постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 161/15733/17

провадження № 51-1440км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року в кримінальному провадженні № 0000474 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Луцька,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 313 та ч. 1 ст. 317 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у зв`язку з закінченням строку давності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу;

- за ч. 1 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Стягнуто процесуальні витрати, вирішено долю речових доказів.

Окрім того, згідно з ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 313 та ч. 1 ст. 317 КК на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження в цій частині закрито. Це рішення ніким з учасників провадження не оскаржувалося та набрало законної сили.

Районний суд установив, що ОСОБА_7 31.01.2017 близько 16:55 біля кінотеатру «Промінь» на просп. Грушевського, 2 у м. Луцьку збув ОСОБА_8 (залегендованій особі) за 250 грн психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,1481 г.

11.05.2017 близько 13:30 поблизу будинку № 8-А на просп. Волі в м. Луцьку ОСОБА_7 шляхом обману, під приводом продажу амфетаміну ОСОБА_9 (залегендованій особі), незаконно заволодів грошовими коштами ГУНП у Волинській області в розмірі 500 грн.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою сторони захисту Волинський апеляційний суд ухвалою від 06 лютого 2025 року це рішення скасував і закрив кримінальне провадження:

- за ч. 1 ст. 307 КК - на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);

- за ч. 1 ст. 190 КК - на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК.

Процесуальні витрати відніс на рахунок держави. У решті судове рішення залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції у порушення принципів визначених правилами ст. 23 КПК, згідно з якими суд досліджує докази безпосередньо, а апеляційний суд не може дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено під час апеляційного розгляду, не досліджуючи жодних доказів у кримінальному провадженні дійшов висновку про їх недопустимість і, як наслідок, необхідність виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК.,

Окрім того, без з`ясування згоди ОСОБА_7 цей суд закрив кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК (з нереабілітуючих підстав), проте вирок у кримінальному провадженні оскаржувався стороною захисту через відсутність у діях останнього складу цього кримінального правопорушення.

З огляду на викладене вбачається, що апеляційний перегляд кримінального провадження, всупереч вимогам ст. 2 КПК відбувся формально, а тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, такою що відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

Позиція учасників у суді касаційної інстанції

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги касаційної скарги

Захисник заперечив проти касаційної скарги і просив залишити оскаржуване судове рішення без зміни, а скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції сторона захисту оскаржила його в апеляційному порядку.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просила апеляційний суд скасувати вирок місцевого суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Крім того, сторона захисту просила суд апеляційної інстанції дослідити матеріали кримінального провадження та допитати свідка ОСОБА_9 (залегендовану особу).

Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушенням.

Цих вимог закону суд апеляційної інстанції повною мірою не дотримався.

Ухвала суду апеляційної інстанції в частині закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190 КК є належно обґрунтованою та законною з огляду на таке.

Зі змісту зміненого обвинувального акта від 11.03.2022 вбачається, що ОСОБА_7 11.05.2017 близько 13:30 поблизу будинку № 8А на просп. Волі в м. Луцьку діючи умисно, шляхом обману, під приводом продажу психотропних речовин, обіг яких обмежено - амфетаміну ОСОБА_9 (залегендованій особі), незаконно заволодів грошовими коштами ГУНП у Волинській області в розмірі 500 грн (т. 2, а. к. п. 88-94).

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП.

У новій редакції зі змінами, положення ст. 51 КУпАП передбачають адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення адміністративного правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, після внесення цих змін особа несе кримінальну відповідальність за ст. 190 КК лише у випадку, якщо вартість викраденого майна перевищує розмір 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з положеннями частини 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 1 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачувався у незаконному заволодінні шляхом обману коштами ГУНП у Волинській області в розмірі 500 гривень.

Станом на 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1600 грн. Тобто, розмір завданої ОСОБА_7 шкоди є меншим ніж встановлений законом розмір прожиткового мінімуму.

Тому, з огляду на передбачений ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК принцип зворотної дії закону в часі ці дії ОСОБА_7 не є кримінально караним діянням, передбаченим ч. 1 ст. 190 КК.

Отже, суд апеляційної інстанції закриваючи провадження в цій частині на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК діяв відповідно до вимог Закону.

Разом із тим, висновок апеляційного суду про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 307 КК зроблений без належного урахування вимог кримінального процесуального закону.

За правилами статей 86, 87 КПКдоказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 99 КПК матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону за умови відповідності вимогам цієї статті є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Як убачається з матеріалів провадження, підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала оперативно-розшукова справа від 20.01.2017 № 58/14/6цт-17, заведена на підставі Закону України від 18.02.1992 № 2135-XII «Про оперативно-розшукову діяльність» (далі - Закон).

У межах цієї оперативно-розшукової справи було проведено оперативно-розшукові заходи, а саме: огляд покупця та вручення грошових коштів від 31.01.2017 (т. 1, а. к. п. 36-40), вилучення товару та огляд покупця від 31.01.2017 (т. 1, а. к. п. 42), оперативна закупка від 31.01.2017 (т. 1, а. к. п. 43) та інші, про що були складені відповідні протоколи.

Згідно з п. 7-1 ч. 1 ст. 8 Закону оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право з метою виявлення та фіксації діянь, передбачених статтями 305, 307, 309, 311, 318, 321, 364-1, 365-2, 368, 368-3, 368-4, 369, 369-2 ККпроводити операції з контрольованого вчинення відповідних діянь.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що проведення оперативної закупки фіксувалося на відео- та аудіо- записи. Фіксування механізму проведення та результатів цього заходу відповідає загальним правилам фіксування кримінального провадження, передбачених КПК. Вказані заходи були проведені з урахуванням вимог статей 104, 107, 252 цього Кодексу, про що складені відповідні протоколи.

Матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних про те, що протоколи за результатами проведення відповідних оперативних заходів були отримані внаслідок порушення прав і свобод особи чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що не дає підстав вважати ці докази недопустимими з огляду на вимоги статей 86, 87 КПК.

Суд першої інстанції з дотриманням вимог ч. 9 ст. 352 КПК у судовому засіданні 25 січня 2021 року допитав свідка ОСОБА_8 (особу зі зміненими анкетними даними), який підтвердив участь у проведених оперативних заходах на добровільних засадах, та вказав, що саме у ОСОБА_7 купував психотропні речовини (т. 2, а. к. п. 61-62).

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про недопустимість усіх доказів здобутих органами досудового розслідування в межах оперативно-розшукової справи та до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань зроблений без належного урахування обставин провадження та вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням наведеного ухвала апеляційного суду не може вважатися законною та обґрунтованою, ухваленою з додержанням вимог статей 370 та 419 КПК.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення є істотними, які перешкодили суду ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення, а відтак і не можна стверджувати про правильне застосування цим судом закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 307 КК.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене і з дотриманням вимог кримінального процесуального закону ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Задовольнити частково касаційну скаргу прокурора.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року відносно ОСОБА_7 в частині його виправдання за ч. 1 ст. 307 КК скасувати і призначити новий розгляд справи у цьому суді.

Вказане рішення в частині закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 190 КК залишити без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _____________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3