Номер провадження: 11-кп/813/1199/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції,апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2025 у к/п №0001011 від 23.07.2025 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Нове Тарутине Одеської обл., громадянина України, непрацюючого, неодруженого, із середньою освітою, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого останній раз:

-18.10.2023 Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі; ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.07.2024 звільнений від подальшого відбування покарання умовно-достроково, невідбутий строк складає 11 місяців 25 днів,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4ст. 185 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк5 років.

Строк відбування покарання вироком відраховано з04.08.2025.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з04.08.2025 до 22.09.2025 із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 залишено у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор». Вирішено питання стосовно долі речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він,маючи незняту, та непогашену судимість за умисні корисливі злочини, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, діючи у період дії воєнного стану, введеного на всій території України відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX повторно вчинив кримінальне правопорушення з наступних обставин.

Так, 21.07.2025, приблизно о 17 год. 08 хв. ОСОБА_9 , знаходячись за адресою:м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 21, помітив на сходах будівлі велосипед марки «ComanchePrairieComp, 27,5» із рамою сіро-синього кольору, який залишила потерпіла ОСОБА_10 пристебнутим на захисний ланцюжок до поручнів сходів. В указаний день та час ОСОБА_8 , реалізуючи раптово виниклий корисливий намір, спрямований на таємне повторне, викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, їх наслідки, та бажаючи їх настання, пересвідчившись, що його дії непомітні для оточуючих, за допомогою сили рук, зірвав захисний ланцюг, та таємно викрав вище указаний велосипед. Після чого він покинув місце вчинення кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 15 386 грн. 10 коп.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи, вказує на те, що оскаржуваний вирок в частині призначення ОСОБА_8 покарання підлягає зміні у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості, з огляду на те, що:

- суд 1-ої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який має міцні соціальні зв`язки, родину та на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а також стан його здоров`я, внаслідок перенесеної ним закритої черепно мозкової травми голови у вигляді струсу головного мозку;

- судом залишено без уваги думку потерпілої щодо можливості призначення обвинуваченому м`якого покарання, а також те, що обвинувачений добровільно відшкодував їй завдану злочином шкоду, вину визнав та щиро розкаявся;

- суд 1-ої інстанції, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також відсутності обставин, що обтяжують покарання, мав достатні правові підстави для застосування до обвинуваченого одночасно положень ст. 69 та ст. 75 КК України, що не заборонено законом України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, ухвалити в цій частині вирок та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, а саме: 4 роки позбавлення волі. Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 не порушував питання про його обов`язкову участь в апеляційному розгляді справи, відповідних клопотань до апеляційного суду не подавав, водночас в судове засідання з`явився його захисник ОСОБА_7 , який не заперечував щодо апеляційного розгляду справи без участі обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи наведене колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку прокурора, захисника, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення,дослідивши матеріали кримінального провадження,апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції дає підстави дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає у повному обсязі з огляду на такі обставини.

Мотивуючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченому ч. 4 ст. 185КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, за кваліфікуючими ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно в умовах воєнного стану.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту стосовно суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_8 та передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що діяла на момент вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення та наразі не зазнала змін, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років.

На виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, призначаючи покарання ОСОБА_8 суд 1-ої інстанції, врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винуватого, який раніше неодноразово судимий, обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ст.66 КК України, являється щире каяття у вчиненому злочині.

При цьому, обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання, в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер та залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_8 провину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, проте зауважує на тому, що зазначені обставини були враховані судом 1-ої інстанції при призначенні йому покарання в якості обставин, які відповідно до вимог ст. 66 КПК України пом`якшують покарання обвинуваченого, і це стало підставою для призначення йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, що за встановлених обставин відповідає принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Окрім того, колегія суддів зауважує на тому, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення умисного корисливого злочину, а в останнє 18.10.2023 Приморським районним судом м. Одеси до 4 років 3 місяців позбавлення волі, згодом звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання (невідбутий строк складав 11 місяців 25 днів), натомість на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив та протягом нетривалого часу після відбуття строку покарання, знов вчинив умисний корисливий злочин, за яким був засуджений оскаржуваним на теперішній час вироком, що загалом свідчить про його певну схильність до вчинення умисних злочинів, в тому числі з корисливих мотивів та як наслідок небажання стати на шлях виправлення.

Відтак, з огляду на вищезгадані обставини, колегія суддів не знаходить підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`якого покарання за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Доводи сторони захисту щодо неврахування судом його сімейних обставин, а також щодо погіршення стану здоров`я не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів також відхиляє посилання захисника на те, що ОСОБА_8 відповідно до ст. 89 КК України є таким, що не має судимості, з огляду на положення п. 8) ч.1 згаданої захисником норми кримінального закону, за змістом якої такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема, особи, засуджені до позбавлення волі за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Враховуючи, що з дня відбуття обвинуваченим покарання за попереднім вироком суду від 18.10.2023 не пройшло 6 років, в тому числі з урахуванням ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 12.07.2024, якою ОСОБА_8 звільнено умовно-достроково від подальшого відбування покарання за цим вироком, за відсутності в матеріалах провадження відомостей щодо зняття або погашення судимості, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання ОСОБА_8 таким, що не має судимості в силу ст. 89 КК України.

Що стосується доводів захисника про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, із застосуванням положень ст. 69 КК України, то вони є безпідставними.

Приписами ч.1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд враховує правову позицію викладену в ухвалі Другої судової палати ККС ВС від 1.08.2023 (справа №621/2376/22) про те, що у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення ст.ст. 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Так, колегія суддів, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, та враховуючи відсутність в матеріалах провадження доказів відшкодування потерпілій ОСОБА_10 завданого збитку, про що також свідчить зміст поданої нею заяви від 27.08.2025, в якій потерпіла вказала, що матеріальна шкода їй невідшкодована у повному обсязі, просила застосувати до обвинуваченого покарання на розсуд суду (а.с. 12), констатує наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 щире каяття.

Отже, апеляційний суд зауважує про відсутність правових підстав для застосування такого інституту призначення покарання у відповідності до ст. 69 КК України з огляду на відсутність виключних обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який вчинив умисний злочин, маючи не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість, що свідчить про те, що останній не став на шлях виправлення.

З цих же підстав апеляційний суд вважає безпідставними вимоги сторони захисту щодо можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції та вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинення інкримінованого йому злочину у виді позбавлення волі строком на 5 років є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тому підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 відсутні, тому вирок суду 1-ої інстанції щодо ОСОБА_8 , підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22.09.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4