Справа № 243/4706/24
Провадження № 1-кп/204/657/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, з приміщення зали судових засідань кримінальне провадження №0000889, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2025, №0004439, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2023, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває вищевказане кримінальне провадження.

19 січня 2026 року через канцелярію суду захисником обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_6 подано клопотання (Документ сформовано в системі електронний суд 18.01.2026) про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання. В обґрунтування якого зазначено, що обвинувачений віком 58 років, є тяжко хворою особою, має серцево-судинні (кардіологічні) захворювання, гіпертонічну хворобу 2 стадії та другої ступені високого ризику, цукровий діабет 2 типу, хронічну хворобу нирок 2 стадії, що підтверджується медичною документацією, наданою суду. Зазначені захворювання мають хронічний характер, потребують безперервного медичного нагляду, вимагають доступу до спеціалізованої кардіологічної допомоги та обладнання. Таким чином, стан здоров`я обвинуваченого є самостійною та достатньою підставою для зміни запобіжного заходу. Такі захворювання потребують безперервного медичного контролю, вимагають спеціалізованого обладнання (кардіомоніторингу, термінової діагностики, можливості негайної госпіталізації), не допускають перебування в умовах підвищеного стресу, фізичного та психоемоційного навантаження. Перебування під вартою створює реальну загрозу життю та здоров`ю обвинуваченого, що є неприпустимим у правовій державі.

Раніше розглядалося питання лікування обвинуваченого у пенітенціарних медичних закладах. Однак, пенітенціарні медичні заклади не забезпечують рівень спеціалізованої кардіологічної допомоги, необхідної для осіб із тяжкими серцевими захворюваннями. Такі заклади обмежені у сучасному діагностичному та реанімаційному обладнанні, відсутня можливість постійного нагляду профільного лікаря-кардіолога, фактична медична допомога має реактивний, а не превентивний характер. Кардіологічні захворювання потребують системного, планового та негайного реагування, чого неможливо повною мірою забезпечити в умовах ізоляції. Ризик погіршення стану або летальних наслідків є не гіпотетичним, а реальним, з урахуванням віку, діагнозу та умов тримання обвинуваченого. Таким чином, в умовах ізоляції неможливо забезпечити оперативну діагностику, відсутній постійний контроль профільного лікаря, медична допомога має обмежений та несистемний характер. Утримання під вартою супроводжується підвищеним психоемоційним навантаженням, стресом, обмеженням рухової активності, що безпосередньо загрожує життю та здоров`ю особи з кардіологічними захворюваннями.

Згідно зі ст. 177 КПК України, застосування тримання під вартою можливе лише за наявності реальних ризиків. У даному випадку такі ризики відсутні або є суто формальними. Ризик переховування від суду відсутній. Обвинувачений має постійне місце проживання, має сталі соціальні зв`язки з урахуванням високого релігійного сану Митрополита, фізичний стан здоров`я унеможливлює будь-які активні дії з ухилення. Ризик впливу на свідків чи знищення доказів відсутній, досудове розслідування завершене, докази зібрані та долучені до матеріалів справи. Обвинувачений не має фактичних можливостей впливу, не займає владних чи адміністративних посад. Ризик продовження злочинної діяльності відсутній, інкриміновані дії не мають триваючого характеру, обвинувачений є священнослужителем високого сану, публічною відомою особою, що має авторитет серед вірян, стан здоров`я виключає активну діяльність.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є виключним запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли жоден інший захід не може запобігти ризикам, визначеним у ст. 177 КПК України. У даній справі ризики відсутні, стан здоров`я є критичним, застосування менш суворого заходу є достатнім. Отже, подальше тримання під вартою є непропорційним втручанням у права особи.

З огляду на тяжкий стан здоров`я обвинуваченого, відсутність процесуальних ризиків, неможливість забезпечення належного медичного лікування в умовах тримання під вартою та з метою дотримання принципів гуманізму і пропорційності, застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання є обґрунтованим, достатнім та необхідним. Подальше тримання під вартою за наявності тяжкого стану здоров`я, відсутності процесуальних ризиків та можливості застосування більш м`якого заходу суперечить вимогам КПК України, принципам пропорційності, гуманізму та розумності.

20.01.2026 прокурором ОСОБА_3 через канцелярію суду подано клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке мотивовано тим, що на сьогоднішній день у кримінальному провадженні існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, є реальними, стійкими, триваючими та виправдовують необхідність продовження строку дії застосованого запобіжного заходу.

Так, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується, тим, що злочини, які інкримінуються обвинуваченому є тяжким та передбачають покарання у виді позбавлення волі строком до восьми років з конфіскацією майна або без такої, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду. Інкриміновані обвинуваченому злочини відносяться зо злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, безпеки людства та міжнародного правопорядку, мають високий ступінь суспільної небезпеки в період воєнного стану, а зумовлені ними наслідки є тяжкими не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому.

Крім того, ОСОБА_8 проживає на території Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої в м. Святогірську Донецької області, поруч з яким на даний час ведуться активні бойові дії, а агресія, яку здійснює Російська Федерація, може призвести до окупації вказаного населеного пункту. Тобто у разі не продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, він, перебуваючи за місцем реєстрації і проживання, може опинитися на території, окупованій державою-агресором та уникнути відповідальності за вчинений злочин. Міцність соціальних зв`язків, а також постійне проживання обвинуваченого на території України не усуває повністю ризики його переховування від суду.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України полягає в тому, що, будучи ознайомленим з матеріалами кримінального провадження, обвинувачений володітиме інформацією, у тому числі біографічних даних, щодо експертів, свідка, які надали органу досудового розслідування показання та провели відповідні експертизи, які доводять участь обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень. Вказані відомості можуть надати обвинуваченому можливість, як самостійно, так і з використанням кола своїх знайомих, здійснити незаконний фізичний, психологічний тиск на названих осіб, їх підкуп або шантаж. Ризик незаконного впливу на експертів є актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання за необхідності показань від осіб, які є експертами, у кримінальному провадженні, а саме усно, шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. ст. 23, 356 КПК України. Також, перебуваючи в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» обвинувачений може користуватися мобільним зв`язком, вести розмови та переписки, а також незаконно впливати на свідка, експертів у цьому ж кримінальному провадженні.

Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що обвинувачений, залишаючись на волі, зможе перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі й шляхом спотворення відповідної інформації, що має значення для судового розгляду справи у засобах масової інформації, так як канали Лаври є на відеохостингу, в месенджері Телеграм тощо.

Також, будучи митрополитом Святогірським, вікарієм блаженного митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, обвинувачений набув широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органів, керівників підприємств, установ та організацій, які він може використати з метою незаконного впливу на суд, інших учасників кримінального провадження, перешкоджання встановленню істини по справі іншим чином для уникнення кримінальної відповідальності. ОСОБА_8 , користуючись зв`язками серед службових осіб правоохоронних і державних органів, користуючись своїми фінансовими ресурсами та ресурсами спонсорів та пастви, може як безпосередньо, так і опосередковано здійснювати тиск на представників сторони обвинувачення та суд з метою незаконного впливу на перебіг судового розгляду та прийняття вигідних йому процесуальних рішень.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, полягає у можливості обвинуваченого вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжити кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.

Зокрема, обвинувачений, незважаючи на викриття його діяльності правоохоронними органами, може продовжувати планувати та готувати нові епізоди злочинної діяльності, вживаючи при цьому більш ретельних заходів конспірації.

Крім того, обвинувачений, залишаючись на волі за місцем свого проживання в тій частині області, де тривають активні бойові дії, у разі не продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зможе продовжити вчиняти протиправну діяльність та продовжувати заперечувати збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 подане нею клопотання підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Проти задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання заперечувала, оскільки встановлені у кримінальному провадженні ризики є існуючими та не зменшилися. Щодо стану здоров`я обвинуваченого, вказала, що у місті Дніпро є медичні заклади в умовах яких обвинуваченому може бути надана належна медична допомога. Окрім того, стороною захисту не зазначено нових обставин, які б вказували на доцільність зміни обвинуваченому запобіжного заходу. Також прокурор просила залишити без розгляду вказане клопотання сторони захисту, ураховуючи, що після поданих стороною захисту аналогічних клопотань та їх розгляду судом, не пройшло 30 днів, та не наведено нових обставин на їх обґрунтування.

Прокурор ОСОБА_4 позицію прокурора ОСОБА_3 підтримав.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 подане ним клопотання підтримав, просив його задовольнити, оскільки стан здоров`я обвинуваченого є критичним. Проти задоволення клопотання прокурора заперечував, уважаючи його необґрунтованим та таким, що несе загрозу здоров`ю обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні позицію висловлену захисником ОСОБА_6 підтримав у повному обсязі. Вказав, що ризики, які існували раніше наразі зникли. Життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Натомість зволікання з лікуванням обвинуваченого може призвести до погіршення стану його здоров`я. Просив суд задовольнити подану ним заяву про взяття ОСОБА_8 на поруку, а також підтримав заяви про взяття на поруку, подану Народними Депутатами України ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу просив відмовити.

Захисник ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора заперечував в повному обсязі. Зазначив, що воно є безпідставним, необґрунтованим та таким, що містить суперечності, оскільки наведені прокурором ризики спростовуються наведеними обґрунтуваннями на підтвердження їх існування. Захисник вказав, що ризик переховування є неіснуючим, оскільки такий ризик може прийматися до уваги судом під час обрання запобіжного заходу. З часом такий ризик зменшується і саме прокурор повинен довести, що даний ризик не зменшився з посиланням на певні факти та обставини, чого прокурором не доведено. При цьому зауважував, що за практикою Європейського суду з прав людини вказаний ризик не є абсолютним і не може бути автоматичною підставою для продовження запобіжного заходу. Ризик незаконного впливу на свідків та експертів не підтверджений, оскільки не зрозуміло яким чином обвинувачений може вчинити вплив та свідків та експертів, при цьому також не зрозуміло, яке коло осіб, окрім обвинуваченого, може здійснювати такий тиск. Щодо наявності ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то даний ризик є непідтвердженим та не обґрунтованим. Усі докази у кримінальному провадженні зібрано, усе задокументовано, отже ризик перешкоджання кримінальному провадженню не існує. Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, то наразі відсутнє будь-яке судове рішення, яке набрало б законної сили, за яким ОСОБА_8 був би визнаний винним у вчиненні злочину, отже відсутні жодні підстави вважати, що він може вчинити кримінальне правопорушення. Щодо наявності ризику в частині продовження вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, то наразі є недоведеним факт вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, у яких він обвинувачується, тому відповідно відсутні підстави вважати, що він може продовжити вчинення правопорушення. Щодо посилань прокурора про неможливість визначення розміру застави у кримінальному провадженні, то такі посилання є не обґрунтованими, не відповідають раніше сформованим висновкам, викладеним в ухвалі Дніпровського апеляційного суду, якою у кримінальному провадженні було визначено розмір застави. Подані клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, просив задовольнити, вказуючи на їх обґрунтованість та вмотивованість. Звертав увагу суду, що обставини викладені у клопотаннях про зміну запобіжного заходу підтверджені належними доказами.

Обвинувачений клопотання захисників підтримав в повному обсязі. У задоволенні клопотання прокурора просив відмовити. Щодо зазначених прокурором ризиків, уважав їх непідтвердженими та необґрунтованими. Так, щодо наявності міцних соціальних зв`язків, які прокурором вказано як ризик, жодним чином ризиком бути не може, оскільки підтримка багатьох людей, зокрема, Народних депутатів України, вірян, свідчить про виску довіру до нього та його похвалу. Відсутні жодні підстави вважати, що він може здійснити тиск на свідків та експертів, особливо ураховуючи той факт, що протягом усього перебування кримінального провадження в провадженні суду, не було жодних звернень та повідомлень про здійснення ним тиску на свідків. Щодо продовження злочинної діяльності, то на даний час не є встановленим факт того, що він вчинив будь-який злочин. Винним себе за пред`явленим обвинуваченням не вважає. Нічого протизаконного при проповідях, він не казав, жодної інформації, яка б могла нанести шкоду державі, не говорив. Уже більше тридцяти років він є намісником Святогірської лаври, і не має намірів виїжджати з України, переховуватися від суду. Також ОСОБА_8 звертав увагу суду на критичний стан його здоров`я, який в умовах тримання під вартою погіршується, у зв`язку з постійним психологічним та фізіологічним стресом. Зауважив, що показана йому кардіологічна операція, яка мала бути проведена, на може бути здійснена, у зв`язку з тим, що після тривалого перебування під вартою, необхідне стабілізувати стан його організму до нормального стану для її проведення.

Присутня у судовому засіданні ОСОБА_9 наголошувала, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 є замовленим. Зміст клопотання прокурора не змінився. Твердження про те, що ОСОБА_8 відмовився від лікування є неправдивим, а оперативне втручання, яке необхідно йому провести, в медичних закладах міста Дніпра провести неможливо, оскільки в ОСОБА_8 відсутня довіра до лікарів. Просила суд задовольнити подану нею заяву про взяття обвинуваченого на поруки.

Народні депутати України ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які подали до суду заяву про передачу обвинуваченого ОСОБА_8 на поруки, у поданих заявах просили суд провести розгляд заяв без їх участі.

Вислухавши клопотання прокурора та захисника, вивчивши заяви Народних депутатів України ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_5 про передачу на поруки, заслухавши думку учасників судового засідання, суд доходить таких висновків.

За загальним правилом порядок вирішення клопотань про продовження, зміну чи скасування запобіжних заходів врегульовано положеннями ч. 3 ст. 315 КПК України, відповідно до якої, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Розділ ІІ КПК визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення. До них, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК, віднесено також запобіжні заходи.

Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, при розгляді клопотань прокурора, сторони захисту, Народних депутатів України, судом також ураховано вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Зокрема, при розгляді клопотання суд оцінює підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням конкретних обставин справи.

Тримання під вартою відповідно до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто, суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

За змістом ч. 4 ст. 201 КПК України, клопотання про зміну запобіжного заходу розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Розглядаючи подані клопотання про зміну, про продовження запобіжного заходу, суд виходить з того, що ОСОБА_8 у даній справі набув статусу обвинуваченого, обґрунтованість пред`явленої йому підозри перевірялася слідчими суддями під час обрання та продовження запобіжного заходу, а тому, з урахуванням встановлених законодавцем вимог стосовно продовження запобіжного заходу в суді, суду необхідно розглянути питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у передбаченому главою 18 КПК України порядку.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Як вказано у рішенні Європейського Суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення дійсних та існуючих ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

У своєму клопотанні прокурор стверджує, що встановленні ризики, передбаченні п.п. 1, 3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України не зменшилися, є реальними та продовжують існувати, що зумовлює необхідність продовжити строк дії застосованого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого без визначення розміру застави, щоб в такий спосіб запобігти наявним ризикам і гарантувати належну процесуальну поведінку під час судового провадження.

У поданому клопотанні захисником ОСОБА_6 наведені обґрунтування щодо відсутності вказаних прокурором ризиків, наголошено на тому, що стан здоров`я обвинуваченого є тяжким, забезпечення належного його лікування в умовах тримання під вартою є неможливим, а тому достатнім та необхідним буде застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Відповідно до змісту ухвали суду від 06.12.2025 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 та яку ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05.01.2026 залишено без змін, судом було встановлено продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а тому за результатами розгляду клопотання прокурора, клопотання захисника ОСОБА_12 , судом буде перевірено існування у кримінальному провадженні встановлених ризиків на даний час.

На даний час судове провадження відносно ОСОБА_8 перебуває на стадії підготовчого судового засідання, судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, зокрема, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх захисників обвинуваченого, яка стороною захисту обумовлюється критичною ситуацією в енергосистемі та неможливістю участі захисників в судовому засіданні в режимі відеоконференції. А також висловленою ОСОБА_8 позицією про необхідність вирішення клопотань та заяв, які підлягають вирішенню під час підготовчого судового засідання, за обов`язковою участю всіх п`яти захисників. У зв`язку з чим, суд позбавлений можливості розгляду потенційно можливих клопотань сторін кримінального провадження та вирішення питання про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду. При цьому на адресу суду надійшли вищенаведені клопотання сторони захисту та обвинувачення, які є невідкладними діями.

Так, при розгляді вищевказаних клопотань ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України є існуючими, не зменшилися та своєї актуальності не втратили.

Щодо наявність ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, суд ураховує тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких кримінальних правопорушень, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої (ч.3 ст. 436-2 КК України). Отже наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнані ним менш небезпечними, ніж кримінальне переслідування, тому лише ця може спонукати людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності. При цьому, кримінальні правопорушення, які інкримінуються обвинуваченому, передбачені ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України мають високий ступінь суспільної небезпеки в період воєнного стану, а зумовлені ними наслідки є тяжкими не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому.

При оцінці ризику, переховування судом також ураховуються відомості щодо обвинуваченого, а саме те, що він: раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, є митрополитом Святогірським, вікарієм блаженним митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, позбавлений громадянства України на підставі Указу Президента України № 898/2022 від 28.12.2022, зареєстрований на території Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої за адресою: Донецька область, м. Святогірськ, вул. Зарічна, буд. 3.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитись від слідства.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Рішення у справі Бекчиєв проти Молдови).

Однак, оцінюючи у сукупності та взаємозв`язку пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення та відомості, які характеризують його особу, суд уважає, що такі позитивні характеристики обвинуваченого та міцні соціальні зв`язки по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих кримінальних правопорушень, а тому, не є такими, які нівелюють існування вказаного ризику.

Інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 114-2, ч. 3 ст. 436-2 КК України відносяться до тяжких кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, та проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна. Отже, у сукупності наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування, тому лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності. При цьому, кримінальні правопорушення, які інкримінуються обвинуваченому, передбачені ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України мають високий ступінь суспільної небезпеки в період воєнного стану, а зумовлені ними наслідки є тяжкими не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому, що може виявлятися зокрема у підриві національної стійкості зсередини, деморалізації суспільства.

Окрім вказаного, ризик переховування, також підтверджується тим, що основна діяльність ОСОБА_8 безпосередньо пов`язана з територією Свято-Успенської Святогірської лаври, розташованої в м. Святогірську Донецької області, поруч з яким на даний час ведуться активні бойові дії, а агресія Російської Федерації може призвести до окупації вказаного населеного пункту, у разі не продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений, перебуваючи за місцем реєстрації і проживання, може опинитися на території, окупованій державою-агресором та відповідно переховуватися від суду.

Таким чином, з урахуванням викладеного обвинувачений з великою імовірністю може вдатися до вчинення дій направлених на переховування від суду, у зв`язку з чим, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є існуючим, та своєї актуальності не втратив.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , викладені у клопотанні про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, в частині відсутності ризику переховування з підстав, що обвинувачений має постійне місце проживання, має сталі соціальні зв`язки, стан здоров`я унеможливлює будь-які дії з ухилення, судом не приймаються з мотивів викладених судом при аналізі існування вказаного ризику, а наведені захисником обставини не нівелюють існування даного ризику.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та експертів, слід вказати, що оскільки судове провадження у кримінальній справі не розпочато, перебуває на стадії підготовчого судового розгляду, перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, існує імовірність впливу ОСОБА_8 на свідків, експертів, які не допитані в судовому засіданні.

При цьому твердження сторони захисту щодо відсутності вказаного ризику зокрема, з підстав, що досудове розслідування завершене, докази зібрані та долучені до матеріалів справи, обвинувачений не має фактичних можливостей впливу, не займає владних чи адміністративних посад, за весь період перебування обвинуваченим під вартою відсутні будь-які скарги на спроби вчинення тиску на свідків та експертів, судом не приймаються, оскільки при встановленні ризику впливу на свідків, експертів у кримінальному провадженні слід ураховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту свідка слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту свідка в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). За клопотанням сторони кримінального провадження, суд за власною ініціативою має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку (ст.ст. 23, 356 КПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового розгляду, свідки, експерт судом не допитані, на даний час існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який не зменшився.

При цьому судом не приймаються твердження захисника та обвинуваченого про неможливість здійснення впливу на свідків та експертів, зокрема, з тих підстав, що за весь період перебування обвинуваченого під вартою жодні скарги щодо тиску на свідків не надходили, не свідчить про відсутність вказаного ризику та натомість вказує на дієвість обраного запобіжного заходу, який запобігає такому ризику.

Отже, з огляду на додержання судом принципу безпосередності дослідження доказів та можливості врахування при винесенні рішення лише показів свідків та експертів, які були надані саме в ході судового розгляду кримінального провадження, суд уважає, що ризик можливого впливу на свідків та експертів є існуючим та не зменшився.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, шляхом спотворення відповідної інформації, що має значення для судового розгляду справи у засобах масової інформації, судом ураховано, що ОСОБА_8 , будучи митрополитом Святогірським, вікарієм блаженного митрополита Онуфрія Київського та всієї України, намісником Свято-Успенської Святогірської лаври, маючи широке коло зв`язків серед службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ та організацій, має можливість використати їх з метою незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, перешкоджання здійсненню правосуддя та перешкоджання встановленню істини по справі іншим чином з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Щодо наявності ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , слід вказати, що йому інкриміновано вчинення злочинів проти основ національної безпеки; миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, під час повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну, яке триває і наразі. Численні міжнародні злочини країни-агресора, масові вбивства та руйнування засуджує увесь цивілізований світ.

Суд, жодним чином, не роблячи висновків про винуватість або невинуватість особи у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, уважає, що у разі не застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останній може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити свою злочинну діяльність, оскільки у разі перебування на свободі ОСОБА_8 з великою імовірністю зможе проводити церковні обряди, оголошувати церковні промови у присутності священнослужителів та парафіян, що з великою імовірністю вказує на можливість продовження обвинуваченим вчинення злочинів, у яких обвинувачується або вчинення нового кримінального правопорушення.

При цьому, доводи сторони захисту щодо відсутності вказаного ризику з підстав, що інкриміновані дії не мають триваючого характеру, обвинувачений є священнослужителем високого сану, публічною відомою особою, що має авторитет серед вірян; стан здоров`я виключає активну діяльність, не є факторами, які нівелюють або мінімізують вказаний ризик.

Проаналізувавши наявність ризиків у кримінальному провадженні, суд також зазначає, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу або в майбутньому.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Таким чином, твердження сторони захисту про необґрунтованість та недоведеність ризиків у даному кримінальному провадженні у зв`язку з не данням відповідних доказів не приймаються.

Розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_6 в частині обґрунтування необхідності зміни запобіжного заходу обвинуваченому за станом здоров`я, до якоїдолучено: експертний висновок доктора медичних наук, професора, академіка НАМН України, лауреата Державної премії України та Кабінету Міністрів України, заслуженого діяча науки і техніки ОСОБА_13 , доктора медичних наук, професора ОСОБА_14 , доктора медичних наук, доктора біологічних наук ОСОБА_15 від 02.01.2026, згідно якого розглянуто звернення щодо стану здоров`я громадянина України ОСОБА_8 , проаналізовано історію хвороби, результати лабораторних, інструментальних та візуалізаційних досліджень, наполегливо рекомендовано звернутись в місті Києві до вузькопрофільних установ кардіологічного напрямку, національних академій медичних наук, де працюють спеціалісти високого рівня та мають безцінний досвід і кваліфікацію. Перед тим, як проводити будь-які оперативні втручання необхідно підготувати пацієнта, відновити його психоемоційний стан, стабілізувати артеріальну гіпертензію і основне метаболічне захворювання цукровий діабет 2 типу; супровідний листок № 434 виклику швидкої медичної допомоги від 03.11.2025; довідка приймального відділення КНП «КЛШМД» ДМР; експертний висновок доктора медичних наук, професора ОСОБА_14 , доктора медичних наук, доктора біологічних наук ОСОБА_15 , згідно якого розглянуто звернення щодо стану здоров`я громадянина України ОСОБА_8 , проаналізовано історію хвороби, результати лабораторних, інструментальних та візуалізаційних досліджень, та рекомендовано терміново перевести ОСОБА_8 до стаціонарного закладу для надання йому вузькопрофільної кардіологічної, ендокринологічної та урологічної допомоги. Пацієнт потребує консультацій офтальмолога, невролога та нефролога. Для корекції його психічного стану та відновлення ментального здоров`я він потребує медичних консультацій психолога та психіатра. Найкращу медичну експертизу з кардіології, неврології та ендокринології можна провести лише в науково-дослідних інститутах Національної академії медичних наук України, що розташовані у Києві, а саме: Національний інститут кардіохірургії ім. Амосова, Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Яновського, Національний інститут кардіології ім. Стражеска, Національний науково-дослідний інститут ендокринології ім. Комісаренка, Інститут серця МОЗ України (під керівництвом ОСОБА_16 ); консультаційний висновок професора, лікаря-нефролога ОСОБА_17 від 05.09.2025, відповідально до якого перебування пацієнта у слідчому ізоляторі становить реальну загрозу його життю та здоров`ю. Забезпечення належного лікування можливе виключно в умовах спеціалізованої медичної установи. Рекомендація: здійснити негайне переведення ОСОБА_8 до Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова (м. Київ) для проведення комплексного обстеження, призначення постійної терапії (включно з лікуванням цукрового діабету 2 типу) та подальшого медичного нагляду; консультативний висновок кардіолога ОСОБА_18 , згідно якого ОСОБА_8 встановлено діагноз: «ІХС. Дифузний кардіосклероз. Пароксимальна фібриляція передсердь тахісистолічна форма EXRA IV, 4 бали CHA2DS2-VA 2 бали, HAS-BLED. Шлункова екстрасистолія. CH II A ст. ФК ІІІ HYNA. Двобічний плевральний випот. Гупертонічна хвороба ІІ ст. Ступінь АГ 2. Ступінь ризику IV (дуже високий). Пред- та непритомні стани. Цукровий діабет ІІ типу. ВХ ДПК шлунку (часті ШШК), СПО гастроектомія (2011р). Анемія (залізодефіцитна). Атеросклеротичні бляшки в ділянці устя підключичної артерії праворуч». Пацієнт інформований про доцільність радикальної корекції субстрата аритмії методом транскатетерної деструкції. Призначено медикаментозне лікування; консультативний висновок спеціаліста кардіолога ОСОБА_19 від 30.09.2025, відповідно до якого ОСОБА_8 встановлено діагноз: «ІХС. Дифузний кардіосклероз дифузний. Персистуюча фібриляція передсердь (анаснестично). СН ІІ А зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Ступінь АГ 2 Ступінь ризику дуже високий. Атеросклероз МАГ. Цукровий діабет ІІ типу. Анемія (залізодефіцитна)». Пацієнту рекомендовано спостереження, призначено медикаментозне лікування; консультаційний висновок спеціаліста, складений лікарем ОСОБА_20 від 12.07.2025, відповідно до якого ОСОБА_8 встановлено діагноз: ІХС: Атеросклеротичний кардіосклероз. Пароксимальна форма фібриляцій передсердь, тахісістолія (анамнестична). Ризик дуже високий. CH II A2 DS2-VASc- 2 бали HAS BLED 2 бали CCCB? Гіпертонічна хвороба ІІ ступень 2. Рекомендації: потребує обстежень, консультації ендокринолога, ФГДС, консультації гастроентеролога, прийому лікарських препаратів, у тому числі у лабораторних умовах, постійного кардіо навантаження, суд дійшов такого.

Як вже було зазначено судом під час вирішення попереднього клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення врегульовано Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012 (далі Порядок).

Відповідно до п. 2.3. Порядку медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку

Згідно пункту 2.6 Порядку, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Усі висновки медичного обстеження, консультації та дані щодо проведеного лікування лікарем-фахівцем в обов`язковому порядку вносяться до форми первинної облікової документації № 025/о "Медична карта амбулаторного хворого № ___" або до форми первинної облікової документації № 003/о "Медична карта стаціонарного хворого № ___", затверджених Наказом № 110.

Відповідно до пункту 2.7 Порядку, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Відповідно до пункту 2.8. Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

Отже, порядок проходження медичного огляду та обстеження, виявлення потреб для лікування та постійного медичного нагляду, проведення лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування чітко визначений та врегульований нормами вказаних нормативно-правових актів. Медичне обстеження особи, що перебуває під вартою повинно бути проведено з дотриманням процедури визначеної Порядком, а висновки за наслідками такого медичного обстеження можуть бути прийняті судом у якості доказу на підтвердження стану здоров`я обвинуваченого, зокрема і на підтвердження існування такого стану здоров`я обвинуваченого, який перешкоджає триманню під вартою.

У судовому засіданні за клопотанням сторони захисту та за згодою ОСОБА_8 на розкриття лікарської таємниці, допитаний в якості свідка доктор медичних наук, доктор біологічних наук ОСОБА_15 , який надані ним спільно з доктором медичних наук, професором, академіком НАМН України, лауреатом Державної премії України та Кабінету Міністрів України, заслуженим діячем науки і техніки ОСОБА_13 , доктором медичних наук, професором ОСОБА_14 , експертні висновки підтвердив.

Також пояснив суду, що медичний консиліум був проведений ними на підставі лабораторно-інструментальних досліджень та аналізів ОСОБА_8 , наданих стороною захисту. При проведенні консиліуму, ними діагнози ОСОБА_8 не встановлювались. Вони лише дослідили та проаналізували надані медичні документи. Усі висновки та рекомендації за результатами проведеного консиліуму викладені ними в експертних висновках. Так, за результатами консиліуму вони дійшли висновку, що діагнози встановлені ОСОБА_8 є сумнівними та такими, що суперечать один одному, та не можуть бути діагностовані одночасно. На його думку, основним діагнозом ОСОБА_8 є цукровий діабет, який є метаболічним захворюванням, що неминуче призводить до ускладнень, що впливають на розвиток серцево-судинних захворювань та нирок. Як лікар-інфекціоніст, навіть на підставі аналізу сечі, він може констатувати у ОСОБА_8 ураження ниркової системи інфекційного пієлонефриту, який наразі не лікують. Також уважає недоцільними за наявності цукрового діабету низку призначень і аналізів, рекомендованих ОСОБА_8 , згідно досліджених медичних документів. За наявності сумнівів в поставлених діагнозах та призначеного лікування, можна констатувати, що в умовах СІЗО відсутня можливість проведення якісних обстежень та надання кваліфікованої медичної допомоги, у тому числі й з підстав відсутності у медичній частині висококваліфікованого кардіолога, допомоги якого потребує ОСОБА_8 . При цьому зазначив, що оперативному втручанню, яке показано ОСОБА_8 , з урахуванням його незадовільного стану здоров`я, має передувати нормалізація такого стану в умовах медичних закладів. За таких обставин ОСОБА_8 потребує медичного обстеження в умовах стаціонару, яке може тривати 2-4 тижні. Як лікар, який на постійній основі працює в м. Києві, ОСОБА_15 констатує, що найкраща медична допомога ОСОБА_8 може бути надана в медичних закладах м. Києва, у яких наявне відповідне медичне обладнання та працюють одні з найкращих кардіохірургів країни. Про що ним та його колегами безпосередньо зазначено у наданих експертних висновках.

Також наголосив, що у разі необхідності та наявності відповідного запрошення, він та його колеги готові приїхати до міста Дніпра з метою здійснення участі в обстеженні пацієнта, встановлення вірних діагнозів та надання рекомендацій для подальшого лікування.

Окрім того, свідок ОСОБА_15 вказав, що перебування в СІЗО само по собі є стресовою ситуацією, яка негативно впливає на стан здоров`я ОСОБА_8 , з урахуванням у нього захворювання на цукровий діабет.

З метою допиту в судовому засіданні в якості свідка стороною обвинувачення була забезпечена явка лікаря-терапевта Дніпровської багатопрофільної лікарні № 4 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Дніпропетровській та Донецькій областях» ОСОБА_21 . Однак, у зв`язку з відмовою ОСОБА_8 надати згоду на розголошення лікарської таємниці лікарем ОСОБА_21 , у задоволенні клопотання про допит вказаного свідка, судом відмовлено.

Як встановлено з інформації, наданої Філією ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях на виконання ухвали суду від 15.12.2025, ОСОБА_8 був обстежений 14.07.2025 та йому проведено загальний аналіз сечі, загальний аналіз крові, біохімічний аналіз крові, консультований завідувачем відділення ендокринології КНП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР. 14.07.2025, 22.07.2025, 29.07.2025, 12.09.2025, 19.09.2025, 22.09.2025, 25.09.2025, 29.09.2025, ОСОБА_8 відмовився від: проведення УЗД ОЧП, нирок, щитоподібної залози, передміхурової залози, консультації кардіолога, гастроентеролога, проведення Ехо-КГ. УЗД щитоподібної залози, судин голови та шиї, ОЧП, ОМТ, ФГД в умовах ЗОЗ МОЗ України, консультації у лікарнях МОЗ м. Дніпра, проведення забору крові на дослідження концентрації заліза крові, обстеження в закладах МОЗ Дніпра, консультування ЗОЗ МОЗ України згідно рекомендацій власного лікаря-кардіолога.

30.09.2025 ОСОБА_8 був консультований кардіологом поліклінічного відділення КП «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» ДОР, проведено УЗД плевральних порожнин, триплекс не сканування екстракраніарних судин. Від подальшого обстеження відмовився. Консультований висновок лікаря-кардіолога відділення електрофізіологічних досліджень КП «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» ДОР від 30.09.2025, рекомендації: пацієнт інформований про доцільність радикальної корекції субстратах аритмії методом транскатетерної деструкції; призначено консервативне лікування. 08.12.2025 отримана відповідь КНТ «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» ДОР на лист філії від 05.12.2025 № 1520-ДН-25, у тому що на 06.01.2026 запланована госпіталізація до кардіологічного відділення для радикальної корекції субстрату аритмії методом транскатетерної деструкції. 10.12.2025 медичними працівниками ДБЛ № 4 було доведено до ОСОБА_8 дата госпіталізації та план підготовки до оперативного втурчання, письмову відмову надати відмовився. 15.12.2025 медичними працівниками ДБЛ № 4 повторно доведено до ОСОБА_8 щодо госпіталізації до КНТ «Дніпропетровський обласний клінічний центр діагностики та лікування» ДОР, від якої ОСОБА_8 відмовився, письмову відмову надати відмовився.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, в тому числі і особи, які тримаються під вартою.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладено обов`язок захищати фізичне здоров`я ув`язнених, яке має адекватно охоронятись.

Стаття 3 Конвенції покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі, а саме держава повинна забезпечити, щоб особа утримувалася в умовах, які є сумісними з повагою до її людської гідності, щоб спосіб і метод виконання заходу не піддавали їй стражданням чи труднощам інтенсивності, яка перевищує неминучий рівень страждань, притаманних ув`язненню, і щоб, враховуючи практичні умови ув`язнення, її здоров`я та благополуччя були належним чином забезпечені, серед іншого, наданням їй необхідної медичної допомоги (рішення «Kudіa проти Польщі»). Якщо органи влади вирішують помістити під варту серйозно хвору особу, вони мають виявити особливу дбайливість, забезпечуючи їй такі умови, які відповідають її особливим медичним потребам (рішення «Price проти Сполученого Королівства»).

Як зазначено у рішеннях «Sadretdinov проти Росії», «Коновальчук проти України» медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має бути відповідною рівню допомоги, яку державні органи зобов`язалися надавати для всього населення. Однак це не означає, що статтю 3 ЄКПЛ можна тлумачити як таку, що гарантує кожному ув`язненому медичну допомогу на рівні найкращих закладів охорони здоров`я, існуючих поза межами пенітенціарних установ. Суд також зазначав, що «готовий прийняти аргумент про те, що загалом ресурси медичних установ пенітенціарної системи обмежені порівняно з ресурсами закладів охорони здоров`я (рішення «Grishin проти Росії»). Тим не менш, Суд наголошував, що держава повинна забезпечити належну охорону здоров`я та благополуччя осіб, узятих під варту, зокрема, шляхом забезпечення їм необхідної медичної допомоги (рішення «Похлєбін проти України»).

Однак, як вказано у рішенні Європейського суду у рішеннях «Sadretdinov проти Росії», «Коновальчук проти України», медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має бути відповідною рівню допомоги, яку державні органи зобов`язалися надавати для всього населення. А згідно рішення у справі «Grishin проти Росії», статтю 3 ЄКПЛ можна тлумачити як таку, що гарантує кожному ув`язненому медичну допомогу на рівні найкращих закладів охорони здоров`я, існуючих поза межами пенітенціарних установ.

Проаналізувавши долучені до клопотання захисника ОСОБА_6 копії медичних документів слід вказати, що відповідно до законодавства України про охорону здоров`я, Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Ліцензійних умова провадження медичної практики медичну практику (як то: встановлення діагнозу, оцінку стану здоров`я, експертні висновки) можуть здійснювати лише суб`єкти, які мають ліцензію МОЗ: заклади охорони здоров`я, лікарі, які отримали ліцензію МОЗ України на надання медичних послуг.

Медичний експертний висновок є документом, який містить оцінку стану здоров`я, використовується як доказ або підстава для рішень, оформлюється за встановленою формою.

Слід вказати, що лікар, як спеціаліст або консультант може: усно або письмово висловити професійну думку, без оформлення медичного висновку встановленого зразка та без діагнозу і посилання на медичну документацію пацієнта, але такі висновки не можуть замінити медичний висновок наданий лікарем медичної установи або лікарем, який має ліцензію МОЗ.

Отже, ураховуючи викладене, якщо лікарі надавали висновок, у тому числі доктор медичних наук, доктора біологічних наук ОСОБА_15 , то він повинен був діяти на підставі дозволу медичної установи, працівником якої він є. У випадку, якщо лікар надавав висновок без дозволу медичної установи, безпосередньо на підставі звернення особи, то він повинен був мати відповідну ліцензію МОЗ на здійснення медичної діяльності. Однак, як вказав у судовому засіданні доктор медичних наук, доктор біологічних наук ОСОБА_15 , ліцензії він не має. Тому такий висновок лікарської комісії не можна вважати офіційним. При цьому під час проведення аналізу стану здоров`я ОСОБА_8 лікарями безпосередній огляд хворого не проводився, онлайн консультації за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій не проводилося, на що в судовому засіданні також було вказано доктором медичних наук, доктором свідком ОСОБА_15 .

Суд вкотре звертає увагу на те, що відповідно до Порядку особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Однак таке право на вільний вибір лікаря у встановленому законом порядку ОСОБА_8 не реалізував. При цьому слід взяти до уваги той факт, що у судовому засіданні лікар ОСОБА_15 висловив готовність прибути в місто Дніпро за запрошенням з метою обстеження ОСОБА_8 , встановлення вірних діагнозів та надання необхідних рекомендацій у лікуванні.

Беручи до уваги рекомендації, надані лікарем ОСОБА_15 щодо необхідності проведення медичного обстеження ОСОБА_8 в умовах стаціонару та підготовки до показаного йому оперативного втручання, що в умовах СІЗО в повному обсязі здійснити неможливо, то суд вкотре звертає увагу на положення п. 2.7. Порядку, згідно з яким у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Також показами свідка ОСОБА_15 не спростовано можливість надання необхідної медичної допомоги ОСОБА_8 на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку, а лише висловлено думку, що найкраща медична допомога може бути надана в медичних закладах міста Києва.

Ураховуючи викладене, суд приймає показання свідка ОСОБА_15 як такі, що мають рекомендаційний характер та в деякій мірі породжують сумніви в правильності поставлених діагнозів, проте не можуть бути безперечним доказом на підтвердження факту ненадання необхідної медичної допомоги ОСОБА_8 в умовах СІЗО. Усі ці сумніви, на думку суду, мають бути усунені на підставі доказів щодо стану здоров`я обвинуваченого, отриманих у спосіб, передбачений Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012.

Таким чином, суд приймає до уваги вищенаведені експертні висновки від 02.01.2026 та 09.09.2025, надані стороною захисту, та покази свідка ОСОБА_15 , надані ним в судовому засіданні, як такі, що мають рекомендаційний характер, та підтверджують факт наявності у ОСОБА_8 низки хвороб, необхідності проведення більш ретельних обстежень та подальшого лікування. Проте вони не можуть бути прийняті судом, як належні та допустимі докази на спростування встановлених ОСОБА_8 діагнозів з підстав, що наведені вище, та не підтверджують факту неможливості перебування обвинуваченого в умовах СІЗО та ненадання йому необхідної медичної допомоги.

Таким чином, проаналізувавши надані копії медичних документів, у сукупності з поясненнями свідка ОСОБА_22 суд дійшов висновку, що у ОСОБА_8 наявні захворювання, які потребують точного діагностування та лікування, однак стан ОСОБА_8 , згідно з показами лікаря ОСОБА_22 , не є тяжким та є задовільним. Зокрема у період липня вересня 2025 року ОСОБА_8 було проведено ряд лабораторних досліджень та він був консультований вузькопрофільними спеціалістами. Обставин, які б вказували на наявність підстав для негайного звільнення ОСОБА_8 з-під варти, згідно наданих суду медичних документів не встановлено, а допитаним у судовому засіданні свідком ОСОБА_22 не вказано.

Отже, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не може бути отримана медична допомога в умовах тримання під вартою, у тому числі в медичних закладах міста Дніпра, за умови залучення обраних ним лікарів, є непідтвердженими та повністю спростованими.

Також слід вказати, що згідно наданої медичної документації, вбачається, що медичною частиною СІЗО вживаються необхідні заходи для проведення медичного обстеження та подальшого лікування ОСОБА_8 , однак останній від проходження лабораторних досліджень, консультації лікарів вибірково відмовлявся.

Окрім того, як неодноразово наголошував ОСОБА_8 у судовому засіданні, від надання медичної допомоги у медичних закладах міста Дніпра він не відмовлявся, однак лікарям, які працюють у місті Дніпро, не довіряє та бажає проходити лікування виключно в місті Києві. Однак, вказане, за умови відсутності інших належних та допустимих доказів, не може розцінюватися судом, як доказ на підтвердження факту ненадання необхідної медичної допомоги в медичних закладах міста Дніпра.

На час розгляду клопотань, більш оновленої та офіційної інформації, щодо стану здоров`я ОСОБА_8 , зокрема, такого стану здоров`я, який унеможливлює його перебування в умовах ізоляції та відсутності забезпечення належного лікування обвинуваченого, під час розгляду кримінального провадження, стороною захисту суду не надано.

Суд погоджується, що медична допомога, доступна в лікарні СІЗО, не завжди може бути такого ж рівня, як у найкращих цивільних медичних закладах. Аргумент про те, що загалом ресурси медичних установ пенітенціарної системи обмежені порівняно з ресурсами закладів охорони здоров`я є прийнятним, однак відсутні підстави стверджувати про не надання та не належне надання необхідної медичної допомоги.

На думку суду, на даний час не вичерпано можливості отримання необхідної медичної допомоги в порядку, передбаченому вищенаведеними нормами діючого законодавства, а тому заява подана захисником ОСОБА_5 та обвинуваченим про надання дозволу на проходження ОСОБА_8 лікування в місті Києві є передчасною.

Отже, посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 , як на підставу для зміни запобіжного заходу значне погіршення стану здоров`я, яке виключає тримання під вартою обвинуваченого, свого об`єктивного підтвердження належними доказами не знайшли. А скарги обвинуваченого та його захисників на неналежне надання медичної допомоги, фактично зводяться до вимог про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який з метою проходження ним лікування в обраному ним медичному закладі.

Таким чином, за наслідками розгляду клопотання захисника ОСОБА_6 та клопотання прокурора, з урахуванням усіх обставин, встановлених на даному етапі здійснюваного кримінального провадження, та існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, визнаних судом доведеними, розглядаючи можливість застосування відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, суд дійшов висновку, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту або передачі на поруки, навіть за умови безперечного авторитету поручителів, не забезпечить його належної поведінки, не зменшить наявності проаналізованих судом ризиків, та не сприятиме належному виконанню покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, а може призвести до перешкоджання у подальшому встановленню об`єктивної істини у цьому кримінальному провадженні.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою, з урахуванням наявності встановлених ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_8 , судом на теперішній час не встановлено.

Таким чином заяви Народних депутатів України, адвоката ОСОБА_5 про передачу ОСОБА_8 на особисту поруку задоволенню не підлягають.

Вирішуючи у відповідності до положень ст.183 КПК України питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті, відповідно якої під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, передбаченого зокрема ст.114-2 КК України.

Тобто, із наведених приписів КПК випливає, що законодавець закріпив дискрецію суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

Такий висновок зроблено в рішенні Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року, справа № 3-111/2023(207/23, 315/23).

Вирішуючи питання про можливість визначення розміру застави, суд зазначає, що станом на день розгляду судом у провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2 КК України, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України, які відповідно відносяться до злочинів проти основ національної безпеки та кримінальних правопорушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку.

Вищенаведене, з урахуванням ступеню суспільної небезпеки інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та ризиків визнаних судом доведеними, які є реальними існуючими та своєї інтенсивності не втратили, ураховуючи, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної поведінки в умовах воєнного стану, у своїй сукупності дає підстави вважати, що застосування альтернативного заходу у виді застави, навіть у великому розмірі, не зможе забезпечити виконання ОСОБА_8 , як обвинуваченим, процесуальних обов`язків та суд доходить висновку про недоцільність визначення розміру застави.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на даному етапі судового провадження існує необхідність в застосуванні відносно обвинуваченого саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,строком на 60 днів, без визначення розміру застави, оскільки даний запобіжний захід відповідає тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, буде достатнім для запобігання встановленим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого. У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який належить відмовити.

Щодо зауважень захисника ОСОБА_7 стосовно не визначення стану раніше сплаченої застави, суд уважає за необхідне звернути увагу, що ухвалою суду від 06.12.2025, постановленою за наслідками розгляду клопотань прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, яка залишена без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05.01.2026, була надана оцінка неможливості визначення розміру застави в об`єднаному кримінальному провадженні.

При цьому, суд також уважає за необхідне роз`яснити стороні захисту право на подання відповідної заяви заставодавцем про повернення суми застави, внесеної за ОСОБА_8 відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року (справа №243/4706/24, провадження № 11-кп/803/2763/25) в межах кримінального провадження №0004439 від 21.11.2023 року у розмірі 1 514 000 гривень.

Також у даному судовому засіданні захисником ОСОБА_5 заявлено клопотання про онлайн-трансляцію судових засідань на Youtube каналі з урахуванням високого рівня суспільного інтересу до вказаного кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання захисника заперечувала, оскільки онлайн-трансляція судових засідань може призвести до розголошення відомостей про персональні дані свідків та розголошення, відомостей, що можуть зашкодити суверенітету держави та національній безпеці.

Прокурор ОСОБА_4 позицію прокурора ОСОБА_3 підтримав.

Захисники ОСОБА_23 , ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_8 клопотання про проведення онлайн-трансляції судових засідань підтримали.

Вирішуючи клопотання захисника ОСОБА_5 суд виходить з такого.

Відповідно до ч.6 ст.27 КПК України кожен, хто присутній в залі судового засідання, може вести стенограму, робити нотатки, використовувати портативні аудіозаписуючі пристрої. Проведення в залі судового засідання фотозйомки, відеозапису, транслювання судового засідання по радіо і телебаченню, а також проведення звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури допускаються на підставі ухвали суду, що приймається з урахуванням думки сторін та можливості проведення таких дій без шкоди для судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Публічність провадження захищає особу від таємного правосуддя, на яке не поширюється суспільний контроль, вона також є одним із способів збереження довіри до судів. Прозорість та відкритість судового розгляду дозволяють втілювати право кожної особи на справедливий судовий розгляд (рішення у справі «Riepan проти Австрії» від 14.02.2001 року,).

Згідно ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених законом. У відкритому судовому засіданні мають право бути присутніми будь-які особи. У разі вчинення особою дій, що свідчать про неповагу до суду або учасників судового процесу, така особа за вмотивованим судовим рішенням може бути видалена із зали судового засідання.

Особи, присутні в залі судового засідання, представники засобів масової інформації можуть проводити в залі судового засідання фотозйомку, відео- та аудіозапис з використанням портативних відео- та аудіотехнічних засобів без отримання окремого дозволу суду, але з урахуванням обмежень, встановлених законом. Трансляція судового засідання здійснюється з дозволу суду. Якщо всі учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, здійснюється транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет в обов`язковому порядку.

Проведення в залі судового засідання фотозйомки, відеозапису, а також трансляція судового засідання повинні здійснюватися без створення перешкод у веденні засідання і здійсненні учасниками судового процесу їхніх процесуальних прав. Суд може визначити місце в залі судових засідань, з якого має проводитися фотозйомка, відеозапис.

Таким чином, законодавець поклав вирішення цього питання на розсуд суду, оскільки здійснення трансляції судового засідання обумовлено дозволом суду.

Відповідно до ч.2 ст.29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

На підставі викладеного, ураховуючи наявність інтересу з боку вірян, громадськості, суспільний інтерес, з метою забезпечення дотримання принципу публічності, відкритості і гласності судового провадження, з урахуванням думки учасників процесу, а також тієї обставини, що проведення судових засідань під час судового розгляду справи в режимі онлайн (прямої відеотрансляції) не створюватиме перешкод у веденні засідання та здійсненні учасниками судового процесу їхніх процесуальних прав, суд дійшов висновку про задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 .

Слід зауважити, що на даний час кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання. Рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього кримінального провадження або його окремої частини, за наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 27 КПК України, на обговорення учасників судового засідання судом не ставилось, та відповідно рішення судом не приймалося, з огляду на що заперечення прокурора проти онлайн-трансляції судових засідань на даному етапі не є слушними.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 180, 182, 183, 193, 197, 315, 369- 372, 376, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.

У задоволенні заяв адвоката ОСОБА_5 , Народних депутатів України ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про передачу ОСОБА_8 на особисту поруку - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Клопотання захисника ОСОБА_5 про проведення трансляції судових засідань - задовольнити.

Надати дозвіл на здійснення онлайн-трансляції судових засідань в залі судових засідань Чечелівського районного суду міста Дніпра під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч.ч.1,3 ст. 436-2 КК України на Youtube каналі «Судова влада України» та на веб-порталі «Судова влада України».

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)»,для виконання та відома.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 26 січня 2026 року.

Суддя ОСОБА_1