ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/1431/25 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/578/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

за участю захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника на ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 17.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 17.12.2025 року клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 110, ч. 1 ст. 436-1, ч. 2 ст. 436-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 14 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу якою просив скасувати ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 17.12.2025 року та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково, визначити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави. В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що клопотання сторони обвинувачення є беззмістовним, а сам текст клопотання є дублюванням тексту обвинувального акту. Прокурор не довів, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Додатково захисник наголошує, що суд першої інстанції не врахував обставини, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який є раніше несудимим, частково визнає вину у вчиненні правопорушень, має стійкі соціальні зв`язку, забезпечує утримання дітей шляхом сплати аліментів. Окрім цього, обвинувачений має батька пенсіонера, який потребує постійної сторонньої допомоги.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 підтримував вимоги поданої апеляційної скарги в повному обсязі, вважав за можливе визначити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави. Вважав, що перераховані ризики у клопотанні прокурора є необґрунтованими, а суд першої інстанції не надав їм належної оцінки. Звертав увагу колегії суддів на позитивну характеристику особи обвинуваченого.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор в кримінальному провадженні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою.

До початку судового засідання обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений, жодних заяв чи клопотань до канцелярії Харківського апеляційного суду не надав, на участі не наполягав, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу сторони захисту за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника обвинуваченого, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд вважав доведеними стороною обвинувачення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні низки умисних кримінальних правопорушень, зокрема проти основ національної безпеки України, інформаційної безпеки та громадського порядку, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 110, ч. 1, ч. 2 ст. 436-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України. Зазначені кримінальні правопорушення за своїм характером, спрямованістю та санкціями кримінального закону відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких, а їх вчинення посягає на основоположні інтереси держави, суспільства та публічної безпеки.

Колегія суддів враховує, що інкриміновані обвинуваченому діяння пов`язані з поширенням матеріалів, спрямованих на виправдування та заперечення збройної агресії проти України, посяганням на територіальну цілісність і недоторканність держави, а також з незаконним збиранням і передачею інформації в умовах воєнного стану, що створює підвищену загрозу національній безпеці України та інтересам суспільства.

Вчинення зазначених кримінальних правопорушень в умовах воєнного стану істотно посилює ступінь їх суспільної небезпечності, оскільки такі дії здатні негативно впливати на обороноздатність держави, інформаційну стійкість суспільства, підривати довіру до органів державної влади та створювати передумови для подальшого поширення протиправної діяльності. Саме з огляду на це значимість охоронюваних кримінальним законом інтересів у даному кримінальному провадженні є підвищеною, що підлягає врахуванню при вирішенні питання про необхідність подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Доводи сторони захисту про формальний характер клопотання прокурора та відсутність належного обґрунтування ризиків не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи клопотання, навів мотиви, з яких дійшов висновку про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою, та надав оцінку всім істотним обставинам, передбаченим ст.177, 178 КПК України.

Посилання захисника на позитивні характеристики особи ОСОБА_8 , відсутність судимостей, наявність соціальних зв`язків, часткове визнання вини, виконання обов`язку зі сплати аліментів, а також стан здоров`я та вік батька обвинуваченого були предметом оцінки суду першої інстанції та обґрунтовано не визнані такими, що істотно знижують встановлені ризики або унеможливлюють їх нейтралізацію виключно шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів також враховує, що на час апеляційного розгляду обставини, які стали підставою для продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, не змінилися та не відпали, а будь-яких нових даних, які б свідчили про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування застави, стороною захисту не надано.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що тримання обвинуваченого під вартою відповідає вимогам необхідності та пропорційності, а застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави не забезпечить досягнення мети кримінального провадження та не усуне наявних ризиків. Крім того, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту щодо необхідності визначення обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 інкримінується вчинення низки умисних кримінальних правопорушень, у тому числі проти основ національної безпеки України, передбачених ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1, ч. 2 ст. 436-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України, які за своїм характером та санкціями кримінального закону відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів.

Відповідно до вимог ч.6 ст.176 КПК України, в умовах дії воєнного стану щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, ст.110, ст.436-2 КК України, застосування запобіжного заходу можливе виключно у виді тримання під вартою, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. За таких обставин правові підстави для визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 . З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 17.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: