постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

04 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 295/1589/18

провадження № 51-5407км24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженої ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 12 вересня 2024 рокуу кримінальному провадженні № 0006567за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та мешканки м. Житомира,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_5 від покарання у зв`язку з закінченням строку давності.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_9 10 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Суд першої інстанції встановив, що 11 грудня 2017 року близько 19:00 у дворі будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , під час конфлікту з ОСОБА_9 , умисно завдала їй долонею лівої руки одного удару в обличчя чим заподіяла легких тілесних ушкоджень у виді перелому кісток спинки носу.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою засудженої Житомирський апеляційний суд ухвалою від 12 вересня 2024 року залишив його без змін.

Вимоги касаційних скарги та викладені в них узагальнені доводи

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що стороною обвинувачення не зібрано та не надано суду доказів у доведеність того, що саме вона заподіяла потерпілій ці тілесні ушкодження, а апеляційний суд при перегляді вироку не звернув уваги на те, що викладені в цьому рішенні висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими у судовому засіданні.

Вказує, що стороні захисту не було надано доступу до матеріалів досудового розслідування, а саме до протоколу мультиспіральної комп`ютерної томографії від 17 грудня 2017 року, виписки із медичної карти потерпілої ОСОБА_9 , довідки КП « Лікарня №2 » від 09 квітня 2019 року № 276 та консультативного висновку спеціалістів КУ « Обласна клінічна лікарня ім. О. Ф. Гербачевського » від 13 , 15 та 27 грудня 2017 року.

На думку засудженої, висновок експерта № 1949 від 18 червня 2019 року є недопустимим доказом, оскільки експертиза проводилася на підставі матеріалів, які не надавалися в розпорядження експерта та які експерт у порушення вимог ч. 4 ст. 69 КПК та п. 2.8 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи самостійно збирав за власною ініціативою.

Вважає, що висновок експерта не відповідає вимогам ч. 1 ст. 101 та ч. 1 ст. 102 КПК, оскільки зроблений на підставі доказу визнаного судом недопустимим, експертом який підлягав відводу та якого не було попереджено про кримінальну відповідальність.

Звертає увагу на порушення судом вимог ст. 159 КПК при наданні тимчасового доступу до медичних документів потерпілої.

Стверджує, що при перегляді вироку апеляційний суд не усунув порушень допущених судом першої інстанції, не дав умотивованих відповідей на доводи її апеляційної скарги, а тому ухвалене цим судом рішення не відповідає вимогам статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Позиція учасників в суді касаційної інстанції

У судовому засіданні засуджена та захисник підтримали вимоги касаційної скарги.

Прокурор і представник потерпілої виступили проти задоволення скарги та просили залишити оскаржувану ухвалу без зміни.

Мотиви Суду

Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Свій висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 ККсуд першої інстанції обґрунтував доказами, які були зібрані в передбаченому законом порядку та перевірені в судовому засіданні, визнані судом належними та допустимими, яким цей суд у вироку дав відповідну правову оцінку.

Не погоджуючись із вироком, засуджена подала апеляційну скаргу в якій вказувала на відсутність у її діях складу кримінального правопорушення та просила апеляційний суд скасувати це рішення і закрити кримінальне провадження.

Також зазначала про недопустимість доказів, які вказували на отримання потерпілою тілесних ушкоджень, тобто наводила ті самі доводи, які викладені нею у касаційній скарзі.

На спростування цих доводів засудженої апеляційний суд у своєму рішенні послався на надані в суді показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які детально розповіли про обставини заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілій.

При цьому апеляційний суд погодився з правильністю оцінки місцевим судом показань свідка ОСОБА_11 наданих у судовому засіданні, оскільки він є рідним сином засудженої та зацікавленою особою, які визнав неправдивими і відхилив.

Обґрунтовано відхилив апеляційний суд і доводи скарги засудженої щодо недопустимості акту судово-медичного обстеження № 2709 від 14 грудня 2017 року та висновку експерта № 1949 від 18 червня 2019 року, яким було встановлено характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень виявлених у потерпілої, оскільки остання 11 грудня 2017 року звернулася з усною заявою до Житомирського ВП про заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_5 де отримала скерування в бюро судової медичної експертизи для фіксації тілесних ушкоджень, тобто до реєстрації кримінального правопорушення в ЄРДР. Водночас потерпіла звернулася до травматологічного відділення де у неї було виявлено забій перенісся та м`яких тканин обличчя. 13 грудня 2017 року ОСОБА_9 був встановлений діагноз перелом кісток носа та пізніше проведено операцію.

Протоколом від 18 грудня 2017 року, складеного слідчим СВ Житомирського ВП ГУНП у Житомирській області, прийнято заяву ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення та 19 грудня 2017 року за даним фактом вказаним відділом поліції внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК. Отже, наявність заяви потерпілої обґрунтованої актом судово-медичного обстеження дало органу досудового розслідування законні підстави для внесення цих відомостей до ЄРДР.

Під час перевірки рішення місцевого суду апеляційний суд дійшов висновку, що процесуальна форма збирання доказів у кримінальному провадженні не була порушена, так як експерт не збирав матеріали для проведення експертного дослідження за власною ініціативою, а отримав медичну документацію безпосередньо від потерпілої, яка була присутньою під час проведення експертизи, що не призвело до істотного порушення прав і свобод людини та не вплинуло на достовірність висновків експерта.

Крім того, в судовому засіданні 25 лютого 2019 року було задоволено клопотання захисника ОСОБА_6 та ухвалою суду призначено судово-медичну експертизу за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , за результатами якої експертом 18 червня 2019 року зроблено висновок № 1949 про те, що ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа, що відноситься до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я.

У своєму рішенні апеляційний суд вказав, що висновок експерта в кримінальному провадженні є самостійним джерелом доказів, залучення експерта для проведення експертизи відбувалося на підставі ухвали суду з наданням експерту матеріалів судового провадження. Експерт, який проводив це дослідження, є належним суб`єктом для проведення експертизи і за своїм фаховим рівнем відповідає вимогам частин 1 і 2 ст. 69 КПК та Закону України "Про судову експертизу" і не здійснював за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертного дослідження. Вказаний висновок експерта є належно мотивованим та науково обґрунтованим і складений кваліфікованим експертом, який має необхідний фах, досвід та стаж експертної роботи. Цей висновок був зроблений експертом на підставі протоколу рентгенологічного дослідження ОСОБА_9 у відділенні променевої діагностики КУ Житомирської обласної ради « Обласна клінічна лікарня ім. О. Ф. Гербачевського » від 13 грудня 2017 року, консультативного висновку отоларинголога від 13 грудня 2017 року та наданих судом експерту матеріалів і є повним та вичерпним, не містить подвійного тлумачення і суперечностей, та відповідає вимогам статей 101, 102 КПК.

Також апеляційний суд зазначив, що якщо стороною обвинувачення в суді в якості доказу надано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, то саме цей висновок із детальним аналізом медичної документації і має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК та досліджений судом. Водночас, захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, у тому числі для їх безпосереднього дослідження в суді. За відсутності такого клопотання, з урахуванням положень ст. 22 КПК, слід розуміти, що сторона захисту самостійно обстоюючи свою правову позицію не вважала за доцільне на відповідній стадії судового розгляду скористатися своїм правом на відкриття їй медичної документації та її дослідження судом.

Таким чином, у даному випадку, приймаючи до уваги положення статей 22, 23, 290 та 412 КПК, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону могло бути невідкриття органом досудового розслідування стороні захисту висновку експерта, що може бути підставою для визнання його недопустимим доказом у справі на підставі ст. 87 КПК та відмови суду в його дослідженні. Натомість засуджена та її захисник не порушували у суді питання про надання їм доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було зроблено висновок у експертизі №1949 від 18 червня 2019 року та висновок в акті судового медичного обстеження №2709, і не заявляли клопотання про дослідження цих матеріалів судом.

За таких обставин немає підстав вважати, що медична документація, на підставі якої був зроблений цей висновок експерта, отримана у невстановленому законом порядку збирання доказів.

Відсутні в матеріалах провадження і об`єктивні дані про наявність у справі передбачених ч. 1 ст. 77 КПК підстав для відводу судово-медичного експерта, і такого під час судового розгляду сторона захисту не заявляла.

Неспроможними є доводи засудженої у касаційній скарзі про недопустимість висновку експерта № 1949 через посилання у ньому на висновок експерта № 210 від 31 січня 2018 року визнаного судом недопустимим доказом, що, на її думку, суперечить вимогам ч. 5 ст. 101 КПК.

Висновок експерта може бути визнаний недопустимим доказом із зазначених підстав лише у випадку, якщо недопустимий доказ був єдиним або критично важливим об`єктом експертного дослідження. Натомість, для проведення експертизи експерту були надані матеріали кримінального провадження, вказані медичні документи, а також аудіозаписи судових засідань на яких зафіксовані показання учасників кримінального провадження. Саме на підставі цих матеріалів експертом і був зроблений висновок щодо характеру, локалізації, механізму утворення та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень заподіяних потерпілій.

Надав апеляційний суд відповідь і на доводи апеляційної скарги засудженої щодо здійснення Богунським районним судом у неустановлений спосіб тимчасового доступу до медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_9 .

З цього приводу суд в ухвалі вказав, що необхідність постановлення ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів не є абсолютною і може не застосовуватись, якщо запитувана сторона надає необхідні речі і документи за письмовим запитом. Лише у разі відмови сторони надати такі документи, суд ухвалює рішення про тимчасовий доступ до цих документів.

Таким чином, доводи засудженої у касаційній скарзі про те, що медичні документи відносно стану здоров`я потерпілої могли бути отримані судом лише на підставі ухвали суду про тимчасовий доступ до цих документів є безпідставними, оскільки вони могли бути отримані і за запитом суду на підставі протокольної ухвали суду, що узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.

Перевіривши вирок апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у заподіянні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, та з правильністю кваліфікації її дій судом за ч. 2 ст. 125 КК, із чим погоджується і колегія суддів

Верховного Суду. Апеляційним судом були проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, надані на них відповіді з наведенням переконливих мотивів на їх спростування.

При перегляді вироку апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги засудженої, дав на них у своєму рішенні мотивовані відповіді та обґрунтовано відхилив із посиланням на відповідні норми кримінального та кримінального процесуального законів.

Ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

Під час перевірки цього рішення судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких може бути його зміна чи скасування, а тому передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги засудженої колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року щодо неї без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :

____________________ __________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3