

До обставин, які обтяжують покарання, суд правильно відніс вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, а пом`якшуючі як правильно встановлено судом відсутні.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією відповідно до статті 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів та конкретні обставини справи, відношення обвинуваченого до вчиненого, який під час судового розгляду в місцевому суді у вчиненому не розкаявся, як і не висловлював критичного ставлення до своїх злочинних дій, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколого та психіатра не перебуває, непрацевлаштований, неодружений, неповнолітніх та непрацездатних на утриманні не має, за місцем проживання характеризується посередньо.

Окрім того, місцевим судом було враховано, що цінність суспільних відносин на які здійснено посягання це здоров`я та життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю.

Належним чином було враховано і думку потерпілого ОСОБА_9 , який висловив свою позицію при призначенні обвинуваченому покарання.

Колегія суддів вважає, що відсутність обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням особи винного, не свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не дають правових підстав для застосування ст.69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі санкції ч.1 ст.121 КК України.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання ближче до мінімального, передбаченого санкцією ч.1 ст. 121 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника.

Усі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить захисник.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Острозького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Острозького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді