ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/862/26 Справа № 175/3967/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , та захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317 Кримінального кодексу України (далі-КК), ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.4 ст.28 ч.3 ст.311, ч.4 ст.28 ч.2 ст.317 КК.

Під час судового засідання ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року, зокрема, продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 08 лютого 2026 року включно.

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_9 встановлено заставу у розмірі 220 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 666 160,00 грн, а обвинуваченому ОСОБА_10 у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 454 200,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченими застави, у відповідності до ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК), на них будуть покладені наступні обов`язки:

- не відлучатись із міста проживання без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування із свідками по даній кримінальній справі;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_7 порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції в частині визначення розміру застави у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Зазначає, що висновки місцевого суду про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК ґрунтуються виключно на припущеннях, під час ухвалення судового рішення судом не було враховано практику ЄСПЛ, та визначено обвинуваченому ОСОБА_9 найвищий розмір застави, жодним чином не обґрунтовуючи це наявністю тих чи інших ризиків.

Зауважує, що обвинувачений ОСОБА_9 перебуває в офіційному шлюбі та має на утриманні малолітню дитину, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року та постановити нову, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 строк тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає - 302 800,00 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Зазначає, що доводи прокурора про наявність ризиків, передбачених п.п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК є недоведеними та не підтверджуються доказами, оскільки виключно тяжкість вчиненого особою кримінального правопорушення не є безумовною підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не надає обвинуваченому підстави для переховування від суду. Крім того, 15.10.2024 за місцем мешкання ОСОБА_10 був проведений обшук, в ході якого було виявлено та вилучено, в тому числі, і предмети вчинення кримінального правопорушення, після чого все було запаковано та поміщено у камеру схову речових доказів. Тобто у обвинуваченого не має можливості навіть доступу до цих речей. При цьому, у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою на нього може покластися обов`язок заборони спілкування зі свідками чи іншими учасниками по справі, що взагалі мінімізує наявність ризику незаконного впливу на свідків. Разом з тим, стороні захисту не зрозуміло обґрунтування прокурором наявності ризику повторного вчинення кримінального правопорушення.

Також вказує, що прокурор у своєму клопотанні та суд в оскаржуваній ухвалі не зазначили відповідне обґрунтування неможливості забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого у разі застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. При цьому, вказані доводи прокурора та судді є абстрактними, загальними та шаблонними, що суперечить практиці ЄСПЛ.

Поміж тим, наголошує, що при ухваленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_10 раніше не судимий, єдиним його доходом був тільки підробіток у вигляді дезінфекції приміщень, він не має близьких осіб та родичів, які б могли внести розмір застави визначений судом, а тому будь-який розмір застави для останнього буде непомірним. На вказаний факт сторона захисту неодноразово звертала увагу суду та просила застосувати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки саме такий запобіжний захід зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти ризикам, на які посилався прокурор.

Крім того, кримінальне провадження наразі перебуває в суді та здійснюється розгляд справи по суті, тобто всі слідчі дії вже виконані, декілька обвинувачених вже внесли заставу та перебувають за місцем мешкання, не порушуючи обов`язки покладені на них судом.

Враховуючи вищевикладене сторона захисту просить апеляційний суд скасувати ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтованість ухвали місцевого суду в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою зменшити обвинуваченому ОСОБА_9 заставу до 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 302 800,00 грн, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів поданої нею апеляційної скарги, яка наполягала на її задоволенні, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону в повній мірі дотримано місцевим судом.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконного впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються, про існування яких свідчить суворість та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, стадія судового розгляду, дані про особу обвинувачених, які є особами молодого віку, офіційного джерела доходу не мають, а також систематичність вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин у складі злочинної організації.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених під час судового розгляду кримінального провадження.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено існування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення ст.28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення триває, по справі ще не допитано усіх свідків, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинуваченого обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на 60 днів, тобто до 08 лютого 2026 року включно, та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 під вартою та відсутні підстави для застосування до них більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не забезпечать їх належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційних скарг сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та відсутність підстав для продовження обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Водночас, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про недоведеність прокурором існування ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК, оскільки як вбачається із змісту поданого клопотання існування такого ризику, як то знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, прокурором не заявлено, та, відповідно, місцевим судом встановлено не було.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не порушує їх права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінальних правопорушень, майновому та сімейному стану обвинуваченого ОСОБА_9 , інших даних про його особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави, на чому наполягає сторона захисту, на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційних скарг, на які посилається сторона захисту, не впливають на правильність прийнятого місцевим судом рішення.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року, якою, зокрема, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на 60 днів, тобто до 08 лютого 2026 року включно та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4