КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 375/2073/24 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1868/2026 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 та представника цивільного позивача і законного представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Рокитнянського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Рокитне, Рокитнянського району, Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, громадянина України, одруженого, має на утриманні дев`ятьох малолітніх дітей: доньку ОСОБА_12 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина - ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина - ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4 , сина - ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_5 , доньку - ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_6 , доньку - ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_7 , доньку ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_8 , сина - ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_8 , доньку - ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_9 , є особою з інвалідністю з дитинства ІІІ групи, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі статей 75, 76 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 (три) роки, покладено на обвинуваченого наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постановлено не обирати.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_21 , до ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди, відмовлено повністю.

Цивільний позов ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_21 , до ОСОБА_7 , у частині стягнення процесуальних витрат, залишено без розгляду.

Знято арешт із мотоцикла «Kawasaki ZX-6-R», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно вироку, 11.08.2024 близько 17 год. 15 хв. водій ОСОБА_7 , порушуючи вимоги п.2.1 (а) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі по тексту Правил дорожнього руху, ПДР), де вказано: «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення - право керування транспортним засобом відповідної категорії», керуючи технічно-справним мотоциклом марки «Kawasaki ZX-6-R» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Незалежності зі сторони центру смт Рокитне в напрямку до с. Ольшаниця, що на території смт Рокитне, Білоцерківського району Київської області, де біля будинку №12 вул. Незалежності, в порушення вимог:

п.1.5 ПДР, в якому зазначено: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху чи інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду та руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п.1.7 ПДР, в якому зазначено: «Водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи. Усі учасники дорожнього руху повинні бути особливо обережними до дітей, людей похилого віку та осіб з явними ознаками інвалідності»;

п.2.3 (б) ПДР, де зазначено: «Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі»,

п.2.4 ПДР, в якому зазначено: «На вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил»;

п.11.3 ПДР, де вказано: «На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для гону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу»;

п.12.1 ПДР, де вказано: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

п. 12.3 ПДР, в якому зазначено: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

п.12.4 ПДР, де вказано: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.»,

тобто, водій ОСОБА_7 , не маючи відповідної категорії «А» на право керування даним транспортним засобом, не виконуючи вимоги поліцейського про зупинку керованого ним транспортного засобу, не був особливо уважний до таких категорій, як велосипедисти та діти, проявив неуважність та безпечність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, на дорогах з двостороннім рухом здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, не контролював рух транспортного засобу, при виникненні небезпеки для руху не зменшив швидкості та не зупинив свій транспортний засіб в межах населеного пункту рухався з перевищенням швидкості в наслідок чого здійснив виїзд на зустрічну смугу руху де здійснив зіткнення з малолітнім велосипедистом, ОСОБА_21 , який рухався біля правого краю проїзної частини по вул. Незалежності в напрямку до центру смт. Рокитне та мав перевагу в русі.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній велосипедист ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння черепа, лицьового черепа (перелом правої скроневої кістки з переходом на велике люто клиноподібної кістки, стінок правої орбіти із забоєм правого ока, стінок правої гайморової пазухи, кісток носа, правої виличної кістки), крововиливом під тверду мозкову оболонку в правій лобно-скроневій області, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя у момент заподіяння.

Сукупність допущених водієм ОСОБА_7 порушень вимог п.п. 1.5, 1.7, 2.1 (а), 2.3 (б), 2.4, 11.3, 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Отже, ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушив правила безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Рокитнянського районного суду Київської області від 18.03.2025 стосовно ОСОБА_7 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Виключити з вироку обставину, що обтяжує покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини. За наведених обставин спричинення тяжких тілесних ушкоджень малолітній дитині внаслідок ДТП не охоплюється та не могло охоплюватися умислом обвинуваченого, а тому правові підстави для врахування передбаченої п.6 ч.1 ст. 67 КК України обставини, яка обтяжує покарання, відсутні. Проте, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог закону зазначив у вироку обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст. 67 КК України, - вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, чим застосував закон, який не підлягає застосуванню, а тому неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Представник цивільного позивача і законного представника ОСОБА_10 , яка діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_21 - адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Рокитнянського районного суду Київської області від 18.03.2025 року у справі №375/2073/24 в частині вирішення цивільного позову та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_21 , заподіяну моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку з приводу вирішення позовної заяви, а саме, що право на отримання заподіяної шкоди належить виключно потерпілому, тоді як його законний представник може вчиняти процесуальні та правозахисні дії в інтересах потерпілого, зокрема заявити цивільний позов. Так, потерпілий ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_10 в розумінні п.11 ч.1 ст.3 КПК України на момент ДТП є малолітньою особою, який в результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження та обвинуваченим не відшкодовано жодної шкоди. Зауважує, що на захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками, зокрема представником цивільного позивача в інтересах законного представника малолітнього потерпілого - ОСОБА_10 , яка діє в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_21 пред`явлено цивільний позов з вимогою стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 , розмір моральної шкоди в сумі 200 000 гривень.

На думку апелянта, якщо припустити, що заявлені позовні вимоги будуть задоволені і стягнено на користь малолітнього потерпілого шкоду, виникнуть об`єктивні труднощі з приводу примусового виконання рішення суду та стягнення грошових коштів. Таким чином, суд допустився надмірного формалізму, за яким негативні наслідки поступаються принципам розумності, що призвело до неможливості в короткий та найближчий час отримати потерпілою стороною відшкодування.

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Рокитнянського районного суду Київської області від 18.03.2025 року щодо ОСОБА_7 у справі №375/2073/24 в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що сторона захисту не погоджується з призначеним судом додатковим покаранням ОСОБА_7 у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки. У вироку суд обґрунтував необхідність застосування зазначеного додаткового покарання тим, що обвинувачений неодноразово порушив Правила дорожнього руху, що спочатку стало підставою для його переслідування патрульними поліцейськими, не виконав вимоги працівників поліції про зупинку, що в результаті призвело до ДТП. Зауважує, що посилання суду на зазначені порушення Правил дорожнього руху були безпідставними, оскільки такі дії підпадають під ознаки адміністративних правопорушень та мають доводитись належними та допустимими доказами - відповідними постановами про притягнення особи до адміністративної відповідальності. За наведені порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності не притягувався, а тому з урахуванням принципу презумпції невинуватості має вважатись таким, що не вчиняв адміністративні правопорушення. Інших доводів про необхідність застосування щодо ОСОБА_7 додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у вироку не зазначено.

Крім того, до матеріалів кримінального провадження долучено докази наявності у ОСОБА_7 дев`яти неповнолітніх дітей, а також докази тієї обставини, що він сам є особою з інвалідністю. Суд відхилив доводи сторони захисту про те, що зазначені обставини мають враховані як обставини, що пом`якшують покарання, з тих мотивів, що судом не встановлено, яким саме чином наявність неповнолітніх дітей вплинула на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення. За наявності дев`яти неповнолітніх дітей та інвалідності у самого ОСОБА_7 , позбавлення його права керування транспортним засобом вкрай ускладнить виконання ним своїх батьківських обов`язків з матеріального забезпечення дітей, що негативно відобразиться на них.

ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в який просить вирок Рокитнянського районного суду Київської області від 18.03.2025 року у справі №375/2073/24 змінити в частині призначення покарання в бік пом`якшення. Призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами і на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік. В решті вирок залишити без змін.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що призначене судом першої інстанції покарання є явно несправедливим з точки зору суворості та підлягає зміні в бік пом`якшення з наступних підстав. ОСОБА_7 не є суспільно небезпечною особою, оскільки вчинив злочин з необережності, раніше несудимий, щиро розкаюється у скоєному, повністю визнав свою вину, повністю усвідомив значення своїх протиправних дій, зробив відповідні правильні висновки та обіцяє більше не допускати в майбутньому будь-яких правопорушень. Разом з тим, є особою досить молодого віку, має за місцем свого постійного проживання міцні соціальні зв`язки, оскільки є одруженим, виховує і має на утриманні дев`ятьох неповнолітніх дітей, серед яких є діти з інвалідністю. Зауважує, що хоча він також є особою з інвалідністю з дитинства III групи, є єдиним годувальником у сім`ї, бо дружина перебуває у декретній відпустці. Звертає увагу, що працює водієм транспортних засобів у приватного підприємства ОСОБА_22 і це є єдиним його засобом отримання доходу. Зазначає, що не має схильності до скоєння злочинів, оскільки раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, неодноразово просив пробачення у потерпілого та його родини, готовий повністю відшкодовувати завдану їм шкоду.

Просить врахувати наведені вище обставини а також те, що він добросовісно відвідував усі судові засідання, сприяв швидкому розгляду справи, що свідчить про те, що він вже став на шлях виправлення та перевиховання, зробив належні правильні висновки. Зауважує, що не мав жодного наміру скоювати будь-яке правопорушення, а тим більше щодо малолітньої дитини, оскільки сам є багатодітним батьком, а тому просить суд при прийнятті рішення не враховувати таку обтяжуючу покарання обставину, як вчинення злочину щодо дитини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, думку обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, характер інкримінованих і доведених протиправних дій обвинуваченого та їх небезпечність, а також дані про його особу, зокрема те, що ОСОБА_7 відповідно до вимоги УІТ ГУ МВС України в Київській області від 31.08.2024 №18046 не судимий, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, у зв`язку із цим є пенсіонером по інвалідності, одружений, має пільги, передбачені законодавством для багатодітної сім`ї, на його утримані перебуває дев`ятеро неповнолітніх дітей. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визначив вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також буде відповідати меті покарання, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Разом з тим, вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд врахував те, що станом на дату розгляду справи, ОСОБА_7 судимостей не має, після вчинення кримінального правопорушення вибачився перед законним представником потерпілого, водночас заподіяну шкоду не відшкодував. Його тісні соціальні зв`язки, сім`я, до якої входять дев`ятеро неповнолітніх дітей, наявність у обвинуваченого інвалідності з дитинства, та дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 зможе довести своє виправлення без реального відбування покарання, і тому вважав за можливе звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з встановленням іспитового строку та покладенням певних обов`язків, встановлених ст.76 КК України. З такими висновками також погоджується колегія суддів.

Водночас, при призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами судом було враховано те, що обвинувачений неодноразово порушив Правила дорожнього руху, що спочатку стало підставою для його переслідування патрульними поліцейськими, не виконував вимоги працівника поліції про зупинку, що в результаті призвело до ДТП.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням обставин скоєного ОСОБА_7 тяжкого злочину, який полягав у грубому порушенні вимог ПДР України, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, даних про особу обвинуваченого, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, наявність у ОСОБА_7 дев`яти неповнолітніх дітей, а також те, що ОСОБА_7 є особою з інвалідністю, колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на наступне.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Так, суд першої інстанції врахував зазначені обставини при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , однак обґрунтовано не визнав їх такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Отже, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про наявність підстав для виключення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами колегія суддів вважає безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З вищенаведеного вбачається, що при призначенні покарання, суд першої інстанції, окрім іншого, врахував як обтяжуючу обставину вчинення злочину щодо малолітньої дитини. Однак, як обґрунтовано зазначив в своїй апеляційній скарзі прокурор, такий висновок суду першої інстанції суперечить положенням кримінального закону.

Обтяжуючі обставини, зазначені в ст.67 КК України, свідчать про підвищену небезпеку вчиненого злочину та особи винного, що дає суду підстави для призначення більш суворого покарання з кількох альтернативних у санкції покарань.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.67 КК України при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує, крім іншого, визнається вчинення злочину стосовно малолітньої дитини або у присутності дитини.

За матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини. За наведених обставин заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітній дитині в результаті дорожньо-транспортної пригоди не охоплювалось і не могло охоплюватись умислом обвинуваченого, а тому правові підстави для врахування передбаченої п.6 ч.1 ст.67 КК України обставини, яка обтяжує покарання, відсутні.

Відтак посилання суду першої інстанції на таку обставину підлягає виключенню із судового рішення.

Твердження апеляційної скарги представника цивільного позивача і законного представника ОСОБА_10 , яка діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_21 щодо незгоди з оскаржуваним вироком в частині вирішення цивільного позову, є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. На захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками.

Частиною п`ятою статті 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно позовних вимог представника цивільного позивача ОСОБА_10 , що діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_21 - адвоката ОСОБА_11 , останній просив стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_23 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_21 заподіяну моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні цивільного позову, суд першої інстанції зазначив про те, що позивач просить стягнути моральну шкоду не на користь малолітнього потерпілого ОСОБА_21 , а на користь його законного представника, ОСОБА_10 .

Колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову та стягнути моральну шкоду на користь законного представника малолітнього потерпілого, оскільки ОСОБА_10 діє виключно в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_21 , який у силу віку не може самостійно реалізувати своє право на відшкодування шкоди. При цьому, таке формулювання не змінює правової природи відшкодування, оскільки право на компенсацію належить саме малолітньому потерпілому. Водночас, стягнення моральної шкоди безпосередньо на користь малолітньої особи призведе до об`єктивних труднощів виконання судового рішення, що суперечить принципам розумності та ефективності судового захисту, тоді як стягнення коштів на користь законного представника малолітнього потерпілого забезпечить реальне, своєчасне та повне відшкодування шкоди, а також відповідає пріоритету найкращих інтересів дитини.

Відповідно до змісту Постанови Великої Палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а і моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий через отримані тілесні ушкодження переніс сильний фізичний біль, тривале лікування. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, постійного лікування змінився звичний спокійний ритм життя потерпілого, що призвело до суттєвих змін у його особистому житті.

Враховуючи всі фактичні обставини кримінального правопорушення, його наслідки для потерпілого, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача ОСОБА_10 як законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_21 підлягає стягненню заподіяна моральна шкода в розмірі 100 000 гривень, а тому апеляційна скарга представника ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок - зміні в частині вирішення цивільного позову.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника цивільного позивача і законного представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Рокитнянського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку послання на обставину, яка обтяжує покарання - «вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини».

Цей же вирокзмінити в частині вирішення цивільного позову.

Цивільний позов ОСОБА_23 , яка діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_21 в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_23 , яка діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_21 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4