справа № 619/5000/23
провадження № 1-кп/619/88/25
ВИРОК

іменем України

24 жовтня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження 0001896 від 17.08.2023 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Пересічне, Харківської області, громадянки України, з середньою освітою, не одруженої, офіційно не працевлаштованої, раніше не судимої, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 17.08.2023 приблизно о 12.00 год., ОСОБА_6 знаходилася за місцем свого мешкання: буд. АДРЕСА_1 , із раніше знайомим їй ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В ході сумісного проводження часу, у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, причини якого в ході досудового розслідування встановлюються, під час якого у ОСОБА_6 , на підставі раптово виниклої особистої неприязні до раніше знайомого їй ОСОБА_7 , виник умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті останньому, тобто умисел на його умисне вбивство.

З метою реалізації вказаного злочинного умислу, ОСОБА_6 усвідомлюючи протиправність своїх дій, і бажаючи діяти саме таким чином, умисно, використовуючи в якості знаряддя злочину кухонний ніж із білою пластиковою ручкою, тобто використовуючи предмет небезпечний для життя потерпілого, який знаходився поряд із ОСОБА_6 , використовуючи фактор несподіванки, діючи при цьому швидко, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, знаходячись на кухні будинку за вищевказаною адресою, знаходячись обличчям до обличчя ОСОБА_7 , на невеличкій відстані, точна дистанція та розташування в ході досудового розслідування не встановлена, умисно, тримаючи ніж у лівій руці за руків`я, що направлений у бік ОСОБА_7 , нанесла один удар лезом вказаного вище ножу у ділянку грудної клітини по центру зліва.

В результаті протиправних дій ОСОБА_6 потерпілого ОСОБА_7 було доставлено бригадою ШНМД до КНП «ОКЛ» ХМР, де останньому було надано кваліфіковану медичну допомогу та встановлено діагноз згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/15-ОКЛ/23 від 08.09.2023: проникаюче колото-різане поранення живота та грудної клітини, зліва, з ушкодженням 4 сегменту печінки та діафрагми, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Таким чином, ОСОБА_6 виконала всі дії, які вважала за необхідне для завершення свого умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 до кінця, однак наслідки у вигляді смерті потерплого не настали, з причин, що не залежали від її волі, а саме у зв`язку з тим, що до потерпілого ОСОБА_7 вжито заходи щодо госпіталізації до медичної установи, де проведеними операційними заходами врятовано його життя.

За викладених вище обставин дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, а саме, закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 вину в пред`явленому обвинуваченні визнала частково та пояснила, що з ОСОБА_7 у неї були стосунки близько півтора року. В серпні 2023 року вона знаходилася за місцем мешкання. До неї приїхав ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Посиділи увечері, всі випили. Наступного дня вранці ОСОБА_6 прокинулася та пішла готувати їсти на кухню. Потерпілий ОСОБА_8 та свідки залишилися на вулиці. Потім ОСОБА_8 прийшов до неї на кухню та почалася сварка, за те, що вона забрала його телефон. Після чого ОСОБА_8 сів взутися, після чого став та смикнув ОСОБА_6 за руку забрати телефон. В цей момент в руці ОСОБА_6 був ніж, вона повернулася і цим ножом вдарила ОСОБА_11 в грудну клітину. ОСОБА_8 вийшов на вулицю, а ОСОБА_12 та ОСОБА_13 перетягували йому рану. Обвинувачена ОСОБА_6 вказала, що сама викликала йому швидку. Також пояснила, що не бажала смерті потерпілому та не бажала нанести йому тілесні ушкодження. Все сталося спонтанно, коли ОСОБА_8 почав смикати обвинувачену за руку.

Потерпілий ОСОБА_7 , допитаний в судовому засіданні пояснив, що він сидів на кухні, готували. ОСОБА_14 забрала в нього телефон, тому він не хотів виходити у двір сідати з ними за стіл. ОСОБА_15 психував та вийшов покурити в дворі, після чого сказав, що поїде додому. Сів взуватися, коли взувся, піднявся і побачив ніж. Він думав, що ОСОБА_14 пошуткувала і відразу не зрозумів, що ніж у ньому. Удав був у грудну клітину. ОСОБА_7 машинально витягнув ніж і кинув. Відчув що почав «їхати», після чого його почали перетягувати рушниками та простирадлами. ОСОБА_7 ліг на диван, а ОСОБА_16 викликала швидку та його було доставлено до лікарні;

Свідок ОСОБА_17 , допитана в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 є її рідною сестрою. Про потерпілого ОСОБА_15 їй відомо, що вони спілкуються з 2023 року. Стосовно події яка сталась їй стало відомо з телефонної розмови з сестрою, яка повідомила, що сталося горе і вона порізала ОСОБА_15 , більше пояснити стосовно даної події вона пояснити нічого не може;

Свідок ОСОБА_9 допитаний в судовому засіданні пояснив, що 17.08.2023 року він разом з ОСОБА_18 прийшов до ОСОБА_19 в гості. Вони та потерпілий сиділи разом за столом спілкувались, випивали спиртні напої та залишились у неї ночувати. Через деякий час він разом з ОСОБА_18 пішов на вулицю, а ОСОБА_16 залишилась у домі з потерпілим, на кухні готувала їжу, після чого у них виник конфлікт та свідок почув, що між ними відбувається сварка та крики. Коли потерпілий вийшов з будинку, то у нього побачили кров в області грудної клітини. Потім вийшла ОСОБА_20 і вони викликали швидку;

Свідок ОСОБА_18 , допитана в судовому засіданні пояснила, що 17.08.2023 вони сиділи відпочивали, потерпілий ОСОБА_15 зайшов до ОСОБА_19 в кімнату, в той час коли вона готували їсти. Потім ОСОБА_15 вийшов в крові та держав рукою рану та був без футболки. Що саме трапилося свідок ОСОБА_18 не бачила. Почула тільки, як потерпілий сказав «ай». Все відбувалося швидко. ОСОБА_21 викликала швидку. ОСОБА_21 нічого не казала;

Свідок ОСОБА_22 , допитана в судовому засіданні пояснила, що потерпілий ОСОБА_15 є її сином. 16 серпня ОСОБА_8 сказав, що поїхав до ОСОБА_19 , на дзвінки він не відповідав. Свідок почала хвилюватися. ОСОБА_15 поїхав в середу, а в неділю о 10 годині вечора прийшли з поліції та запитали чи знає свідок, що з її сином. Поліція повідомила, що ОСОБА_15 лежить у лікарні у реанімації та що його порізала наречена і він в тяжкому стані. Коли свідок ОСОБА_22 приїхала до лікарні, ОСОБА_8 вже перевели з реанімації до палати.

Судом досліджені докази кримінального провадження, на які посилався прокурор на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а саме:

- протокол огляду місця події від 17.08.2023 з планом-схемою та фототаблицею до нього, а також відеозаписом від 17.08.2023, долученим до нього, в ході проведення якого було оглянуто ділянку місцевості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де було зафіксовано обстановку після вчинення злочину;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 17.08.2025, відповідно якого затримано ОСОБА_6 ;

- листом в.о. генерального директора КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» від 18.08.2023 №31/2215, відповідно до якого ОСОБА_7 знаходиться на лікуванні в хірургічному відділенні КНТ ХОР «ОКЛ» з 17.08.2023 з діагнозом: проникаюче ножове торакоабдомінальне поранення. Пневмоторакс. Поранення IV сегменту печінки та діафрагми. Гемоперітонеум ІІ ст.;

- ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 18.08.2023 (н.с.619/4209/23 н.п.1-кс/619/720/23), якою накладено арешт на кухонний ніж, зріз тканини з нашаруванням РБК полотенця, футболку з РБК, мобільний телефон (MEIZU)

- постановою про визнання речових доказів від 17.09.2023 року, згідно якої визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001896 від 17.08.2023 наступні предмети: кухонний ніж, зріз тканини з нашаруванням РБК полотенця, футболку з РБК , мобільний телефон (MEIZU);

- висновком експерта №12-14/15-ОКЛ /23 від 08.09.2023, згідно якого 17.08.2023р. о 12:38 год. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було доставлено та госпіталізовано до хірургічного відділення КНП ХОР «ОКЛ», де після клінічного, лабораторних та інструментальних обстежень, встановлено діагноз: «проникаюче ножове торако-абдомінальне поранення. Пневмоторакс зліва. Поранення IV сегменту печінки та діафрагми. Гемоперітонеум II ст.» 28.08.23 хворого виписано з відділення. У ОСОБА_7 за даними медичної документації встановлені наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення живота та грудної клітки, зліва, з ушкодженням IV сегменту печінки та діафрагми. Вказані ушкодження могли бути отримані в час та при обставинах, вказаних в даній «Постанові» про призначення експертизи. Зазначені ушкодження утворились внаслідок дії гострого предмету, встановити індивідуальні властивості якого за даними наданої медичної документації не є можливим. Зазначене вище колото-різане поранення, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (згідно п.2.1.3. й.к.о.) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 р. №6;

- висновком експерта №14/1817-Дм/23, згідно якого на тенісці, вилученої в ході огляду місця події, за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пересічне, вул. Мечнікова, 10, знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виключається, оскільки згідно ксерокопії виписки із медичної картки стаціонарного хворого №9.13609 від 28.08.2023 КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», група крові ОСОБА_7 - А (II);

- висновком експерта №14/1818/Дм/23, згідно якого на фрагменті тканини з рушника (об`єкт №1), вилученому в ході огляду місця події, за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пересічне, вул. Мечнікова, 10, виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виключається, оскільки згідно ксерокопії «Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №9Л 3609», КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», група крові його - А (II);

- висновком експерта 15-12/№665-ДМ/Ц/2023р. від 04.10.2023, згідно якого представлена ксерокопія із медичної карти стаціонарного хворого №9.13609 від 28.08.23, в який вказано, що групова належність крові громадянина ОСОБА_7 - А(II) RH+позитивний. В результаті проведення судово-медичної експертизи кухонного ножа, вилученого за адресою: АДРЕСА_1 та представленого на дослідження, знайдені сліди крові людини групи А(II) с ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_7 , не виключається;

- висновком експерта №12-14/18/12-14/15-ОКЛ/23 від 02.10.2023, згідно якого на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , 1983 р.н., з урахуванням даних з «Протоколу» від 04.09.23 проведення слідчого експерименту та у відповідь на надане питання експерти прийшов к підсумку, що вказане вище тілесне ушкодження у гр-на ОСОБА_7 могло бути спричинено при обставинах, на які він вказує при проведенні слідчого експерименту;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.09.2023 за участю підозрюваної ОСОБА_6 , разом з відеозаписом слідчого експеримента та фототаблицею згідно якого ОСОБА_6 показала, що 17.08.2023 вона перебувала в АДРЕСА_1 , в неї вдома був раніше знайомий ОСОБА_8 , який сидів в кімнаті кухні та грався мобільним телефоном, ОСОБА_6 посварилася з ОСОБА_23 , а потім коли ОСОБА_23 присів на тумбочку вона тримала кухонний ніж в лівій руці лезом від себе підійшла ближче до ОСОБА_23 і вдарила його кухонним ножом в область серця, удар був типовий з середньою силою. Більше ніяких ударів ніхто нікому не наносив;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 05.10.2023 за участю потерпілого ОСОБА_7 , разом з відеозаписом слідчого експерименту, згідно якого ОСОБА_7 показав, що 17.08.2023 під час конфлікту з ОСОБА_14 він сидів у приміщенні, а потім за допомогою статиста посадив останнього на стілець, показавши, що саме так він сидів коли до нього підійшла ОСОБА_14 , а потім коли сів прямо випрямивши спину підійшла ОСОБА_14 і тримаючи кухонний ніж лезом від себе в лівій ріці нанесла йому один типовий удар, і продемонстрував механізм удару за допомогою макету ножа та статиста. Ніж залишився в районі удару в області груді потім ОСОБА_7 встав дістав ніж з грудей. Сам удар прийшовся в область груді трохи лівіше середини, тобто в область серця.

У зв`язку з відмовою прокурора від допиту свідка обвинувачення: ОСОБА_9 , визнано недоцільним його допит під час кримінального провадження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З огляду на принципи змагальності, безпосередності, диспозитивності, закріплені в ст. ст. 22, 23, 26 КПК України, суд розглянув кримінальне провадження на підставі наведених вище доказів, належність, допустимість та достовірність яких у суду сумнівів не викликає, адже вони отримані у порядку, встановленому КПК України, без порушення закону, узгоджуються один з одним, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим суд їх прийняв, та вважає такими, що є достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого.

Зазначені докази підтверджують обвинувачення в тій частині, що 17.08.2023, приблизно о 12.00 год., ОСОБА_6 , знаходилася за місцем свого мешкання: буд. АДРЕСА_1 , із раніше знайомим їй ОСОБА_7 . В ході сумісного проводження часу, у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт.

ОСОБА_6 усвідомлюючи протиправність своїх дій, і бажаючи діяти саме таким чином, умисно, використовуючи в якості знаряддя злочину кухонний ніж із білою пластиковою ручкою, тобто використовуючи предмет небезпечний для життя потерпілого, який знаходився поряд із ОСОБА_6 , використовуючи фактор несподіванки, діючи при цьому швидко, знаходячись обличчям до обличчя ОСОБА_7 , на невеличкій відстані, умисно, тримаючи ніж у лівій руці за руків`я, що направлений у бік ОСОБА_7 , нанесла один удар лезом вказаного вище ножу у ділянку грудної клітини по центру зліва.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч. 1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

При цьому твердження обвинуваченої ОСОБА_6 , що у неї під час наведених подій не було прямого умислу на настання смерті потерпілого, суд бере до уваги та зазначає, що обвинувачена не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

Згідно із пунктом 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, показань обвинуваченої ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 , отриманих в судовому засіданні, потерпілий та обвинувачена попередньо були знайомі. Напередодні вчинення злочину, зокрема 17 серпня 2023 року, за місцем проживання обвинуваченої, разом з знайомими розпивали спиртні напої. Після чого, в ході виниклого між ними конфлікту, обвинувачена нанесла один удар ножом в область грудної клітини під час приготування їжі. Після чого сама викликала швидку.

Такий перебіг подій, узгоджується із іншими наявними в матеріалах провадження доказами, які досліджувались судом, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_17 , свідка ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_18 , свідка ОСОБА_22 , даними, що містяться в протоколі огляду місця події, з доданими до нього фототаблицями, даними, що містяться в протоколах проведення слідчих експериментів, проведеного з участю обвинуваченого та за участю потерпілого, висновками експертів №12-14/15-ОКЛ/23 від 08.09.2023, 14/1817-Дм/23, №14/1818/Дм/23, 15-12/№665-ДМ/Ц/2023р. від 04.10.2023, №12-14/18/12-14/15-ОКЛ/23 від 02.10.2023, які є науково-обґрунтованими та піддавати їх сумніву підстав у суду немає.

Так, висновком експерта №12-14/15-ОКЛ /23 від 08.09.2023, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено діагноз: «проникаюче ножове торако-абдомінальне поранення. Пневмоторакс зліва. Поранення IV сегменту печінки та діафрагми. Гемоперітонеум II ст.». У ОСОБА_7 за даними медичної документації встановлені наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення живота та грудної клітки, зліва, з ушкодженням IV сегменту печінки та діафрагми. Зазначене вище колото-різане поранення, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (згідно п.2.1.3. й.к.о.) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 р. №6.

Викладене в своїй сукупності, а також поведінка обвинуваченої до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в неї умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що вона діяла з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинна нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у розглядуваному випадку - тяжкі тілесні ушкодження.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 листопада 2014 року у справі № 5-34кс14.

Під час судового розгляду, з показань обвинуваченої ОСОБА_6 встановлено, що вона не мала умислу заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 .

Наявність на тілі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема, висновком спеціаліста судово-медичного експерта №12-14/18/12-14/15-ОКЛ/23 від 02.10.2023.

Водночас, за версією обвинувачення, яке ґрунтується першочергово на показаннях потерпілого та свідків, ОСОБА_6 умисно, використовуючи в якості знаряддя злочину кухонний ніж із білою пластиковою ручкою, тобто використовуючи предмет небезпечний для життя потерпілого, який знаходився поряд із ОСОБА_6 , використовуючи фактор несподіванки, діючи при цьому швидко, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, знаходячись на кухні будинку за вищевказаною адресою, знаходячись обличчям до обличчя ОСОБА_7 , на невеличкій відстані, точна дистанція та розташування в ході досудового розслідування не встановлена, умисно, тримаючи ніж у лівій руці за руків`я, що направлений у бік ОСОБА_7 , нанесла один удар лезом вказаного вище ножу у ділянку грудної клітини по центру зліва.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 підтвердив той факт, що ОСОБА_6 наносила один удар в область грудної клітини спонтанно, тобто як зазначає суд без умислу заподіяння шкоди для настання смерті останнього. Перебіг подій, при якому обвинуваченому було спричинено тілесні ушкодження, під час судового розгляду належними, допустимими і достатніми доказами не знайшли свого підтвердження у взаємозв`язку з моментом нанесення та заподіяння шкоди для настання смерті останньому за наявністю умислу.

Крім того, свідки в судовому засіданні не навели та не підтвердили жодного факту наявності у ОСОБА_6 умислу бажання настання наслідків у вигляді смерті потерпілого. Також суд зазначає, що жоден свідок не був учасником самої події при нанесенні обвинуваченою ОСОБА_6 удару ножом потерпілому.

На підставі досліджених судом доказів встановлено, що обвинуваченою ОСОБА_6 спричинено ОСОБА_7 умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, за відсутності прямого умислу на вбивство, що також підтверджується як показаннями самої обвинуваченої, так і результатом проведення слідчого експерименту за її участю.

Отже, суд вважає твердження обвинуваченої ОСОБА_6 про відсутність умислу настання смерті потерпілого знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Ретельно проаналізовані доводи сторін кримінального провадження, показання потерпілого та свідків, письмові докази, та встановлені обставини, не дають суду підстав для кваліфікації дій обвинуваченої за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, виходячи з такого.

Відповідно до п. п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, діяння передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 лютого 2020 року в справі №164/1826/17 (провадження № 51-6292 км 19).

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 569/2944/16-к (провадження № 51-4894км18).

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб досягти мети і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

За версією обвинувачення, ОСОБА_6 виконала усі дії, які вважала необхідними для умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Першочергово, суд акцентує увагу, як на грубий недолік матеріального права, що формулювання обвинувачення, викладене органом досудового розслідування, не містить зазначення причин, з яких злочин обвинуваченим не було доведено до кінця - тобто, припиняється, переривається, не завершується всупереч бажанню особи довести його до кінця, що є обов`язковою об`єктивною ознакою замаху на злочин.

Натомість, як встановлено судом з показань як самої обвинуваченої, так і потерпілого та свідків, у ОСОБА_6 була можливість після нанесення удару ножом ОСОБА_7 довести свій умисел до кінця, перешкод у неї не було.

На думку суду, органом досудового розслідування не було зібрано належних доказів, які би беззаперечно підтверджували наявність у обвинуваченої умислу на заподіяння саме смерті потерпілому, а не тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної в постанові від 17.12.2019 у справі № 756/10059/17-к (аналогічна позиція викладена в постановах ВС від 04.02.2020 у справі № 705/623/18, від 22.01.2015 у справі № 5-35кс14), умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Одна лише локалізація тяжкого тілесного ушкодження та спосіб його нанесення (проникаюче колоте-різане поранення грудної клітини), без урахування інших обставин, не свідчать про умисел ОСОБА_6 на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_7 .

Встановлено також, що після нанесення тілесного ушкодження потерпілому обвинувачена, розуміючи, що потерпілий лише поранений, а не позбавлений життя, та продовжує вчиняти активні дії, зокрема викрикував, що його поранено, з місця злочину не втекла, самостійно викликала швидку допомогу, та перебувала поруч неподалік від потерпілого. При цьому обвинувачена в період між нанесеним ножовим пораненням і до моменту її затримання, перебувала поруч з потерпілим, не була позбавлена можливості довести умисел, про який зазначає сторона обвинувачення, тобто на позбавлення життя потерпілого, до кінця. Вказані обставини не можуть беззаперечно свідчити про наявність в обвинуваченої прямого умислу на вбивство потерпілого.

Отже, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 завдаючи потерпілому ножового поранення об`єктивно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, припускала та передбачала можливість настання наслідків у виді завдання будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде шкода. Тобто вона діяла із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, тому дії обвинуваченої повністю охоплюються диспозицією ч.1 ст.121 КК України, як умисне завдання тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Враховуючи, що в ході судового розгляду прокурором не ставилося питання про зміну правової кваліфікації обвинувачення, суд вважає за необхідне, з метою ухвалення законного та справедливого рішення, вийти за межі висунутого обвинувачення, змінивши правову кваліфікацію, оскільки обвинувачена вчинила кримінально каране діяння, яке за ступенем тяжкості є менш тяжким злочином, проте за яке вона повинна нести відповідальність.

Виходячи із сукупності досліджених судом доказів, суд з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод вважає за необхідне вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення та перекваліфікувати дії обвинуваченої ОСОБА_6 з ч.2 ст.15 ч. 1 ст.115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки така зміна правової кваліфікації покращує становище обвинуваченої.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченій, суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, сукупність усіх обставин у справі.

Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У справах "Бакланов проти Росії" та "Фрізан проти Росії" суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним. Разом з тим, у справі "Ізмайлов проти Росії" суд встановив, що "для того, щоб втруча-ння вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають та повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченій ОСОБА_6 міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують та/або обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та дані про особу обвинуваченої у своїй сукупності, дають достатні підстави для висновку про те, що ОСОБА_6 має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, у виді позбавлення волі на мінімальний строк, що передбачений санкцією статті, яка передбачає відповідальність за вчинене.

Підстав для застосування ст.69 КК України суд не вбачає.

Разом із цим, виходячи із встановлених обставин, ставлення обвинуваченої до скоєного, той факт, що вона самостійно викликала швидку допомогу, даних про її особу, враховуючи її вік, відсутність матеріальних претензій зі сторони потерпілого, який цивільного позову не заявляв, суд приходить до переконання про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, з застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Призначення покарання ОСОБА_6 з застосуванням статті 75 КК України, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Також, відповідно до постанови колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 квітня 2018 року № 757/15167/15-к зробила висновок, що загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначати покарання або звільняти від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначені покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Крім того, на думку суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченій сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчиненні нею протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.

Прокурором клопотання про обрання обвинуваченій запобіжного заходу під час судового провадження не заявлялось. Враховуючи наведене, а також засади змагальності та диспозитивності кримінального провадження, суд не вбачає підстав за власною ініціативою вирішувати питання про обрання обвинуваченій запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Накладений ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 18.08.2023 арешт підлягає скасуванню відповідно до ч.4 ст.174 КПК України.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої, а також усі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 3 (три) роки, поклавши відповідно до ст.76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання.

Скасувати арешт накладений ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 18.08.2023 року в рамках кримінального провадження № 0001896 від 17.08.2023 року на майно: кухонний ніж (об`єкт №1); зріз тканини з нашаруванням РБК з полотенця (об`єкт №2); футболка з РБК (об`єкт №3); мобільний телефон «MEIZU» (об`єкт №4).

Речові докази: кухонний ніж, зріз тканини з нашаруванням РБК полотенця, футболку з РБК - знищити; мобільний телефон (MEIZU) повернути власнику.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, захиснику та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим який знаходиться під вартою, в той же строк, з дня отримання копії даного вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1