ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №635/337/26 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/875/26
Категорія: ч.4 ст.187, ч.1 ст.122, ч.1 ст.125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові, в режимі відеоконференції, судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2026 року,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , 1984 року народження, на 60 днів, тобто до 04 квітня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та звільнити його з-під варти.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги порушення його прав як затриманої особи, а саме не повідомлено підстави та мотиви його затримання, не повідомлено його рідних про затримання.

Наголошує, що під час затримання він отримав тілесні ушкодження та зазнав морального тиску.

Вважає, що працівники поліції сфальсифікували матеріали кримінального провадження.

Зазначає, що йому не було вручено копію клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, він не мав змоги з ним ознайомитись.

Посилається на те, що судом не взято до уваги той факт, що предмет злочину, яким він ніби заволодів шляхом скоєння розбійного нападу, - відсутній, а також відсутні відомості про нього в матеріалах кримінального провадження, а його існування ґрунтується на припущеннях.

Вказує, що прокурором не обґрунтована необхідність застосування стосовно нього будь-якого запобіжного заходу, а також не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Наголошує, що, згідно пред`явленого обвинувачення, скоєння ним розбійного нападу не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, протоколи допиту потерпілих містять розбіжності з іншими доказами кримінального провадження та не узгоджуються між собою та іншими протоколами, складеними за результатами проведення слідчих дій; висновки судово-медичних експертиз протилежні за змістом та не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження. Так, потерпіла ОСОБА_8 надала, на його думку, неправдиві показання, які спростовуються матеріалами провадження та спростовують його причетність до скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України. Звертає увагу колегії суддів на те, що під час проведення такої слідчої дії за участі потерпілої, як упізнання, було допущено порушення, а саме під час пред`явлення для впізнання потерпілій чотирьох фотознімків, на трьох були зображені особи без головних уборів, а одному фотознімку він, ОСОБА_6 , був у головному уборі.

Зазначає, що він є інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, страждає на особливо важке захворювання розгорнуту епілепсію, потребує постійного лікарського нагляду, а також проведення оперативного втручання з усунення пахової грижі, яка неможлива в умовах слідчого ізолятора.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засідання обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання, не з`явився, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не надав.

Тому апеляційний розгляд проведено за його відсутності.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, захисника, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ф цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.178 КПК України, При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній, з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні нетяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.125 КК України, за які може бути призначено максимальне покарання до 3 років позбавлення волі, особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за яке може бути призначено покарання до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, умисного легкого тілесного ушкодження, та у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому в умовах воєнного стану, - на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на фальшування матеріалів кримінального провадження, відсутність предмету злочину, а також, що доводи сторони обвинувачення про скоєння ним розбійного нападу не відповідає фактичним обставинам справи з посиланням на окремі докази, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні, а аналіз та оцінка доказів не входить до повноважень суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції під час вирішення питання про обрання чи продовження запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, ніж тримання під вартою без визначення розміру застави, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він є інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, страждає на особливо важке захворювання розгорнуту епілепсію, потребує постійного лікарського нагляду, а також проведення оперативного втручання з усунення пахової грижі, яка неможлива в умовах слідчого ізолятора, колегія суддів сприймає критично, оскільки відомостей про неможливість надання останньому належного лікування в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» не надано.

Відносно вказаних в апеляційній скарзі обвинуваченого фактів порушення його прав як затриманої особи та отримання ним під час затримання тілесних ушкоджень, а також застосування відносно нього морального тиску, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як визначив ЄСПЛ у справах «Вергельський проти України» (заява № 19312/06, рішення від 12 березня 2009 року) та «Яременко проти України» (заява № 32092/02, рішення від 12 червня 2008 року), коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення. Перевірка доводів засудженого стосовно незаконних методів ведення слідства має суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.

Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2019 року (справа № 515/2020/16-к, провадження № 51-2904км18) зазначено, що для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції, така заява має бути небезпідставною, тобто містити в своєму змісті конкретні обставини такого поводження і мати певне підтвердження цим обставинам, або інформацію, яка дає можливість перевірити чи має заява певні підстави.

Відповідно до матеріалів справи, обвинувачений в судовому засіданні в суді першої інстанції не повідомив конкретних даних, які могли б свідчити про застосування до нього фізичного, психологічного насильства чи поводження, яке принижувало його честь та гідність, осіб, які це вчинили, та інших обставин.

Таким чином, зазначене вище посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування відносно нього незаконних дій є безпідставним, а тому підстави для вжиття заходів в порядку, передбаченому ч.6 ст. 206 КПК України, відсутні.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: