ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/110/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.307, ч.2 ст.307КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000630 від 14 травня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернополя, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, на утриманні троє малолітніх дітей, інваліда другої групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого на посаді провідного інженера у Службі автомобільних доріг у Тернопільській області, не судимого в силу ст.89 КК України ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч.1 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік;

- за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до основного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з конфіскацією майна.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з конфіскацією майна.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Згідно вироку суду, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі у обвинуваченого ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут амфетаміну, який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений.

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_9 , в порушення вимог ст.7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі, незаконно придбав порошкоподібну речовину рожевого кольору, яка містить амфетамін, який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений, масою в перерахунку на основу 0,0739 грама, та почав її зберігати з метою збуту.

Так, 15.01.2019 о 17 год. 17 хв. обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи у під`їзді будинку №37 по бульвару Тараса Шевченка, м. Тернопіль, маючи в наявності заздалегідь придбану порошкоподібну речовину рожевого кольору, яка містить амфетамін, який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений, масою в перерахунку на основу 0,0739 грама, незаконно збув її ОСОБА_10 (анкетні дані змінено), за що отримав від останнього грошові кошти в сумі 200 гривень.

Згідно ст.ст.2, 7 Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" від 15.02.1995 року та Таблиці №2 Списку №2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000, амфетамін відносяться до психотропних речовин, обіг яких обмежено.

Крім цього, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі у обвинуваченого ОСОБА_9 , виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут двох таблеток, які містять у своєму складі МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін), що відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено.

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_9 , в порушення вимог ст.7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі, незаконно придбав дві таблетки, які містять у своєму складі МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін), що відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою в перерахунку на суху (діючу) речовину 0,2518 грама, та почав їх зберігати з метою збуту.

Так, 25.07.2019 р. о 12 год. 30 хв. обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи по вул. Чумацька, 1а, м. Тернопіль, маючи в наявності заздалегідь придбані дві таблетки рожевого кольору, які містять у своєму складі МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін), що відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою в перерахунку на суху (діючу) речовину 0, 2518 грама, незаконно збув їх ОСОБА_11 (анкетні дані змінено), за що отримав від останнього грошові кошти в сумі 500 гривень.

Згідно ст.ст.2, 7 Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" від 15.02.1995 року та Таблиці №1 Списку №2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000, МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін),відносяться до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено.

Окрім цього, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі у обвинуваченого ОСОБА_9 повторно виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту речовини рослинного походження, зеленого кольору, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонений - канабісом (марихуани) та речовини рослинного походження, які мають ботанічні ознаки плодових тіл грибів та містять псилоцин, який відноситься особливо небезпечних психотропних речовин.

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_9 , в порушення вимог ст.7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі, незаконно придбав речовину рослинного походження, зеленого кольору, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонений - канабісом (марихуаною), масою в перерахунку на суху речовину 5,027 грама та речовини рослинного походження, які мають ботанічні ознаки плодових тіл грибів та містять псилоцин, який відноситься особливо небезпечних психотропних речовин, масою в перерахунку на суху речовину 4,727 грама, які почав незаконно зберігати за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_3 , з метою збуту.

02.02.2021 р. в період з 17 год. 49 хв. по 20 год. 25 хв. під час санкціонованого обшуку у квартирі АДРЕСА_3 , вилучено речовину рослинного походження, зеленого кольору, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонений - канабісом (марихуаною), масою в перерахунку на суху речовину 5,027 грама та речовини рослинного походження, які мають ботанічні ознаки плодових тіл грибів та містять псилоцин, який відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, масою в перерахунку на суху речовину 4,727 грама, які обвинувачений ОСОБА_9 протягом невстановленого досудовим розслідуванням часу незаконно зберігав з метою збуту.

Згідно ст.ст.2, 7 Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" від 15.02.1995 року та Таблиці №1, Списку №1, Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 «канабіс», відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено.

Згідно ст.ст.2, 7 Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" від 15.02.1995 року та Таблиці №1 Списку №2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000, плодове тіло будь-якого виду грибів, що містить псилоцин відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено.

Таким чином, вказаними діями обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.307 КК України, тобто незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин та ч.2 ст.307 КК України, тобто незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів та особливо небезпечних психотропних речовин, вчинені повторно.

Обвинувачений ОСОБА_9 в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не дотримався вимог ст.376 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Вважає, що призначене йому судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом та розміром є явно несправедливим через його суворість.

На думку апелянта, суд не врахував усі пом`якшуючі обставини, а також те, що з моменту вчинення злочину пройшов тривалий час; його бездоганну поведінку; те, що він тратив суспільну небезпеку; має виключно позитивні характеристики за місцем роботи і проживання та самостійно утримує, доглядає та виховує трьох малолітніх дітей, які позбавлені материнської опіки.

Просить змінити оскаржуваний ним вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року та пом`якшити йому покарання, застосувавши ст.ст.69, 75 76 КК України.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 звертають увагу, що обвинувачений повністю усвідомлює протиправність своїх дій і розуміє, що має понести за них покарання і тому не оскаржує вироку в частині кваліфікації його дій, хоча заборонені речовини, які виявили у нього дома він зберігав для власного використання, оскільки на той час був наркозалежним.

Вважають, що суд першої інстанції достатньо вмотивував своє рішення щодо призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, однак без належної мотивації та необґрунтовано відмовив у застосування ст.75 КК України.

На переконання сторони захисту, суд недостатньо врахував відомості, що характеризують особу обвинуваченого, які були відомі суду на час ухвалення рішення, а саме: особистісні прояви в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальна поведінка, його соціально-психологічна характеристика.

Зазначають, що суд не зважив на те, що ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки; виключно позитивно характеризується; є багатодітним батьком; малолітні діти, яких він утримує і виховує самостійно доглянуті, добре вчаться в школі, а батько постійно приділяє увагу вихованню синів, про що свідчать характеристики з навчального закладу і за місцем проживання; ним вживаються заходи по повернення з-за кордону третього малолітнього сина, якого без погодження з ним вивезла його колишня дружина.

Також звертають увагу, що з часу вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень пройшло майже сім років і за цей час він знятий з обліку в лікаря нарколога та не вчиняв жодного порушення закону.

Крім того, просять врахувати, що ОСОБА_9 тривалий час перераховує частину свого заробітку на потреби Збройних Сил України.

Вважають, що своєю посткримінальною поведінкою ОСОБА_9 довів, що став на шлях виправлення і в його свідомості відбулися позитивні зміни цінносних орієнтирів і це дає підстави для висновку про можливість його виправлення та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року оскаржувався також прокурором у кримінальному провадженні з мотивів неправильного застосовуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, проте до закінчення апеляційного розгляду прокурор відмовмося під поданої апеляційної скарги відповідно до ст.403 КПК України, про що надав відповідну письмову заяву.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, та, з наведених у ній мотивів, просили змінити вирок суду першої інстанції і, застосувавши статтю 75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробовуванням з встановленням іспитового строку; прокурора, який вирок Тернопільського міськрайонного суду від 16 грудня 2025 р. щодо ОСОБА_9 вважає законним та обґрунтованим, а призначене покарання таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушенням та особі обвинуваченого і тому просить залишити його без зміни, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження; частково провівши судове слідство, в частині дослідження характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_9 ; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч.1 ст.307, ч. 2 ст. 307 КК України, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, і в апеляційній скарзі, не спорюється.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо обраного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Приписами ч. 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як слідує із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 р., обираючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень; особу винного, його вік, сімейний стан та стан здоров`я, зокрема наявність у нього інвалідності ІІ групи; виключно позитивні характеристики з місця проживання та праці; наявність на утриманні мати пенсіонера та батька інваліда другої групи.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд відніс часткове визнання вини; наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, двоє з яких проживають з ним спільно і виховує їх самостійно, а також те, що обвинувачений є інвалідом другої групи.

Колегія суддів вважає, що з огляду на наведені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , в своїй сукупності та співвідношенні, істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а тому рішення суду про застосування положень ст.69 КК України та призначення йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановлених в санкціях ч.1 ст. 307 та ч.2 ст.307 КК України, є обґрунтованим, ґрунтується на положеннях ст.ст.50 і 65 КК та відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання.

Разом з тим висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України, апеляційний суд вважає непереконливими і тому погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Проте, виконуючи приписи ст. 65 КК України, місцевий суд, хоч і зважив на ряд обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , але належним чином не врахував їх та в достатній мірі не дослідив особу винного, внаслідок чого призначив останньому покарання яке за формою його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Зокрема, суд врахував як пом`якшуючі покарання обставини, часткове визнання вини, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, а також те, що обвинувачений є інвалідом другої групи.

Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу, що під час апеляційного розгляду обвинувачений засвідчив, що вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів він визнав повністю, так як повідомив у суді, що за грошові кошти передав двом своїм давнім знайомим таблетки амфетаміну, а також добровільно видав за місцем свого проживання працівникам поліції наркотичні засоби та психотропні речовини, які там зберігав. При цьому, він вважав, що особи, які в нього придбали амфетамін діяли під тиском правоохоронних органів і саме тому місцевий суд оцінив його позицію як часткове визнання вини.

Тому, він просить врахувати, що вину він визнає повністю та щиро кається у вчиненому.

Колегія суддів зазначає, що показання обвинуваченого щодо фактичних обставин події повністю узгоджуються з обставинами, установленими під час судового розгляду. Суд зважує і на те, що під час судового провадження обвинувачений дав зізнавальні показання, усвідомив протиправність своїх дій, критично оцінив свою поведінку, висловив жаль стосовно скоєного та запевнив у намірі утримуватись від буль-яких протиправних дій.

Також, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що ОСОБА_9 є батьком трьох малолітніх дітей, про що свідчать посвідчення батька багатодітної сім`ї, видане Управлінням у справах сім`ї, молодіжної політики і спорту Тернопільської міської ради 01.08.2018 р. та свідоцтва про народження дітей ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_2 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_3 , видані Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, копії яких долучені до апеляційної скарги.

Як встановлено судом, двоє з цих дітей, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з ОСОБА_9 , який виховує їх один без матері, з якою він розлучений з жовтня 2019 року і яка тривалий час проживає за межами України, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.10.2019 р. та рішенням суду у справах неповнолітніх Сен-Назер-Седекс (Республіка Франція) та Апеляційного суду міста Ренн (Республіка Франція) про встановлення опіки та розміщення дітей ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в домі бабусі і дідуся по материнській лінії, переклад яких долучено до матеріалів провадження. (т.3 а. п.200-203)

Факт проживання двох малолітніх дітей виключно з ОСОБА_9 підтверджується довідкою ДП Авторитет плюс ПП Східний масив від 25.05.2025 р. та від 23.03.2026 р. (т.3 а. п. 194)

Відповідно до характеристик з навчального закладу Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 4, в якому навчаються учень 2 класу ОСОБА_15 та учень 6 класу ОСОБА_16 , батько постійно приділяє увагу вихованню синів, систематично відвідує батьківські збори та бере активну участь у житті класу. (т.3 а. п. 192-193)

Такі ж характеристики, які засвідчують належну участь батька у вихованні своїх дітей ОСОБА_13 учня 4 класу та ОСОБА_12 учня 8 класу, обвинувачений долучив до поданої ним апеляційної скарги.

З огляду на викладене, апеляційний суд враховує, що у разі засудження обвинуваченого ОСОБА_9 до реального відбування покарання, його малолітні діти будуть позбавлені батьківського піклування, оскільки знаходяться на утриманні і вихованні обвинуваченого та позбавлені материнської опіки. Ця обставина, на думку колегії суддів, не є такою, яка виправдовує обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, проте істотно знижує його суспільну небезпеку.

Крім того, ОСОБА_9 офіційно працевлаштований і тривалий час працює на посаді провідного інженера відділу ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг, штучних споруд та безпеки автомобільних доріг Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Тернопільській області, де включно позитивно характеризується, про що свідчить характеристика з місця роботи. (т.3 а. п. 190)

Обвинувачений неодноразово залучався за місцем своєї роботи до збору та передачі коштів та матеріального забезпечення для надання фінансової і матеріальної допомоги Збройним Силам України, що стверджується інформаційною довідкою профспілкової організації Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Тернопільській області від 12.03.2026 р., а також квитанцією до платіжної інструкції від 24.03.2026 р., які сторона захисту долучила до матеріалів провадження.

Також суд враховує, що ОСОБА_9 є інвалідом ІІ групи групи загального захворювання, а також його батько є інвалідом ІІ групи загального захворювання довічно, а мати пенсіонером за віком. (т.3 а. п.196,188, 189)

На думку колегії суддів, оцінюючи особу обвинуваченого ОСОБА_9 , в контексті обрання йому покарання, необхідно також врахувати, окрім наведеного вище, що з часу вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень пройшов тривалий проміжок часу (близько семи років), за який ОСОБА_9 знятий з обліку в лікаря нарколога, не вчинив жодних кримінально-караних діянь, веде добропорядний спосіб життя, працює на одному підприємстві з 2010 року, самостійно виховує двох малолітніх дітей; регулярно здійснює переказ коштів із власної зарплати на потреби Збройних Сил України.

Зазначені обставини, які, на думку колегії суддів, підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_9 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Таке покарання, на думку колегії суддів, повністю узгоджуватиметься з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що не застосувавши щодо ОСОБА_9 положення ст. 75 КК України, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості.

У відповідності до ст.409 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 , в частині призначеного покарання, слід змінити, застосувавши до нього ст.75 КК України та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк, а також покласти на нього обов`язки, визначені ст.76 КК України.

При цьому, апеляційний суд враховує, що виходячи з положень ст.77 КК України, при звільненні особи від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовується.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року відносно ОСОБА_9 , в частині призначеного покарання, змінити.

Вважати ОСОБА_9 засудженим:

- за ч.1 ст.307 КК України, із застуванням ст.69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік;

- за ч.2 ст.307 КК України, із застуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки,

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати остаточно визначеним покаранням ОСОБА_9 2 (два) роки позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_9 положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

Покласти на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2025 року відносно ОСОБА_9 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді