Номер провадження: 11-сс/813/2277/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001287 від 05.10.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001287 від 05.10.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.263 КК України, а саме:

- мобільного телефону марки «Infinix Hot 10 Lite» моделі «Infinix X657B», у корпусі чорного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 із сім-картою з номером телефону НОМЕР_3 , який було вилучено до сейф-пакет №NPU 2026543;

- мобільного телефону марки «Realme C53», у корпусі жовтого кольору, imei 1: НОМЕР_4 , imei 2: НОМЕР_5 із сім-картою з номером телефону НОМЕР_6 , який було вилучено до сейф-пакет №NPU 2026544.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Апелянт стверджує про відсутність підстав для арешту вилучених у ОСОБА_6 мобільних телефонів, оскільки органом досудового розслідування не доведено, що вони мають відношення до кримінального провадження. Також апелянт посилається на положення ст.168 КПК України та відсутність відомостей щодо призначення експертизи вилучених мобільних телефонів.

У судове засідання апеляційного суду прокурор не з`явився, подав заяву про розгляд скарги за його відсутністю, просив відмовити в задоволенні скарги та зазначив, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001287 від 05.10.2025 року за підозрою ОСОБА_6 за ч.1 ст.263 КК України вже завершено та обвинувальний акт 28.11.2025 року скеровано до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу; дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, апеляційним судом встановлено, що СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування кримінального провадження №0001287 від 05.10.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

06.10.2025 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст.208 КПК та в ході проведення його обшуку виявлено мобільний телефон марки «Infinix Hot 10 Lite» моделі «Infinix X657B», у корпусі чорного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 із сім-картою з номером телефону НОМЕР_3 , та мобільний телефон марки «Realme C53», у корпусі жовтого кольору, imei 1: НОМЕР_4 , imei 2: НОМЕР_5 із сім-картою з номером телефону НОМЕР_6 .

06.10.2025 року постановою слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 зазначені мобільні телефони було визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні.

07.10.2025 слідча СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 , звернулася до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 06.10.2025 року під час затримання ОСОБА_6 в порядку ст.208 КПК України.

Клопотання мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, а вилучене майно має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому існують підстави вважати, що майно може містити відомості, які будуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування.

Колегія суддів вважає, що клопотання слідчого відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

На думку колегії суддів, слідчим суддею в повній мірі досліджено питання наявності підстав для накладення арешту на вказане майно, на час розгляду клопотання, оскільки на мобільному пристрої можуть зберігатись відомості щодо обставин кримінального правопорушення, а також міститись файли та інші відомості, що можуть мати важливе значення для вказаного кримінального провадження.

З урахуванням наведеного доводи представника щодо відсутності підстав для арешту мобільних телефонів, а також посилання на положення ст.168 КПК щодо заборони тимчасового вилучення мобільних терміналів систем зв`язку, апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Істотних порушень положень КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

При прийнятті рішення апеляційний суд також враховує той факт, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні 28.11.2025 року скеровано до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті, тому сторона захисту вправі звернутися до суду з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна.

Враховуючи наявність достатніх правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною та вмотивованою, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2025 року, якою накладено арешт на мобільний телефон марки «Infinix Hot 10 Lite» моделі «Infinix X657B», у корпусі чорного кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 із сім-картою з номером телефону НОМЕР_3 , та мобільний телефон марки «Realme C53», у корпусі жовтого кольору, imei 1: НОМЕР_4 , imei 2: НОМЕР_5 із сім-картою з номером телефону НОМЕР_6 , в рамках кримінального провадження №0001287 від 05.10.2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4