Справа № 135/616/25
Провадження №11-кп/801/1031/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця матеріали кримінального провадження № 0000031 від 20.04.2025 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.08.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.08.2025 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, маючи умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив кримінальний проступок у сфері незаконного обігу психотропних речовин за наступних обставин.

19.04.2025, біля вечірньої години доби, під час прогулянки берегом річки Південний Буг біля м. Ладижин, ОСОБА_8 на землі помітив прозорий поліетиленовий пакет із застібкою. Піднявши його та відкривши, виявив всередині кристалічну речовину.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-25/8980-НЗПРАП від 23.04.2025, виявлена речовина є психотропною речовиною, обіг якої заборонено PVP, масою 0,4283 г.

Надалі ОСОБА_8 поклав зазначену речовину до лівої зовнішньої кишені штанів, у яких був одягнений, та незаконно, без мети збуту, з метою особистого вживання, придбав та зберігав психотропну речовину PVP, до моменту її виявлення та вилучення 19.04.2025 о 00:58 год працівниками поліції на вул. Хлібозаводській у м. Ладижин.

Так, ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав психотропну речовину без мети збуту, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України.

Так, не оспорюючи правильності кваліфікації обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України та у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України закрити кримінальне провадження.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України, неправильно застосувавши норми матеріального права та зробивши висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Зокрема, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що ОСОБА_8 не може вважатися таким, що вперше вчинив кримінальне правопорушення, оскільки у провадженні Теплицького районного суду Вінницької області перебуває інше кримінальне провадження щодо нього. Проте вказане провадження на час ухвалення вироку Ладижинським міським судом не було розглянуте по суті, вирок у ньому не постановлено, а тому вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого діяння не була встановлена у визначеному законом порядку, що відповідно до ст. 62 Конституції України свідчить про дію презумпції невинуватості.

Таким чином, відсутні правові підстави вважати ОСОБА_8 особою, яка раніше вчиняла злочин. До моменту ухвалення вироку судом першої інстанції він не мав судимості, не був звільнений від кримінальної відповідальності за інші злочини та фактично притягувався до кримінальної відповідальності вперше.

Крім того, суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», відповідно до якої особою, що вчинила злочин уперше, вважається особа, яка раніше не вчиняла злочину або вчинила злочин, що втратив правове значення (зокрема, у зв`язку із закінченням строків давності, амністією чи реабілітацією).

Обвинувачений вказує, що висновок суду першої інстанції про неможливість застосування ст. 45 КК України ґрунтується на припущеннях, а не на встановлених доказах, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому суд не надав належної оцінки позитивній характеристиці особи ОСОБА_8 , який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, визнав свою вину, має постійне місце проживання та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином, за вказаною у апеляційній скарзі адресою проживання.

Крім того, інформація щодо розгляду апеляційних скарг доступна для ознайомлення усім заінтересованим особам і може бути безперешкодно отримана особою, яка подала апеляційну скаргу за її власним бажанням на офіційному веб-сайті суду.

Рішеннями Європейського суду з прав людини передбачено, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07.07.1989 передбачено, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження

Суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги без обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що зазначена особа належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду, однак не з`явилася до суду та не подала клопотання про розгляд справи за її участю або відкладення розгляду у зв`язку з поважними причинами.

Також, захисник ОСОБА_7 , який був присутній у судовому засіданні, не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги без участі обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі не йдеться мова про погіршення становища останнього.

Відповідно до вимог ст.?407 КПК України апеляційний розгляд провадиться за участю учасників судового провадження, які з`явилися до суду. Закон не забороняє розгляд скарги за відсутності особи, яка належним чином повідомлена, якщо її неявка не перешкоджає повному і об`єктивному розгляду справи в межах поданої апеляції.

Колегія суддів звертає особливу увагу, що неявка особи, яка подала апеляційну скаргу, яку належним чином повідомлено, не є безумовною підставою для відкладення розгляду, якщо суд може забезпечити всебічне, повне та неупереджене дослідження доводів апеляційної скарги.

Відтак, не проявлення належної заінтересованості у результатах розгляду справи протягом розумного строку, не звернення до суду за інформацією щодо стану розгляду справи не може вважатись порушенням права на справедливий розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судової справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Оцінюючи доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо можливості застосування до нього положень ст. 45 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із матеріалів судової справи було встановлено, що ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 18.06.2025 було відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 , поданого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , про звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям, з наступних підстав.

Суд першої інстанції у своїй ухвалі встановив, що застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям є сукупність певних умов, визначених законом, зокрема, необхідно, щоб особа вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, щиро покаялась, активно сприяла розкриттю правопорушення і відшкодувала або усунула заподіяну шкоду.

Разом із тим, із досліджених судом матеріалів убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 уже обвинувачується в іншому кримінальному провадженні, яке перебуває на розгляді Теплицького районного суду Вінницької області, за ч. 2 ст. 309 КК України, тобто у вчиненні аналогічного кримінального проступку, який, за встановленими даними, було скоєно раніше, ніж діяння, що розглядається у даному провадженні.

Згідно з наданими суду доказами витягом із інформаційно-облікової системи Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей та листом Теплицького районного суду від 24.04.2025 № ЕП-91/2025/01-31/2025, провадження щодо цього попереднього діяння перебуває в суді на розгляді й не завершене ухваленням вироку. Таким чином, попереднє кримінальне правопорушення не втратило свого правового значення.

Суд зазначив, що поняття «особа, яка вперше вчинила кримінальне правопорушення» має матеріальний характер, а не процесуальний, тому відсутність вироку в іншому провадженні не означає, що особа є такою, яка вперше вчинила злочин. Визначальним є сам факт попереднього вчинення кримінального діяння, що перебуває на розгляді суду.

Отже, з огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 не відповідає критерію «вперше вчинила кримінальний проступок», оскільки на момент вчинення інкримінованого діяння він уже обвинувачувався в іншому кримінальному провадженні, що виключає можливість застосування до нього положень ст. 45 КК України.

Колегія суддів зазначає, що положенням ст. 45 КК України встановлено, що особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення кримінального правопорушення щиро покаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

В даному контексті суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 05.09.2024 у справі №166/37/24 (провадження №51-3015км24), згідно з яким звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям можливе за наявності передумови вчинення особою вперше злочину невеликої тяжкості або необережного злочину середньої тяжкості, крім корупційних злочинів; а також підстави дійового каяття, яке полягає у щирому розкаянні особи у вчиненому правопорушенні, активному сприянні нею у розкритті цього правопорушення та повному відшкодуванні завданих збитків або усуненні заподіяної шкоди. Відсутність хоча б однієї із зазначених складових дійового каяття виключає звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 45 КК України. Виняток становлять лише ті випадки вчинення кримінального правопорушення, готування чи замаху на нього, внаслідок яких не заподіяно шкоду або не завдано збитків.

Дана позицію підтверджується і роз`ясненнями, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям можливе лише у разі, якщо сукупно виконані всі передбачені законом умови: особа вперше вчинила злочин невеликої тяжкості; після його вчинення щиро покаялася, активно сприяла розкриттю злочину та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду. Відсутність хоча б однієї із цих складових виключає можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Також, колегія суду, бере до уваги іншу правову позицію, що викладена у постанові Верховного суду від 23.01.2020 у справі № 455/1490/17, з неї слідує, що «під особою, яка вперше вчинила кримінальне правопорушення, слід розуміти таку, що раніше не вчиняла кримінальних правопорушень або вчинила таке правопорушення, яке вже втратило своє кримінально-правове значення (зокрема, коли судимість погашена чи знята, особу звільнено від кримінальної відповідальності чи діяння декриміналізоване)».

Дійове каяття, у розумінні закону, є не лише формальним визнанням вини, а й проявом внутрішнього усвідомлення неправомірності вчиненого, щирого жалю про заподіяне, готовності відшкодувати шкоду та сприяти слідству у встановленні істини у справі. Щире розкаяння передбачає не декларативне визнання провини, а глибоке переосмислення вчиненого, яке підтверджується конкретними діями винного після вчинення злочину. Разом з тим, активне сприяння розкриттю злочину означає надання органам досудового розслідування допомоги в установленні обставин, що не були їм відомі, а повне відшкодування шкоди добровільне задоволення вимог потерпілих щодо усунення наслідків злочину або загладження шкоди іншим способом.

Таким чином, застосування положень ст. 45 КК України є можливим лише за наявності в сукупності всіх елементів дійового каяття. Якщо хоча б один з них відсутній зокрема, якщо особа не вважається такою, що вперше вчинила злочин, або її каяття має формальний характер, підстав для звільнення від кримінальної відповідальності немає.

Суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 сукупності необхідних ознак дійового каяття, передбачених ст. 45 Кримінального кодексу України, з даним висновком погоджується і колегія суддів.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_8 не є особою, яка вперше вчинила злочин, оскільки щодо нього в іншому суді перебуває кримінальне провадження за фактом незаконного зберігання психотропних речовин. Дана інформаціє підтверджується матеріалами справи та довідкою ІТС від 21.04.2025.

Сам факт наявності іншого кримінального провадження, незалежно від стадії його розгляду, свідчить про відсутність ознаки «вперше вчиненого злочину», яка є базовою умовою для застосування положень ст. 45 КК України. Таким чином, суд першої інстанції цілком правомірно зазначив, що обвинувачений не може вважатися таким, хто випадково оступився, а його дії мають ознаки повторюваної протиправної поведінки, що виключає можливість застосування до нього акту довіри держави у вигляді звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям.

Крім того, саме визнання вини ОСОБА_8 не може бути ототожнене із щирим каяттям у розумінні ст. 45 КК України. Щире каяття це не лише формальне погодження з обвинуваченням чи відсутність заперечень проти пред`явлених фактів, а глибоке внутрішнє усвідомлення неправомірності своєї поведінки, моральна оцінка вчиненого та щире бажання виправити наслідки своїх дій. Визнання вини, зроблене під тиском очевидних доказів, не може розцінюватися як прояв дійового каяття, оскільки не містить ознак добровільності та внутрішнього усвідомлення провини.

Разом з тим, об`єктивно встановлений факт вчинення ОСОБА_8 ще одного кримінального правопорушення свідчить про те, що він не зробив для себе належних висновків із попередньої протиправної поведінки та не переосмислив її суспільну небезпечність. У цьому контексті щире розкаяння у розумінні закону передбачає реальне, відверте, а не формальне усвідомлення своєї провини, глибокий жаль із приводу вчиненого, осуд власної поведінки та внутрішню готовність не повторювати протиправних дій у майбутньому.

Оскільки ж ОСОБА_8 , визнаючи вину у вчиненні нетяжкого злочину, згодом знову вчинив кримінальне правопорушення, це свідчить про відсутність у нього ознак справжнього каяття як морально-психологічного процесу, який законом поставлено в основу звільнення від кримінальної відповідальності. Така поведінка обвинуваченого демонструє формальний характер його визнання вини і свідчить, що він не усвідомив сутності вчиненого та не проявив дійсного наміру змінити власну поведінку, а відтак підстави для визнання його щирого каяття відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в сукупності відсутні всі необхідні передумови для застосування ст. 45 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку немає правових підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, передбачених ст. 45 Кримінального кодексу України, оскільки в його поведінці відсутні як формальні, так і змістовні елементи цього правового інституту.

Отже, узагальнюючи все вищезазначене колегія суддів зазначає, що, щоб бути справедливим, покарання не повинно перевищувати міру суворості, яка є достатньою для утримання людей від злочинів. Мета покарання полягає не в катуванні і муках людини і не в тому, щоб зробити неіснуючим вже вчинений злочин. Покарання не може бути марною жорстокістю і знаряддям злоби. Однією з головних складових мети покарання є прагнення перешкодити винному знову завдати шкоду суспільству й утримати інших від вчинення тих самих дій.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням цих обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування більш м`якого покарання або звільнення від нього не досягне мети кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 50 КК України. Саме тому призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим, індивідуалізованим і таким, що відповідає принципу необхідності та достатності, оскільки воно спрямоване не на репресію, а на виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів у майбутньому.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.08.2025, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4