ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1376/24 Номер провадження 11-кп/814/1057/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0000118 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 грудня 2024 року

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , зареєстрований у цьому ж населеному пункті по АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, військовослужбовець, маючий неповнолітню дитину, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.1 ст.135 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі;

- за ч.2 ст.286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 12873,76 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

04 лютого 2024 року близько 15 год. 30 хв. обвинувачений, керуючи власним автомобілем ВАЗ-2106, д.н.з НОМЕР_1 , рухався у с. Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області по вул. Ціолковського у напрямку вул. Кобзаря Кравченка.

Перед перехрестям з вулицею Лебедівська ОСОБА_8 , у порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , який рухався по проїзній частині дороги у зустрічному напрямку відносно руху автомобіля.

Внаслідокдорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, від яких помер цього ж дня у лікарні.

Окрім того, після вчинення цієї дорожньо-транспортної пригоди, перебуваючи на перехресті вулиць Ціолковського та Лебедівської у с. Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , тим самим поставивши його в небезпечний для життя стан, маючи можливість для надання допомоги, умисно залишив потерпілого у небезпеці та втік з місця пригоди, чим порушив і вимоги п.2.10 г та п.2.10 ґ Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі захисник просить призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286, ч.1 ст.70 КК України у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

При цьому зазначає, що обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, має неповнолітню дитину, бере участь у захисті Вітчизни, отримав поранення, має нагороди.

Також зазначає, що ОСОБА_8 вживав заходів для відшкодування шкоди, проте потерпілі відмовилися від грошей.

Вважає, що судом не обґрунтовано застосовано максимальний термін позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор просить відмовити у її задоволенні, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не спростовуються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Покарання ОСОБА_8 призначене у відповідності до вимог ч.2 ст.65, ст.50 та ч.1 ст.70 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, даним про його особу, враховує обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і є справедливим.

З мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд належним чином врахував обставину, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що його обтяжують, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого та призначив основне покарання, наближене до мінімального, передбаченого в даному випадку кримінальним законом з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України.

Дотримався суд наведених приписів закону і при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки з огляду на грубі порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху та їх наслідки.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_8 захід примусу, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень виходячи не лише з визначених у ст.12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретної справи.

Так, суд, виконуючи приписи ст.65 цього Кодексу, узяв до уваги крім наведених вище обставин, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, є військовослужбовцем, має державну нагороду, утримує неповнолітню дитину та обґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Захисник не навів в апеляційній скарзі переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом основним покаранням за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі та позбавленням волі на строк 3 роки, про що прохає захисник.

Доводи апеляційної скарги про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ухвалюючи рішення про неможливість застосування приписів ст.75 КК України, місцевий суд належним чином мотивував свої висновки та навів переконливі доводи на їх підтвердження.

Твердження захисника про наявність щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_8 є непереконливими.

Розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Поведінка обвинуваченого, який після вчинення дорожньо-транспортної пригоди залишив місце злочину, відсутність щирого вибачення перед потерпілим, а також невчинення ним активних дій, спрямованих на відшкодування заподіяної потерпілому шкоди, свідчать про відсутність у нього щирого жалю з приводу вчиненого та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

Не знайшов факт щирого каяття ОСОБА_8 і відображення у матеріалах кримінального провадження.

Саме по собі висловлення стороною захисту пропозиції надати потерпілому грошові кошти не свідчить про дійсні наміри залагодити провину, виправити наслідки вчиненого та виявлення готовності нести покарання.

Звертає увагу колегія суддів і на дані про особу обвинуваченого, який хоча і є військовослужбовцем, отримав поранення та нагороджений орденом, проте за місцем проходження військової служби характеризується як схильний до зловживання алкогольними напоями та порушення військової дисципліни, притягувався до адміністративної відповідальності, потребує окремого нагляду та контролю з боку командування.

Обґрунтовано місцевий суд врахував і те, що внаслідок вчиненого злочину настала смерть людини, а також думку потерпілого та досудову доповідь органу пробації щодо середніх ризиків повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, викликаних використанням обвинуваченим у вирішенні проблем неадекватної стратегії, яка несе загрозу або шкоду оточуючим і виявлення фактору шкідливого впливу алкоголю на спосіб життя ОСОБА_8 .

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для застосування приписів ст.75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_8 взяти під варту в залі суду.

Початок строку покарання рахувати з 13 листопада 2025 року.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 01 березня 2024 року до 13 листопада 2025 року з розрахунку 3 (три) дні цілодобового домашнього арешту відповідають 1 (одному) дню позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4