Справа № 450/4862/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/86/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимий,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року за ч.1 ст. 382 КК України, -

встановила:

цим вироком визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з моменту його фактичного затримання та обмеження у вільному пересуванні після набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що він позбавлений права керувати транспортними засобами постановами Залізничного районного суду м.Львова від 11.06.2024 р. та Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.06.2025 р., які набрали законної сили, із якими був ознайомлений, керував автомобілем марки "Opel" моделі "Vivaro" номерний знак НОМЕР_1 19.02.2025 р. о 16 год. 20 хв у Львівській обл., м.Пустомити на 20 км. автодороги Т1416, 19.03.2025 р. о 12 год. 34 хв. у Львівській обл., Стрийському р-ні, с.Добряни, 07.05.2025 р. о 14 год. 36 хв. у Львівській обл., м.Пустомити на вул.Привокзальній, 1, внаслідок чого був зупиненим працівниками поліції.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.382 КК України, а саме умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок змінити, призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що як вбачається з оскаржуваного судового рішення, окрім формулювання обвинувачення, суд відповідно до статей 91, 374 КПК України визнав доведеними, зокрема, такі обставини: обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; пом`якшуючими покарання обставинами є щире каяття, визнання винуватості та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення на досудовому слідстві та в суді; відсутні обставини, що обтяжують покарання; відсутні дані про перебування обвинуваченого на наркологічному чи психіатричному обліку; обвинувачений здійснює постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.

Разом із тим, суд, посилаючись на відсутність працевлаштування обвинуваченого та наявність у матері обвинуваченого чоловіка, дійшов висновку, що вона не буде позбавлена належного забезпечення і догляду з боку інших близьких осіб, а тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та особа обвинуваченого свідчать про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

На переконання сторони захисту, такі висновки суду є необґрунтованими, оскільки, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, беззаперечно визнав свою вину та за наявності наведених судом позитивних обставин, суд при призначенні найсуворішого виду покарання за вчинення нетяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає також альтернативне покарання у виді штрафу, поверхнево дослідив особу обвинуваченого та не надав належної, повної й об`єктивної оцінки всім обставинам справи.

Вказує, що у вироку відсутні посилання на оцінку характеристики обвинуваченого з місця роботи чи проживання, а також не враховано факт його офіційного працевлаштування з 01 грудня 2025 року, оскільки відповідні відомості судом витребовувалися лише під час підготовчого судового засідання 25 листопада 2025 року. Крім того, судом поверхнево оцінено факт реального здійснення обвинуваченим постійного догляду за своєю матір`ю, який був перевірений та підтверджений територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Збройних Сил України, що стало підставою для надання обвинуваченому відстрочки від мобілізації. У зв`язку з цим, відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за матір`ю обвинуваченого, є достовірно встановленим, оскільки батько обвинуваченого є пенсіонером 69 років із незадовільним станом здоров`я, а брат понад десять років постійно проживає за кордоном та спільно з батьками не мешкає.

Наголошує, що у вироку відсутні посилання на позицію прокурора, висловлену під час судових дебатів, щодо доцільності призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, а також мотиви відхилення такої позиції. Судом не наведено даних, які б свідчили про наявність обґрунтованих та реальних ознак небезпеки для суспільства такого рівня, що потребує ізоляції обвинуваченого, і не надано оцінки сукупності позитивних для нього обставин, які, згідно з положеннями статей 74, 75 КК України, свідчать про можливість його звільнення від відбування покарання.

Сторона захисту вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є надмірно суворим, а покаранням, достатнім для досягнення його мети та таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, є штраф у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, про призначення якого клопотала сторона обвинувачення. З аналогічних підстав сторона захисту вважає за можливе застосування до обвинуваченого положень статей 74, 75 КК України із встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків, що, на її думку, є більш ефективним заходом для досягнення мети покарання.

Заслухавши доповідача, виступи захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, апеляційний суд не проводить їх детальний аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Доводи захисника щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_6 колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Із наведених положень закону вбачається, що більш суворий вид покарання з числа передбачених санкцією статті може бути призначений лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Однак суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, не навів переконливих мотивів, з яких менш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.382 КК України, зокрема штраф, не може забезпечити досягнення мети покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, матеріали кримінального провадження не містять негативних даних щодо особи обвинуваченого, а кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Колегією суддів також враховано, що ОСОБА_6 відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 28.11.2025 р., офіційно працевлаштований, що свідчить про наявність у нього законного джерела доходу та певну соціальну інтегрованість. Зазначені обставини судом першої інстанції належним чином не перевірено та не надано їм належної оцінки під час вирішення питання про вид і міру покарання.

При цьому посилання суду першої інстанції на те, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення свідчить про зневагу до права та судових рішень, саме по собі не може слугувати достатнім обґрунтуванням необхідності застосування найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.382 КК України, оскільки такі обставини характеризують суспільну небезпечність самого діяння, що вже враховано законодавцем при встановленні кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення.

Крім того, на переконання колегії суддів, обгрунтованими є доводи захисника про те, що судом поверхнево оцінено факт реального здійснення обвинуваченим постійного догляду за своєю матір`ю, який був перевірений та підтверджений територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Збройних Сил України, що стало підставою для надання обвинуваченому відстрочки від мобілізації. У зв`язку з цим, відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за матір`ю обвинуваченого, є достовірно встановленим, оскільки батько обвинуваченого є пенсіонером 69 років із незадовільним станом здоров`я, а брат понад десять років постійно проживає за кордоном та спільно з батьками не мешкає.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно застосував до ОСОБА_6 найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.382 КК України.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, наявності обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що його обтяжують, колегія суддів вважає, що покарання у виді штрафу буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Такий підхід узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу пропорційності покарання, відповідно до якого втручання держави у права особи шляхом застосування кримінально-правових санкцій має відповідати тяжкості вчиненого правопорушення та не бути надмірним щодо переслідуваної мети.

За таких обставин вирок суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга захисника задоволенню. У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 382 КК України в частині призначеного покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4