ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6216/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/322/25 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст. 125 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу прокурора Київської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 18.07.2024 стосовно ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000369 від 27.06.2024, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 18.07.2024 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого не одруженого, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України та призначено йому покарання - у виді 200 годин громадських робіт.

На підставі статей 71, 72 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024 року, та з урахуванням статті 72 КК України, згідно з якою 200 годин громадських робіт відповідають 25 дням позбавлення волі, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 25 днів.

Згідно вироку, 26.06.2024 близько 17:00, ОСОБА_7 , разом із матір`ю ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебував у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього виник словесний конфлікт з ОСОБА_10 на грунті особистих неприязних відносин. Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 , перебуваючи у положенні стоячи на відстані витягнутої руки наніс один удар кулаком правої руки ОСОБА_10 в голову в область лівого ока та він впав на підлогу на спину, потім коли останній був у положенні лежачи, ОСОБА_7 наніс один удар кулаком лівої руки ОСОБА_10 в голову в область правого вуха і наніс один удар кулаком правої руки в голову в область скроні. Внаслідок протиправних дій з боку ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_10 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 09944/2024 від 28.06.2024 спричинено наступні тілесні ушкодження: забиті рани на лівій брові біля зовнішнього кінця; синці по задній поверхні правої вушної раковини В верхній третині 3 розповсюдженням В ділянку проекції правого | соскоподібного виростку та в лівій навколоочній ділянці, що згідно з п. п. 2.3.2, «Б» 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Не погоджуючись із вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, за частиною 1 статті 125 КК України призначити ОСОБА_7 покарання - у виді 200 годин громадських робіт.

На підставі статей частини 3 статті 78, статті 71 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 25 днів.

Апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що при постановленні вироку від 18.07.2024 та призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 суд не врахував вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023, яким останнього засуджено за частиною 4 статті 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки. ОСОБА_7 вчинив новий злочин після 15.12.2023, тобто після постановления вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова, у зв`язку з чим остаточне покарання обвинуваченому необхідно призначати відповідно до положень статей 71, 78 КК України за сукупністю вироків, тобто до покарання у виді громадських робіт повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання за частиною 4 статті 185 КК України вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024 у зв`язку із декриміналізацією вчинених ним діянь, які завдали матеріальної шкоди на суму меншу, ніж 2684 грн., відповідно до положень Закону України №3886-ІХ від 18.07.2024. У зв`язку з чим, судом не може бути застосовано положення статті 71 КК У каїни до зазначеного покарання, а саме, приєднання його невідбутої частини до новопризначеного покарання за останнім вироком.

Враховуючи вищевикладене, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував статті 71, 78 КК України, а також застосував закон, який не підлягав застосуванню - статтю 71 КК України, що тягне за собою скасування вироку. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи в апеляційній скарзі не заперечуються, у зв`язку із чим колегія суддів на підставі частини 1 статті 404 КПК України, їх не перевіряє. Перевіряючи вирок щодо правильності призначення покарання, судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статті 71 КК України при призначенні остаточного покарання. Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за частиною 1 статті 125 КК України врахував, що обставиною, що пом`якшує покарання згідно статті 66 КК України є щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд відповідно до статті 67 КК України визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Вивченням даних про особу обвинуваченого судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 не одружений, не працевлаштований, дітей на утриманні не має, проживає та зареєстрований в м. Харкові, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. У зв`язку із наведеним, призначення ОСОБА_7 за частиною 1 статті 125 КК України покарання у виді громадських робіт строком 200 годин, відповідає тяжкості кримінального правопорушення.

Призначаючи обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, останній раз був засуджений вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024 року за частиною 4 статті 185 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 2 роки, а також вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 року, за частиною 4 статті 185 КК України, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 2 роки, який не набрав законної сили та на час розгляду у суді першої інстанції вказаний вирок перебував на розгляді в Харківському апеляційному суді.

Призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі статті 71 КК України, суд першої інстанції до покарання, призначеного за частиною 1 статті 125 КК України повністю приєднав невідбуту частину покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024.

Посилаючись на те, що вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 не набрав законної сили, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлений можливості враховувати даний вирок при призначенні покарання та при застосуванні положень статті 71 КК України врахував лише вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024 року. Проте такі висновки суду першої інстанції є помилковими, з огляду на таке. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 ОСОБА_7 звільнено від покарання за частиною 4 статті 185 КК України. призначеного вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024 у зв`язку із декриміналізацією вчиненого ним діяння, яке завдало матеріальної шкоди на суму меншу, ніж 2684 грн., відповідно до положень Закону України №3886-ІХ від 18.07.2024. У зв`язку із наведеним, судом не може бути застосовано положення статті 71 КК України до покарання, призначеного вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024, що є неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на встановлені порушення, вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного судом першої інстанції покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, та з мотивувальної і резолютивної частини вироку необхідно виключити посилання суду першої інстанції на приєднання до призначеного за частиною 1 статті 125 КК України покарання, на підставі частини 1 статті 71 КК України, невідбутої частини покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню. Надаючи оцінку доводам прокурора щодо безпідставного незастосування судом першої інстанції при призначенні остаточного покарання статті 71 КК України щодо вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Так, відповідно до частини 1 статті 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Частиною 3 статті 78 КК України передбачено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими у статтях 71, 72 КК України. Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеним у постанові від 1 червня 2020 року (справа №766/39/17, провадження №51- 8867кмо18), при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Зокрема, якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 КК України (за сукупністю вироків).

Суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені статтею 71 КК України, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили. При цьому скасування судом апеляційної інстанції такого попереднього вироку в частині покарання з підстав неправильного звільнення від відбування покарання або у зв`язку з необхідністю призначити більш суворе покарання не перешкоджає застосуванню статті 71 КК, оскільки в такому разі апеляційний суд фактично лише посилює покарання чи вказує на необхідність його відбування реально, а не спростовує висновків суду першої інстанції щодо винуватості особи у вчиненні злочину і не скасовує вирок у цій частині.

Таким чином, саме з моментом постановлення обвинувального вироку в часі, а не набранням ним законної сили, закон пов`язує необхідність застосування вказаної норми при призначенні покарання. Проте, вказані нормативні положення залишились поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме в частині призначення покарання на підставі статті 71 КК України без урахування вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 року.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності застосування статті 71 КК України з урахуванням вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 року є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання. Згідно з вимогами частини 1 статті 421 КПК, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку можливо застосувати принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 року, визначивши останньому, з урахуванням статті 72 КК України, остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 днів, що буде достатнім для досягнення мети покарання та виправлення обвинуваченого. У зв`язку із наведеним, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 404, 407, 409, 413, 418, 420, 421 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 18.07.2024 стосовно ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок. Призначити ОСОБА_7 за частиною 1 статті 125 КК України покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного даним вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2023 та остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 днів. Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на приєднання до призначеного за частиною 1 статті 125 КК України покарання, на підставі частини 1 статті 71 КК України, невідбутої частини покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 07.05.2024. Строк відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 рахувати з моменту його затримання в порядку виконання цього вироку. В решті вирок Київського районного суду м. Харкова від 18.07.2024 - залишити без змін. Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: