ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/893/26 Справа № 202/4100/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № №0000224 від 05.02.2025, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 06 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який працює водієм компанії «Містер Мувер», має середньо-технічну освіту, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 19.04.2017 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289, ч.2 ст.125 КК України до позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна. Звільнений на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково, невідбутий строк 9 місяців 14 днів;

- 01.07.2021 Амур-Нижньодніпровським районний судом м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 358 КК України, до арешту строком на 4 місяці;

- 05.07.2023 Новомиколаївським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржений вирок змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

В обґрунтування апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та даним про його особу.

Зазначає, що ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю кримінального провадження, дав послідовні та правдиві показання, каявся у вчиненому та обіцяв ніколи не вчиняти подібних правопорушень. Під час судового розгляду свою провину визнав повністю та підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті та не заперечував, на підставі ст. 349 КПК України, проти визнання недоцільним дослідження доказів. Вказує, що обвинувачений вчинив злочин в період депресії після загибелі рідного сина, військовослужбовця ЗСУ, під час захисту Батьківщини.

Також зазначає, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, свою вину визнав повністю, щиро каявся та активно сприяв розкриттю злочину.

В апеляційній скарзі потерпілий просить оскаржений вирок змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком.

В обґрунтування апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та даним про його особу.

Вказує, що особисто подав заяву до суду першої інстанції, в якій вказав, що претензій не має, матеріальна та майнова шкода відшкодовані. Зазначає, що злочин ОСОБА_7 вчинив в період перебування у депресії після загибелі його рідного сина під час ведення бойових дій та у конфлікті є частина вини потерпілого. Вважає, що реальне позбавлення волі є надмірно суворим покаранням.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 обрано у виді тримання під вартою строком до набрання вироком законної сили, та взято його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 в порядку ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання строк тримання під вартою, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 06.11.2025 року до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання про речові докази.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 04.02.2025 у невстановлений в ході досудового розслідування час, перебуваючи за місцем свого проживання, розмовляв по мобільному телефону з раніше знайомим ОСОБА_9 . В ході розмови між останніми виник словесний конфлікт та в цей час у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 04.02.2025 близько 19 години 56 хвилин приїхав на територію ГК «Естафета», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Каштанова, 4, де в приміщенні охорони знаходився ОСОБА_9 . Далі, ОСОБА_7 вибив двері приміщення охорони, зайшов до приміщення та тримаючи обома руками предмет, схожий на палицю, наніс ним не менше одного удару по лівій руці ОСОБА_9 , спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді відкритого косо-поперечного перелому середньої третини ліктьової кістки лівої руки, яке за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовило тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день). Після, чого ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінального правопорушення.

Дії ОСОБА_7 у цій частині кваліфіковані у вироку за ч. 1 ст. 122 КК України за ознаками умисного тілесного ушкодження середньої тяжкості, тобто умисного ушкодження, яке яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілому.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілого, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні з викладених у них підстав; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргахі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України та доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку із чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи апеляційні доводи захисника та потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_7 судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, колегія суддів вважає їх слушними та такими, що заслуговують на увагу, а посилання апелянтів на можливість звільнення його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням вважає обґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Колегія суддів, аналізуючи, з урахуванням доводів апеляційних скарг, висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому суд не надав належної оцінки щирому каяттю обвинуваченого, зазначивши, що останній висловив каяття лише під загрозою притягнення до відповідальності.

Так, останній повністю визнав свою винуватість. Потерпілий ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду повідомив, що вони із ОСОБА_7 є давніми друзями, останній перед ним вибачився й вони примирилися, матеріальна та моральна шкода відшкодовані, про що він надав розписку (а.с. 61), претензій до обвинуваченого він не має. Також зазначив, що у виникненні конфлікту із обвинуваченим, під час якого йому було нанесено тілесні ушкодження, є і вагома частка його власної вини.

Суд апеляційної інстанції також приймає до уваги те, що згідно із поясненнями як сторони захисту, так і потерпілого, на перебіг подій значний вплив мав психологічний стан обвинуваченого, викликаний загибеллю під час захисту Батьківщини його сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 58, 59).

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини та відомості про особу ОСОБА_7 , а також позиція потерпілого ОСОБА_9 , який не тільки не заперечував проти пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, але й подав апеляційну скаргу із такими вимогами, у сукупності дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про звільнення ОСОБА_7 в порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, який, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали, наявності обставини що обтяжує покарання, - рецидиву злочинів, - та відомостей про особу обвинуваченого, підлягає встановленню тривалістю 1 (один) рік, та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_7 підлягає зміні в частині призначення покарання, зі звільненням обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього відповідних обов`язків.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Індустріального районного суду міста Дніпра від 06 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання із випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік.

В період іспитового строку покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок - залишити без змін.

Обвинуваченого ОСОБА_7 звільнити з-під варти в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4