Справа № 184/375/25
Провадження № 1-кп/0182/878/2025
У Х В А Л А

23.12.2025 м. Нікополь

Колегія суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі кримінальне провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2024 за № 0000404 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , дата народження:

ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Шолохове,

Нікопольського району Дніпропетровської області, який зареєстрований та

фактично проживає у

АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України,

кримінальне провадження та клопотання про застосування до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2024 за № 0000404 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , дата народження:

ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження с. Шолохове,

Нікопольського району Дніпропетровської області, який зареєстрований та

фактично проживає у

АДРЕСА_2

у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України та вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України,

за участю сторін судового провадження

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

законних представників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження від 07.09.2024 за № 0000404 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, а також клопотання про застосування до неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 примусових заходів виховного характеру за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Щодо обвинувачених було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого було продовжено до 02.01.2026.

Оскільки строк дії ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим незабаром спливає, прокурор просив суд продовжити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строк тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше 60 днів, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від суду, до чого їх може спонукати тяжкість можливого покарання; ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення та продовження злочинної діяльності. При цьому застосування більш м`яких запобіжних заходів, на думку прокурора, не зможе запобігти цим ризикам.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти продовження строків тримання під вартою та просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт за адресою реєстрації - АДРЕСА_1 . Зобовязується дотримуватись обов`язків та не поушувати умов домашнього арешту.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_11 також просила змінити ОСОБА_5 запобіжний захід на домашній арешт. Зобов`язується контролювати належну поведінку свого сина.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_9 підтримав свого підзахисного та зазначив, що кожного разу клопотання прокурора ідентичні і в них змінюється лише дата. З доводами прокурора про наявність ризиків він не погоджується, бо ризики лише перелічуються, але жодним чином не доводяться. Тому просив змінити ОСОБА_5 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_8 також заперечував проти клопотання прокурора та надав суду письмові заперечення на клопотання прокурора, згідно яких прокурором не доведено існування процесуальних ризиків, на які він посилається. Відповідно до складеної органом пробації досудової доповіді, у ОСОБА_5 визнано низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та зроблено висновок про можливість виправлення неповнолітнього без позбавлення волі. На думку захисника, тримання під вартою це занадто суворий запобіжний захід і до ОСОБА_5 вже можна застосувати більш м`який запобіжний захід, такий як домашній арешт. Його підзахисний повністю визнає себе винним, потерпілі у справі не мають до нього матеріальних претензій, бо вся шкода їм повністю відшкодована; всі докази у справі вже зібрані, а тому не можуть бути спотворені. Зазначені прокурором ризики не підтверджені жодним доказом і є лише його припущенням. Важає, що домашній арешт цілком зможе забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. Тому просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_6 також заперечував проти продовження строків тримання під вартою та просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 . Обіцяє суду в разі зміни запобіжного заходу добре поводитися.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_10 також просила змінити ОСОБА_6 запобіжний захід на домашній арешт. Обіцяє зі свого боку посиленно контролювати належну поведінку онука і що він нічого з обов`язків не порушить.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 надав суду письмові заперечення на клопотання прокурора, згідно яких прокурором не доведено існування процесуальних ризиків, на які він посилається. Вважає перебування під вартою неповнолітнього обмеженням його прав, яке не відповідає нормам Конституції України та КПК України. Зазначені прокурором ризики вважає лише припущеннями і вони не підтверджені жодним доказом. Захисник вважає, що цілодобовий домашній арешт в повній мірі забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. Органом пробації була складена досудова доповідь, згідно якої у ОСОБА_6 визнано середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та зроблено висновок про можливість виправлення неповнолітнього без позбавлення волі. ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки; не має наміру переховуватись; потерпілим матеріальні збитки повністю відшкодовані, всі докази у справі вже зібрані, а тому він не зможе їх спотворити або знищити. Тому просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Вислухавши думку сторін судового провадження, колегія суддів враховує наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ст. 17 Закону України № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а статтею 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

ЄСПЛ стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження строку дії до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень ЄСПЛ.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Як було встановлено в судовому засіданні, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень /злочинів/, які, відповідно до ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжкого та тяжкого. При цьому суд враховує позицію ЄСПЛ, який в своїх рішеннях неодноразово зазначав (наприклад «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.07.2011 та інших), що «термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення». Тим більш, що відповідно до практики ЄСПЛ факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не може вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, не зважаючи на існування презумпції не винуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (наприклад, рішення ЄСПЛ „Нечипорук і Йонкало проти України від 21.07.2011, „Осаковський проти України від 17.07.2014 та ін).

Як встановлено в судовому засіданні, продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування від суду) об`єктивно існує, бо обвинувачені, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі, яке їм загрожує у разі визнання винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, можуть переховуватися від суду. Відтак, невідворотність покарання за злочини вже сама по собі є підставою та мотивом для переховування, а тому обвинувачені можуть змінити місце проживання, виїхати за межі України або на окуповану територію з метою ухилення від суду.

Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia) п. 102 від 08.02.2005, в якому зазначено, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення є суттєвим елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду.

Також колегія суддів вважає, що наявний й ризик незаконного впливу на потерпілих, свідків, бо обвинуваченим відомі контактні дані потерпілих, а тому вони, знаходячись на свободі, можуть впливати на потерпілих чи свідків шляхом вмовляння, підкупу, погроз з метою схилення до зміни показів або відмови від дачі свідчень.

Що стосується наявності ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то він теж існує, оскільки встановлено, що обвинувачені мають стійкі погляди на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України і фактично самі пропонували свої послуги та вишукували способи для такого перешкоджання. Тому, на думку суду, є досить високим ризик того, що, перебуваючи на волі, з метою уникнення відповідальності, обвинувачені можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому цей ризик також доведений та обґрунтований.

Також суд враховує репутацію обвинувачених, які раніше не судимі; мають постійне місце проживання, вчинили злочини у неповнолітньому віці, а також те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні злочинів проти національної безпеки України, що має неабиякий суспільний інтерес.

При цьому колегія суддів вважає, що міцні соціальні зв`язки та наявність постійного місця проживання не може бути підставою звільнення їх з-під варти, бо вказані обставини існували і на момент вчинення інкримінованих злочинів, а, відтак, вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченими моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити їм у разі звільнення з-під варти, втекти від а суду чи здійснити вплив на свідків або вжити інших дій з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Отже, колегія суддів вважає, що тримання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у даному випадку слід вважати наявним суспільний інтерес, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи тримання під вартою, що завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, постала перед компетентними органами.

Наведені ризики є дійсними та триваючими, судовий розгляд кримінального провадження триває, а обставини, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінились та не зменшились.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинувачених жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 цих дій в подальшому. Фактично, їх належна процесуальна поведінка та відсутність спроб реалізувати ризики, передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не їх високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі. Тому протилежні доводи сторони захисту колегія суддів вважає необґрунтованими.

Оскільки строк дії ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим закінчується 02.01.2026, тому колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою підлягає задоволенню а в задоволенні клопотання обвинувачених, законних представників та захисників про зміну запобіжного заходу слід відмовити.

При цьому колегія суддів враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, згідно яких під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Окрім того, згідно абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2 Кримінального кодексу України, а тому розмір застави ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не визначається.

Керуючись ч. 3 ст. 331 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою задовольнити, в задоволенні клопотання обвинувачених, законних представників та захисника про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити щодо ОСОБА_5 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 дію запобіжного заходу тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше, ніж на 60 діб, тобто до 20 лютого 2026 р., без визначення застави.

Продовжити щодо ОСОБА_6 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 дію запобіжного заходу тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше, ніж на 60 діб, тобто до 20 лютого 2026 р., без визначення застави.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Головуючий - суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3