Справа № 621/1451/25
провадження № 1-кп/632/90/26
У Х В А Л А

Іменем України

05 березня 2026 року м. Златопіль

Златопільский міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 0000033 від 24 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села смт. Комсомольське Зміївського району Харківської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У Златопільському міськрайонному суді Харківської області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000033 від 24 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 , якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України.

Під час судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на те, що на даний час судовий розгляд кримінального провадження не проведено, ризики, передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні та продовженні запобіжного заходу, не зменшились і не зникли. Зокрема, на думку прокурора, обвинувачений ОСОБА_4 , може переховуватись від суду, оскільки розуміючи тяжкість кримінального покарання, передбаченого за вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України може залишити місце свого мешкання, у тому числі шляхом виїзду за межі району, області, враховуючи, відсутність стійких соціальних зв`язків. Також прокурор зазначив, що існує реальний ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків, а саме, незважаючи на те, що судом уже проведено допит зазначених осіб, на теперішній час ще не досліджено письмові докази у кримінальному провадженні. У зв`язку з цим не виключається необхідність повторного виклику потерпілих і свідків до суду для уточнення обставин справи або постановлення додаткових запитань. За таких умов обвинувачений, перебуваючи на волі, може скористатися цією процесуальною можливістю з метою впливу на зазначених осіб, що створює загрозу повному, всебічному та неупередженому дослідженню доказів у справі. На думку прокурора, більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та не зможуть забезпечити виконання ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат під час судового засідання проти задоволення клопотання заперечували, оскільки на їх думку, прокурором не доведено реальне існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Заявили клопотання про обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту або альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави у мінімальних межах. При цьому сторона захисту зазначила, що обвинувачений протягом усього часу не перешкоджав проведенню досудового розслідування, сумлінно виконував покладені на нього процесуальні обов`язки та не мав і не має наміру переховуватися від суду. Крім того, всі свідки та потерпіла вже були допитані судом, що унеможливлює будь-який незаконний вплив з боку обвинуваченого на хід судового розгляду. Сторона захисту також наголосила, що сама по собі тяжкість можливого покарання не може бути єдиною та достатньою підставою для застосування до особи такого виняткового й суворого запобіжного заходу, як тримання під вартою, без доведення наявності реальних і конкретних ризиків, передбачених кримінальним процесуальним законом. Окремо було зазначено, що потерпіла ОСОБА_6 примирилася з обвинуваченим, вибачила його та не наполягає на подальшому застосуванні щодо нього найсуворішого запобіжного заходу. З урахуванням викладеного сторона захисту вважає, що застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як цілодобовий домашній арешт, є достатнім, обґрунтованим і співмірним. Такий запобіжний захід здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, виконання покладених на нього обов`язків, а також ефективно запобігти можливим ризикам, водночас не порушуючи принципу необхідності та пропорційності втручання в його права.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, суд доходить такого висновку.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд, зобов`язаний встановити, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Обвинуваченому ОСОБА_4 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, за вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення, якого санкцією статті передбачено покарання від 5 до 8 років позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 25 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком застосування до 21 травня 2025 року, який ухвалою Зміївського районного суду Харківської області продовжено до 19 липня 2025 року включно. У подальшому ухвалами Златопільського міськрайонного суду Харківської області запобіжний захід було неодноразово продовжено, востаннє до 13 березня 2026 року, включно.

Підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стали зокрема достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від слідства та суду, можливість незаконно впливати на свідків та потерпілих, у цьому ж кримінальному провадженні.

Обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися, або якими може спростовуватися обвинувачення, яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, ухвалюючи остаточне рішення у кримінальному провадженні.

Отже, на даній стадії судового провадження суд не може робити висновок щодо обґрунтованості підозри (обвинувачення) шляхом надання оцінки доказам у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа могла вчинити правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Отже, щодо наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, суд вважає необхідним зазначити таке.

З урахуванням того, що судом у ході судового розгляду вже було допитано свідка сторони обвинувачення, заявленого прокурором під час визначення порядку дослідження доказів, а також усіх потерпілих у даному кримінальному провадженні, суд доходить висновку, що ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, на теперішній час утратив свою актуальність.

Суд зазначає, що зазначений ризик полягає у можливості незаконного впливу обвинуваченого на свідків або потерпілих з метою зміни їхніх показань чи перешкоджання встановленню об`єктивної істини у справі. Однак після безпосереднього допиту вказаних осіб у судовому засіданні така можливість істотно нівелюється, оскільки їхні показання вже зафіксовані в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та стали предметом судового дослідження.

Крім того, стороною обвинувачення не наведено жодних конкретних, належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність реальних спроб або намірів обвинуваченого здійснювати незаконний вплив на свідка чи потерпілих після їх допиту судом. Саме лише формальне посилання на абстрактну можливість такого впливу без наведення фактичних обставин не може вважатися достатнім обґрунтуванням для визнання наявності відповідного ризику.

За таких умов суд дійшов висновку, що ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, є недоведеним та таким, що втратив свою процесуальну значущість, а отже не може слугувати підставою для подальшого застосування або продовження запобіжного заходу з мотивів можливого незаконного впливу на учасників кримінального провадження.

Водночас щодо наявності ризику, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд ураховує не лише тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, а й сукупність інших істотних обставин, що мають значення для оцінки ризику його переховування від суду. Хоча сама по собі тяжкість обвинувачення не є визначальною підставою для висновку про наявність такого ризику, у поєднанні з фактичними даними про особу обвинуваченого вона набуває істотного значення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений не має стабільних соціальних зв`язків, дійсно ОСОБА_4 раніше працював, однак на час інкримінованих йому кримінальних правопорушень був звільнений за власним бажанням, про що було повідомлено суду у попередніх судових засіданнях, не перебуває у зареєстрованому шлюбі та не несе обов`язків щодо утримання неповнолітніх дітей або інших осіб. За відсутності таких об`єктивних чинників соціальної прив`язаності зростає ймовірність ухилення особи від участі в судовому розгляді у разі усвідомлення нею реальної загрози призначення суворого покарання.

За таких обставин тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень у сукупності з даними про особу обвинуваченого та відсутністю чинників, що стримували б його від ухилення від правосуддя, дає суду підстави дійти висновку про реальність і актуальність ризику переховування від суду. Зазначений ризик не є гіпотетичним, а ґрунтується на конкретних фактичних обставинах, встановлених у ході судового розгляду.

Водночас зазначені обставини самі по собі можуть слугувати мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду, з огляду на можливість призначення суворого покарання в разі визнання його винуватим. Такий висновок повністю узгоджується з практикою ЄСПЛ, відповідно до якої відсутність соціальних зв`язків, нестабільний спосіб життя, відсутність роботи та сімейних обов`язків є чинниками, що посилюють ризик ухилення від правосуддя. Відтак, суд вважає наявний ризик таким, що не втратив актуальності, а його інтенсивність виправдовує необхідність продовження запобіжного заходу.

Крім того, суд звертає увагу, що наближення кримінального провадження до стадії завершення з`ясування фактичних обставин справи об`єктивно може підвищувати ймовірність реалізації ризику переховування обвинуваченого від суду. Усвідомлення особою неминучості ухвалення судового рішення та можливих правових наслідків, зокрема призначення покарання, здатне істотно впливати на її подальшу процесуальну поведінку.

На теперішній час судом уже допитано потерпілих та свідка, а судовий розгляд перебуває на стадії дослідження письмових доказів. Таким чином, обсяг доказової інформації, що підлягає оцінці судом, є значним, а перебіг судового розгляду свідчить про його поступове наближення до завершальної стадії.

За таких умов суд не може визнати поведінку обвинуваченого повністю передбачуваною, оскільки саме на цій стадії кримінального провадження зростає вірогідність того, що обвинувачений, усвідомлюючи реальність можливих наслідків розгляду справи, може вжити дій, спрямованих на ухилення від суду. Вказане додатково підтверджує актуальність ризику переховування та необхідність його врахування під час вирішення питання про запобіжний захід.

Суд також бере до уваги загальновідомі обставини, пов`язані з триваючою збройною агресією проти України та запровадженням на всій території держави правового режиму воєнного стану. Нині не всі ділянки державного кордону України перебувають під повним і стабільним контролем української влади, що об`єктивно ускладнює можливість ефективного запобігання незаконному перетину кордону. У таких умовах створюються передумови, за яких особа, бажаючи уникнути кримінальної відповідальності, може спробувати використати прогалини у системі безпеки для втечі з території України.

На переконання суду, обвинувачений, усвідомлюючи реальну можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі, може вдатися до активних дій, спрямованих на ухилення від суду, у тому числі шляхом незаконного перетину державного кордону України. Така поведінка відповідає логіці людських реакцій у ситуаціях, коли особа перебуває під загрозою реального позбавлення волі та не має значущих соціальних, сімейних чи професійних зв`язків, які б її стримували.

Суд також враховує, що в умовах воєнного стану контроль над переміщенням громадян ускладнений, а ризик незаконного залишення території України суттєво підвищується. З огляду на це суд наголошує, що ризик переховування обвинуваченого від суду в сучасних умовах є не лише реальним, а й надзвичайно вагомим та таким, що потребує застосування належних запобіжних заходів для його мінімізації.

Суд також ураховує характер і обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 121 та частиною другою статті 125 КК України, їх ступінь тяжкості та спрямованість проти життя і здоров`я особи, що є найвищою соціальною цінністю держави. Сукупність зазначених чинників свідчить про підвищений рівень суспільної небезпечності.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що ризик переховування обвинуваченого від суду , до того ж в умовах дії воєнного стану є реальним, актуальним і таким, що не втратив своєї інтенсивності. Відтак наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України, є належним чином обґрунтованою та підтверджується сукупністю встановлених обставин.

Аналізуючи викладене, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, суд вважає встановленим наявність ризику, передбаченого пунктом першим частини першої статті 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого ОСОБА_4 переховуватися від суду, з метою ухилення від притягнення до кримінальної відповідальності.

Щодо застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, суд враховує, що обвинувачений раніше судимий та тривалий час перебуває під вартою.

Водночас суд бере до уваги, що обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та ступеню тяжкості кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, зокрема, передбаченого частиною першою статті 121 КК України а також спрямований на забезпечення належної процесуальної поведінки останнього.

Наведені стороною захисту обставини самі по собі не можуть бути достатньою підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, ніж тримання під вартою, оскільки вони не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризик, передбачений кримінальним процесуальним законом, який став підставою для подальшого продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу.

Крім того, суд враховує, що тримання під вартою має превентивний характер та спрямоване на запобігання можливим ризикам у майбутньому, зокрема ризику ухилення обвинуваченого від суду.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту, є неефективним, оскільки не забезпечить належного виконання ним покладених процесуальних обов`язків та не відповідатиме завданням кримінального провадження, визначеним статтею 2 КПК України.

При цьому суд ураховує й ту обставину, що потерпіла, яка є матір`ю обвинуваченого, заявила про примирення та пробачила його. Однак зазначений факт сам по собі не усуває встановленого судом ризику і не може бути вирішальним при обранні запобіжного заходу, оскільки завдання кримінального провадження полягають не лише у захисті прав потерпілої, а насамперед у забезпеченні належного, своєчасного та неупередженого судового розгляду, а також у запобіганні ухиленню особи від кримінальної відповідальності.

За таких обставин суд дійшов переконання, що запобігти наявному ризику переховування обвинуваченого від суду в конкретній ситуації можливо виключно шляхом продовження застосування виняткового запобіжного заходу тримання під вартою. Жоден із альтернативних запобіжних заходів не здатний забезпечити досягнення мети запобіжного заходу та належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Таким чином, суд, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, враховуючи наявність ризику, передбаченого пунктом першим частини першої статті 177 КПК України, оцінюючи в сукупності всі обставини, зокрема, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, відомості, що стосуються особи обвинуваченого, відсутність жодних медичних документів, які б могли підтвердити неможливість тримання обвинуваченого під вартою, вважає за необхідне продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів.

Суд вважає, що обставини, що могли б свідчити про можливість запобігання вищезазначеним ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не встановлено, а тому клопотання прокурора щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 підлягає задоволенню. Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт та їхні доводи не можна визнати такими, що ставлять під сумнів наведені вище висновки суду, а відтак суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зазначеного клопотання.

Разом з цим, суд звертає увагу, що системний аналіз положень частини 3 та 4 ст. 182 КПК України, наділяє суд право вибору однієї з форм реалізації або визначити, або не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із погрозою застосування насильства. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Суд приймає увагу, що на початковій стадії розслідування даного кримінального провадження, обвинуваченому застава як альтернативний запобіжний захід не обиралась. Однак, враховуючи, що на сьогодні ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст.177 КПК України втратив свою актуальність, у зв`язку з тим, що допитані усі свідки та потерпілі, а також враховуючи тривалість судового розгляду, а також враховуючи перебування обвинуваченого під вартою понад 11 місяців, суд доходить висновку про необхідність визначення одночасно з продовженням строку тримання під вартою альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Щодо визначення розміру застави суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пункт 2 ч. 5 ст. 182 КПК України визначає, що розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину становить від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір застави повинен, головним чином, визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховуючи той факт, чи буде втрата забезпечення у випадку неявки підозрюваного до суду достатнім стримуючим фактором для нього, щоб не здійснити втечу.

На переконання суду обвинуваченому слід визначити заставу у максимальної межах розміру, визначеного п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень, яка буде відповідною і достатньою для обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, а також є достатньою і прийнятною з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню. За переконанням суду обставини даного кримінального провадження, існування ризиків, встановлених судом, існуюча на даний час серйозність ситуації виправдовує прагнення суду забезпечення присутності обвинуваченого в суді, в разі внесення ним застави, у зв`язку з чим встановлення такого розміру застави з урахуванням усіх обставин справи є пропорційним в даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 в разі внесення ним застави, обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатись із населеного пункту, у якому він мешкає, за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, за винятком випадків необхідності забезпечення особистої безпеки, у зв`язку з запровадженням правового режиму воєнного стану;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, контактних номерів мобільного телефону;

- утримуватись від спілкування зі потерпілою ОСОБА_7 ;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331,350 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Зміївського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 - задовольнити.

Продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, до 03 травня 2026 року, включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.

Визначити ОСОБА_4 заставу в межах, що становить 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок ТУДСА України у Харківській області за такими реквізитами: код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26281249; банк отримувача ДКСУ, м. Київ; код банку отримувача (МФО) 820172; рахунок отримувача UA0006674; призначення платежу: застава у справі № 632/1451/25, провадження № 1-кп/632/90/26), до сплину терміну тримання під вартою.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

При внесенні визначеної суми застави, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти звільнити.

У разі внесення застави, покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатись із населеного пункту, у якому він мешкає, за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, за винятком випадків необхідності забезпечення особистої безпеки, у зв`язку з запровадженням правового режиму воєнного стану;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи, контактних номерів мобільного телефону;

- утримуватись від спілкування зі потерпілою ОСОБА_7 ;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення застави на відповідний розрахунковий рахунок, має бути наданий уповноваженій службовій особі Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» негайно має здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з-під варти та повідомити усно і письмово Златопільський міськрайонний суд Харківської області.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави до 03 травня 2026 року.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні застави обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Копію ухвали вручити захиснику, прокурору, обвинуваченому негайно після її проголошення та направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для виконання.

Контроль за виконанням обвинуваченим ОСОБА_4 обов`язків покласти на прокурора.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а для особи, що перебуває під вартою протягом того-ж строку, з моменту отримання копії ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя:ОСОБА_1