Номер провадження: 11-кп/813/334/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про скасування арешту з майна у кримінальному провадженні № 0000256, внесеному до ЄРДР 11 червня 2014 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Арциз Одеської області, громадянина України, українця, з вищою юридичною освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину 2010 року народження, на момент інкримінованого кримінального правопорушення працював на посаді оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, спеціальне звання майор міліції, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, громадянина України, українця, з вищою юридичною освітою, одруженого, на момент інкримінованого кримінального правопорушення працював на посаді оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, спеціальне звання майор міліції, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

установив:

Оскарженим вироком:

- ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.3 ст.368 КК України та виправдати його, на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення;

- ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.3 ст.368 КК України та виправдати його, на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

Також, вироком вирішено питання щодо запобіжних заходів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, прокурор Київської окружної прокуратури ОСОБА_11 звернувся до суду із апеляційною скаргою, якій зазначав, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі викладеного, прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначити кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного майна.

На адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_10 про скасування арешту з кв. АДРЕСА_4 ; автомобілю «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 , без позбавлення права користування, який був накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 (справа №522/19872/14-к, 1-кс/522/14212/14). Також надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про скасування арешту з автомобілю «ВАЗ-21063», держномер НОМЕР_2 , який був накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 (справа №522/19872/14-к, 1-кс/522/14212/14).

Крім того, ОСОБА_10 у своєму клопотанні просила розглянути подане нею клопотання за її відсутності та направити відповідні матеріали до дисциплінарної палати Вищої Ради Правосуддя щодо перевірки дій під час ухвалення суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_12 рішення щодо накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000256, а також зобов`язати Одеську обласну прокуратуру внести відомості до ЄРДР щодо незаконної організації та проведення досудової перевірки на той час слідчими прокуратури ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що виразилось у незаконному зверненні до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на її майно.

Клопотання мотивоване тим, що кв. АДРЕСА_4 ; автомобілю «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_10 , в той час як вона жодного відношення до кримінального провадження не має. Право власності за ОСОБА_9 на вказане майно слідчим суддею було встановлено на підставі довідки МБТІ за 2012 рік, крім того суд самовільно визначив ОСОБА_9 чоловіком ОСОБА_10 та розділив між ними в рівних частинах її автомобіль «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 .

Обвинувачений ОСОБА_9 також звернувся із клопотанням про скасування арешту, в якому зазначає про те, що належний йому на праві власності автомобіль «ВАЗ-21063», держномер НОМЕР_2 , перебуває під арештом майже 12 років без обвинувального вироку суду щодо нього, що є непропорційним втручанням у право власності та виходить за межі мети заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.350 КПК України клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 підтримав клопотання про скасування арешту з майна та просив їх задовольнити. Зазначив, що ОСОБА_10 є його дружиною.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали клопотання та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання та зазначив, що арешт має бути накладений до ухвалення судом остаточного рішення.

Апеляційний суд, розглянувши клопотання власників майна, вислухавши думку учасників апеляційного провадження з вказаного питання, приходить до наступного.

Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 (справа №522/19872/14-к, 1-кс/522/14212/14) було задоволено клопотання слідчого з ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області старшого радника юстиції ОСОБА_16 на накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_9 у вигляді: автомобілю «ВАЗ-21063», держномер НОМЕР_2 ; кв. АДРЕСА_4 ; автомобілю «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 , без позбавлення права користування.

Ухвала слідчого судді мотивована тим, що ОСОБА_9 підозрюється у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, з конфіскацією майна підозрюваного та зі спеціальною конфіскацією.

Як вбачається, із довідки КП «БТІ» ОМР №4030-04/323 від 17.07.2014 р., ОСОБА_9 належать кв. АДРЕСА_4 .

Згідно до довідки УДАІ ГУМВС України в Одеській області вх. №57454 вх14 від 23.08.2014 р., за ОСОБА_9 зареєстровано автомобіля «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 .

Згідно до довідки УДАІ ГУМВС України в Одеській області вх. №53005 вх14 від 5.08.2014 р., за ОСОБА_9 зареєстровано автомобіль «ВАЗ-21063», держномер НОМЕР_2 .

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя, суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до положень ч.1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, особа, яка звертається з клопотанням про скасування арешту майна має довести, що відпала потреба в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження або арешт накладено необґрунтовано.

Апеляційний суд зазначає, що арешт на вказане майно був накладений з метою забезпечення конфіскації майна ОСОБА_9 , як міри покарання, у випадку встановлення його вини за результатами судового розгляду.

У власності ОСОБА_9 перебуває автомобіль «ВАЗ-21063», держномер НОМЕР_2 , на теперішній час апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження не завершений, оскаржений вирок не набрав законної сили, апеляційним судом ще не досліджені всі обставини інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та долю вказаного майна буде вирішено під час прийняття остаточного рішення у нарадчій кімнаті.

Як убачається із долучених до клопотання ОСОБА_10 документів, остання набула право власності на кв. АДРЕСА_5 17.06.2014 року на підставі договору дарування; на частини кв. АДРЕСА_6 , 17.06.2014 року на підставі договору дарування; також у її власності перебуває автомобіль «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 , на якого також накладений арешт.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені вимоги закону встановлюють презумпцію спільної сумісної власності на майно, яке має ознаки набутого в шлюбі. Ця презумпція має враховуватися слідчим суддею при накладенні арешту на майно одного з подружжя, який є підозрюваним у кримінальному провадженні. Відступити від неї можливо тільки у випадку доведеності факту належності майна підозрюваному на праві особистої приватної власності.

Як вже було зазначено, згідно довідки УДАІ ГУМВС України в Одеській області вх. №57454 вх14 від 23.08.2014 р., за ОСОБА_9 зареєстровано автомобіля «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 , що було враховано слідчим суддею при ухваленні рішення про арешт майна.

Доказів на підтвердження того, що автомобіль «Тойота Авенсіс», держномер НОМЕР_1 , на якого накладений арешт, був набутий ОСОБА_10 до укладення шлюбу з ОСОБА_9 , який має статус обвинуваченого у вказаному кримінальному провадженні, та не є спільною сумісною власністю подружжя апеляційному суду не надано.

Також на праві власності ОСОБА_10 належить частини кв. АДРЕСА_6 . Як вбачається, із довідки КП «БТІ» ОМР №4030-04/323 від 17.07.2014 р., ОСОБА_9 також належить частина кв. АДРЕСА_6 .

Як вже зазначалося, конфіскованим може бути тільки майно обвинуваченого, а тому воно має бути виділено із спільного майна подружжя на час його конфіскації.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Однак відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя зобов`язаний врахувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для третіх осіб.

З огляду на зазначені законодавчі вимоги при вирішенні питання арешту майна підозрюваного для забезпечення його можливої конфіскації як виду покарання правильним буде накладення такого арешту не на все спільне майно подружжя, а на частину (частку) підозрюваного у ньому. Такий підхід узгоджується і з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19).

При цьому, слід виходити із законодавчої презумпції рівності часток кожного із подружжя у спільній сумісній власності на майно при його поділі, якщо не доведено інше.

Також з матеріалів справи убачається, що відповідно до довідки КП «БТІ» ОМР №4030-04/323 від 17.07.2014 р. ОСОБА_9 належала кв. АДРЕСА_5 .

12.06.2014 року ОСОБА_9 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Тобто, ОСОБА_10 набула право власності на кв.№150 по Дніпропетровській дорозі 17.06.2014 року після повідомлення ОСОБА_9 про підозру, що може свідчити про виведення майна з-під потенційного арешту та можливої конфіскації.

Апеляційний суд зазначає, що арешт на об`єкти нерухомості слідчим суддею накладений без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самого підозрюваного, так і для інших осіб.

Також колегія суддів відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що на теперішній час клопотання про скасування арешту задоволенню не підлягають.

Вимоги клопотання ОСОБА_17 про направлення до дисциплінарної палати Вищої Ради Правосуддя матеріалів щодо перевірки дій під час ухвалення суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_12 рішення щодо накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000256, а також зобов`язання внести відомості до ЄРДР щодо незаконної організації та проведення досудової перевірки на той час слідчими прокуратури ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також не підлягають задоволенню, оскільки не відносяться до компетенції апеляційного суду.

Апеляційний суд роз`яснює, що, з метою перевірки доводів, викладених у скарзі, на підставі ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя, її органи, член Вищої ради правосуддя та дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя для здійснення своїх повноважень мають право витребовувати та одержувати на їх запит необхідну інформацію та документи (у тому числі з обмеженим доступом) від:

1) суддів, судів, органів суддівського самоврядування, інших органів та установ у системі правосуддя;

2) органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб;

3) юридичних осіб.

Крім того, ОСОБА_10 не позбавлена права в порядку ст. 214 КПК України звернутись із заявою про вчинення відповідними особами кримінального правопорушення до правоохоронних органів та викласти обставини вчиненого, на її думку, злочину.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 98, 132, 170-174, 350, 401, 404, 405, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

У задоволенні клопотань ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про скасування арешту з майна, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 (справа №522/19872/14-к, 1-кс/522/14212/14) в рамках кримінального провадження № 0000256, внесеному до ЄРДР 11 червня 2014 року, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4