Справа №587/2508/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/493/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Непокора
УХВАЛА

Іменем України

19 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 587/2508/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 26.06.2025, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Михайлівка Бершадського району Вінницької області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік та на підставі ст. 58 КК замінити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 рік з відрахуванням у дохід держави 10 відсотків грошового забезпечення, а в іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обґрунтовані тим, що суд належним чином не врахував обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, повне визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є учасником бойових дій.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 26.06.2025 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 2 роки. На підставі ст. 58 КК замінене основне покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки покаранням у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 2 роки з відрахуванням в дохід держави 15 відсотків грошового забезпечення.

Згідно вироку, ОСОБА_9 26.03.2025 близько 08:55, перебуваючи на території тимчасового розташування підрозділу військової частини в Сумській області, вчинив непокору в умовах воєнного стану, а саме, відкрито відмовився виконати письмовий наказ у формі бойового розпорядження командира 2 механізованого батальйону військової частини.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 1 рік та його заміни на підставі ст. 58 КК на покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 рік з відрахуванням у дохід держави 10 відсотків грошового забезпечення, то вони, на думку колегії суддів, є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи обвинуваченого, які не в повній мірі були враховані судом першої інстанції у відповідності до приписів ст. 65, 66 і 69 КК.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, передбаченого санкцією статті. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), тобто «складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним» (рішення від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії»), тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоч це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про вид і розмір покарання, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_9 та попередження нових кримінальних правопорушень, колегія суддів ураховує, що останній в повному обсязі визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, які його обтяжують, з урахуванням особи обвинуваченого, який є учасником бойових дій та діючим військовослужбовцем, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та надає підстави не лише для призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 402 КК, як обґрунтовано дійшов висновку суд першої інстанції, а й для визначення його в ще меншому розмірі, оскільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (ч. 1 ст. 69 КК).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 402 КК покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК, яке є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 402 КК, а саме у виді позбавлення волі строком 2 роки, замість якого на підставі ст. 58 КК призначити покарання у виді службового обмеження на строк 1 рік з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків його грошового забезпечення.

Відповідно п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; підставою для зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а згідно п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягав застосуванню (ст. 69 КК). При цьому суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого (п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК).

Колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок, застосувати ст. 69 КК та пом`якшити призначене покарання, оскільки неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність потягло за собою призначення судом першої інстанції покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 діяння та його особі через суворість, а в іншій частині вирок суду залишити без змін, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу захисника.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 26.06.2025 відносно ОСОБА_12 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 4 ст. 402 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком два роки.

На підставі ст. 58 КК України призначити ОСОБА_13 покарання замість позбавлення волі у виді службового обмеження на строк один рік з відрахуванням в дохід держави десяти відсотків його грошового забезпечення.

В іншій частині вирок Сумського районного суду Сумської області від 26.06.2025 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4