Справа № 163/2805/25
Провадження № 1-кп/163/104/26
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Ковельського району Волинської області кримінальне провадження № 0000474 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новоугрузьке Любомльського району Волинської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, середньої освіти, неодруженого, оператора товарним АЗС №40 ПП "Укрпалетсистем", РНОКПП: НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 будучи постановою Любомльського районного суду Волинської області у справі №163/1154/25 від 05 червня 2025 року, яка набрала законної сили 17 червня 2025 року, визнаним винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк на 1 (один) рік, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, вчинив дії щодо її умисного невиконання за наступних обставин.

Так, всупереч вищевказаного рішення суду 05 листопада 2025 року о 17 год 00 хв, ОСОБА_4 та в порушення п. 2.1. Правил дорожнього руху, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керував автомобілем марки «Ауді», державний номерний знак НОМЕР_2 по вулиці Прикордонників в селі Гуща Ковельського району Волинської області, в стані алкогольного сп`яніння, та здійснив наїзд на дерев`яний паркан, в подальшому залишивши мсіце ДТП поїхав на вулицю Центральну в селі Гуща, де був виявлений службовими особами ВП №1 (м.Любомль) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області.

В подальшому ОСОБА_4 , постановою Любомльського районного суду Волинської області у справі №163/2484/25 від 20 листопада 2025 року, був визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4, ст.124, ч.5 ст.126, ч.2 ст.130 КУпАП, за що на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 (сім) років.

Крім цього, ОСОБА_4 всупереч вищевказаних рішень суду та в порушення п.2.1. Правил дорожнього руху, повторно протягом року, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, 11 грудня 2025 року близько 18 години, керував транспортним засобом марки "Ауді". номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по вул.Прикордонників в селі Гуща Ковельського району Волинської області, де був виявлений службовими особами ВП №1 (м.Любомль) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області.

Таким чином, ОСОБА_4 умисно не виконував постанови суду, що набрали законної сили, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 382 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину за інкримінованим обвинуваченням визнав повністю та показав, що дійсно постановами Любомльського районного суду Волинської області був позбавлений права керування, однак не виконував постанови та керував автомобілем.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заявив, що не оспорює і визнає доведеними спосіб, час, місце, мотив вчинення ним кримінального правопорушення та фактичні обставини обвинувачення.

За таких обставин при згоді сторін кримінального провадження суд дослідив докази в порядку ч.3 ст.349 КПК України і дійшов висновку про повну доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному невиконанні постанов суду, що набрали законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Обираючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує характер і тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, до яких суд відносить щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання є вчинення злочину повторно та у стані алкогольного сп`яніння.

Дослідженням досудової доповіді установлено високий рівень ризику небезпеки ОСОБА_4 для суспільства, та те, що обвинувачений вже був засуджений за ч.1 ст.382 КК України 17 грудня 2025 року вироком Любомльського районного суду до покарання у виді штрафу.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що після останнього випадку керування транспортним засобом, за який його було виявлено працівниками поліції, він більше не керує автомобілем. За його словами, кримінальні правопорушення вчиняв через вживання алкогольних напоїв, у зв`язку із чим, для недопущення вчинення нових правопорушень під впливом алкоголю, вирішив звернутись за медичною допомогою.

Дослідженою в судовому засіданні довідкою лікаря ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_4 10.01.2026 проведено лікування, спрямоване на подолання алкогольної залежності, із застосуванням відповідних медичних методик, із визначеним строком дії такого лікування п`ять років.

Суд оцінює зазначену обставину як таку, що свідчить про активну посткримінальну поведінку обвинуваченого, спрямовану на усунення причин та умов, які сприяли вчиненню кримінального правопорушення, а також про його реальний намір змінити спосіб життя, дотримуватися вимог закону та утримуватися від вчинення нових правопорушень. Вжиття таких заходів об`єктивно знижує рівень криміногенного ризику та свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

З урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, його поведінки після вчинення правопорушення, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для досягнення мети покарання є призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Водночас суд вважає, що реальне відбування покарання у виді позбавлення волі за таких обставин не є необхідним, оскільки мета покарання може бути досягнута без ізоляції особи від суспільства.

За таких обставин, ОСОБА_4 слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк максимальної тривалості, що забезпечить належний контроль за його поведінкою, про який йдеться і в досудовій доповіді, та сприятиме його остаточному виправленню.

Встановлено, що кримінальне правопорушення у цьому провадженні вчинене до постановлення попереднього вироку, яким ОСОБА_4 було засуджено також за ч.1 ст. 382 КК України, призначено покарання у виді штрафу, який на час розгляду цієї справи сплачений.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК. З цього правила є виключення, згідно з яким вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями КК, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині КК (ч. 3 ст. 32 КК).

Таким чином, в діях ОСОБА_4 має місце повторність кримінальних правопорушень, яка врахована як обтяжуюча обставина.

Відповідно ця особа фактично засуджується за вчинення тотожного кримінального правопорушення, яке кваліфікуються за однією частиною статті 382 КК України Особливої частини КК, і вчинене до ухвалення попереднього вироку, тому спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не є застосовними.

Постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19, провадження № 51-2177кмо20) зроблено висновок про застосування норм права, згідно з яким коли після, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.

За ч.3 ст. 72 КК України, основне покарання у виді штрафу при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконуються самостійно.

За обставинами цієї справи, суд при визначенні остаточного покарання враховує покарання у виді штрафу за попереднім вироком як фактично відбуте, у зв`язку з чим, порядок та правила призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, визначені положеннями ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК також є незастосовними. Це суперечитиме не лише загальним засадам призначення покарання (ст. 65 КК), але й положенням ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й ст. 19 КПК, якими гарантовано право особи не бути покараним двічі за одне і те саме правопорушення.

Долю речових доказів та документів належить вирішити у відповідності до ст.100 КПК України. Речові докази відсутні, а диски які слідчим визнані, як речові докази в силу ст. 99 КПК є документами, тому їх слід залишити в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосовано, клопотання про застосування такого заходу не заявлено.

Керуючись ст.ст.373, 374, ч.15 ст.615 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, і за цим законом призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає такі обов`язки: періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Долю речових доказів та документів вирішити таким чином:

Документи, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження №0000474, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення через Любомльський районний суд.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий : суддя ОСОБА_1