Справа № 456/6229/23
Провадження № 1-кп/456/75/2026
ВИРОК

іменем України

26 січня 2026 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, з повною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,-

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно Указу Президента від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів, який надалі Указами Президента продовжено, востаннє 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Також, Указом Президента України «Про загальнумобілізацію» від 24.02.2022 № 65/2022 передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації протни України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та яку востаннє продовжено Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 26.07.2023 № 452/2023, з 18 серпня 2023 року на 90 діб.

Згідно ст. ст. 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або до ведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Окрім цього, громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, а також під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальноїпідтримки).

Так, 25.09.2023 ОСОБА_3 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), де пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами проведення якого, його визнано придатним до військової служби у військовий час, про що комісією складено Довідку № 3825 від 25.09.2023.

Того ж дня 25.09.2023 о 19:00 год працівники центру комплектування намагалися вручити ОСОБА_3 повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що по АДРЕСА_3 на 09:00 годину 26.09.2023, із змістом якої його було ознайомлено, з метою відправлення у військову частину на навчання, про те ОСОБА_3 від отримання та підписання даної повістки категорично відмовився. Поряд з цим, 25.09.2023 останнього було попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією та ознайомлено із положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що надає право на відстрочку, права на яку ОСОБА_3 не має.

Проте, ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, умисно від отримання повістки відмовився, хоча був ознайомлений із змістом такої, а відтак не прибув 26.09.2023 о 09:00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що працівниками центру комплектування складено відповідний акт, і як наслідок, не прибув у військову частину на навчання, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений ОСОБА_3 , передбачена статтею 336 КК України - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_3 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , вину по пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, не визнав, суду пояснив, що був затриманий особами у військовій формі на вул.Б.Хмельницького у м.Стрий. Вказані особи запитали чи він стоїть на обліку в ТЦК. Він пред`явив їм військовий квиток і сів в автомобіль. Вони, поза його волею, доставили його в ТЦК. Пройшов ВЛК - визнали придатним до військової служби. Сказав, що бажає проходити не військову альтернативну службу, про що подав заяву в ТЦК. Однак працівники ТЦК намагались вручити йому повістку. Він на підставі релігійних переконань, як Свідок Єгови, повістку не брав і не підписував. Тоді його залишили в ТЦК на цілу ніч. Зранку відправили його в поліцію, де його допитав слідчий і відпустив. Він розуміє і йому відомо, що в державі запроваджено воєнний стан, однак отримувати повістку відмовився, бо подав заяву на проходження альтернативної служби. Підстав для відстрочки у нього не було. Його статус в релігійній організації неохрещений вісник з 03.01.2024 року. А в 2023 році був прихожанином і навчався Біблії. Його віра забороняє проходити військову службу, щоб не втратити зв`язок з Богом (заповідь -«не вбий»). Частиною 4 ст.35 Конституції України передбачено проходження альтернативної служби. Просить суд визнати його не винуватим.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, та підлягають доказуванню.

Доказуванню у кримінальному провадження підлягають, подія кримінального провадження, винуватість обвинуваченого, форма вини, мотиви і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір завданої шкоди, розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Не визнання вини обвинуваченим суд розцінює як спосіб захисту, оскільки винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме:

Показаннями свідків:

показаннями свідка ОСОБА_6 , секретаря ВЛК, згідно яких ОСОБА_3 проходив медичну комісію, якою був визнаний придатним до військової служби. Скарг на здоров`я ОСОБА_3 не подавав, додаткових обстежень не потребував;

показаннями свідка ОСОБА_7 , головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно яких ОСОБА_3 відмовився від отримання повістки на відправку у військову частину. Відмовився усно від підписання розписки про отримання повістки, його відпустили та зафіксували відмову. На наступний день ОСОБА_3 не з`явився на відправлення, про що склали відповідний акт. ВЛК ОСОБА_3 пройшов. Відмовився від проходження військової служби по релігійних переконаннях. У повістці вказується номер кабінету на прибуття №25;

показаннями свідка ОСОБА_8 , головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно яких ОСОБА_3 прибув у ТЦК, підлягав мобілізації. Пройшов ВЛК, якою був визнаний придатним до військової служби. Йому вручили повістку на 09.00 год 26.09.2023. Вона не вручала повістку, хто це робив та чи була присутня при врученні - не може пригадати. ОСОБА_3 повістку не підписав, про що склали акт. На наступний день ОСОБА_9 не з`явився в ТЦК, про що також склали акт. В її обов`язки входить надавати юридичні консультації, роз`яснювати громадянам про відстрочку від служби та про відповідальність за ухилення від мобілізації. У повістці не обов`язково зазначати кабінет, в який має з`явитися особа для відправки. Мобілізаційний відділ з`ясовує, хто з`явився чи не з`явився на відправку. Складаються поіменні списки на відправку. Акт підписувала у себе в кабінеті, в присутності ОСОБА_9 , який казав, що не отримає повістку, бо має право на відстрочку через релігійні переконання. ОСОБА_10 теж підписував акт у кабінеті, а пізніше акт підписав і ОСОБА_11 ;

показаннями свідка ОСОБА_12 , голови ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно яких ОСОБА_3 25.09.2023 пройшов медичну комісію, особливостей не було виявлено, а тому був визнаний придатним до військової служби. Скарг від ОСОБА_3 не було;

показаннями свідка ОСОБА_13 , заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , начальника мобілізаційного відділу, згідно яких до його посадових обов`язків входить проводити мобілізаційні заходи по призову громадян на військову службу. В акті про відмову від отримання повістки ставить свій підпис. Причини неявки обвинувачений ОСОБА_14 швидше за все не повідомляв. ОСОБА_14 є військовозобов`язаним. Віросповідання не є підставою чи перешкодою проходження військової служби. Обвинувачений вважається призваним з моменту видачі наказу про призов;

Свідки сторони захисту:

показаннями свідка ОСОБА_15 , згідно яких йому відомо, що ОСОБА_3 обвинувачується за ст.336 КК України. Просив замінити йому військову службу на альтернативну. Знає ОСОБА_9 приблизно 15 років, він є свідок Єгови. Обвинувачений приходить на зібрання, веде моральний спосіб життя. Зібрання відвідує приблизно з 2012 року та є неохрещеним вісником. Свідки Єгови приймають особисте рішення щодо обов`язку по захисту Батьківщини. Заборони брати в руки зброю немає. Щоб охрестити вісника, йому треба довести своє відношення до віри та Біблійних принципів. Неохрещеним вісником ОСОБА_9 став приблизно в січні 2024 року. У 2023 році обвинувачений не був вісником і не мав цього статусу;

показаннями свідка ОСОБА_17 , згідно яких знає ОСОБА_18 більше 10 років. Він приходить на зібрання свідків Єгови , вивчає Біблію, має статус неохрещеного вісника. Це уже підготовка до хрещення. Є свідком Єгови. У вересні 2023 року ОСОБА_9 мав статус «учень школи». Свідки Єгови негативно ставляться до зброї. Свідок знає сім`ю ОСОБА_9 , він не має поганих звичок. Неохрещеним вісником обвинувачений став уже після вересня 2023 року. Свідком Єгови особа стає тоді, коли отримує статус неохрещеного вісника. ОСОБА_3 є свідком Єгови з березня 2024 року. Керівним органом свідків Єгови є Рада старійшин;

Письмовими доказами:

заявою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26.09.2023 про вчинення злочину, в якій зазначено, що ОСОБА_3 25.09.2023 пройшов медичний огляд Стрийською ВЛК, визнаний придатним до військової служби під час мобілізації. Від отримання повістки на відправку на 26.09.2024 умисно відмовився та відмовився від мобілізації (а.к.п. 74);

рапортом ст. ДОП відділу превенції Стрийського РУП від 09.10.2023, згідно якого в ході розгляду матеріалів по зверненні начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26.09.2023 про неявку ОСОБА_3 по повістці на відправку встановлено, що в діях ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України (а.к.п. 76);

відповідно до довідки №1381 від 06.10.2023, виданої КНП «ТМО СМОЛ», ОСОБА_3 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не знаходиться. Згідно даних МІС станом на 06.10.2023 за медичною допомогою не звертався. На стаціонарному лікуванні в період з 26.09.2023 по 03.10.2023 не перебував (а.к.п. 77);

згідно інформації №4947 від 11.10.2023, наданої Управлінням соціального захисту населення Стрийської міської ради, ОСОБА_3 на обліку в управлінні як одержувач будь-якого виду соціальної допомоги не перебуває, також управління не володіє інформацією про наявність у нього четверо і більше дітей віком до 16 років або осіб, які потребують постійного стороннього догляду (а.к.п. 78);

листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №7742 від 12.10.2023 про надання слідчому документів, що стосуються мобілізації ОСОБА_3 , в якому зокрема зазначено, що ОСОБА_3 не являється резервістом, військово обліковий документ знаходиться у нього (а.к.п. 79);

актом про відмову від отримання та підписання повістки на відправку від 26.09.2023, згідно якого ОСОБА_3 із змістом ст.336 КК України ознайомлений, що підтверджується копією відповідної розписки (а.к.п. 80, 82);

копією довідки ВЛК від 25.09.2023, відповідно до якої ОСОБА_3 придатний до військової служби у воєнний час (а.к.п. 81);

згідно заяви від 19.10.2023 ОСОБА_3 надав слідчому для долучення до матеріалів кримінального провадження копії документів, а саме: заяви про заміну виконання військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу від 25.09.2023; свідоцтва про народження ОСОБА_19 , 2012 р.н.; свідоцтва про шлюб; обліково-послужної карточки (а.к.п. 84-92);

листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №8016 від 20.10.2023 про надання слідчому документів, що стосуються мобілізації ОСОБА_3 , в якому зокрема зазначено, що жодних заяв від ОСОБА_3 не надходило, підстав для відстрочки від мобілізації по ст.23 немає (а.к.п. 93);

актом про неявку за повісткою на відправку від 26.09.2023, відповідно до якого військовозобов`язаний ОСОБА_3 , якому 25.09.2023 була виписана повістка про відправку у військову частину на навчання на 26.09.2023 на 09.00 год., в ІНФОРМАЦІЯ_4 не з`явився, про причини неявки не повідомив, зі змістом ст.336 КК України ознайомлений (а.к.п. 94);

копією журналу відвідування за 25.09.2023-26.09.2023, згідно якого ОСОБА_3 перебував у ІНФОРМАЦІЯ_4 25.09.2023 (а.к.п. 95-106);

витягом з наказу №349 від 25.09.2023 про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до ЗСУ за загальною мобілізацією, відповідно до якого сержанта ОСОБА_3 виключено з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 та направлено у військову частину НОМЕР_1 (а.к.п. 107);

протоколом огляду документів та постановою провизнання документами у кримінальному провадженні від 20.10.2023 (а.к.п. 108-109);

відповідно до довідки №1467 від 20.10.2023, виданої КНП «ТМО СМОЛ», ОСОБА_3 за даними МІС E-Healt за період часу з 25.09.2023 по 27.09.2023 за медичною допомогою не звертався (а.к.п. 113);

згідно листа Голови Керівного комітету Центру свідків Єгови №8323 від 15.11.2023, ОСОБА_3 не є Свідком Єгови, при цьому з серпня 2012 року відвідує християнські зібрання та з лютого 2017 року вивчає Біблію з одним із Свідків Єгови (а.к.п. 114);

згідно заяви від 06.11.2023 ОСОБА_3 надав слідчому для долучення до матеріалів кримінального провадження копії заяви про повторний розгляд заяви про заміну виконання військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу від 06.11.2023 (а.к.п. 115-119);

матеріалами тимчасового доступу від 05.12.2023, здійсненого на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2023, відповідно до яких в ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснено вилучення завірених копій наступних документів: довідки ВЛК від 25.09.2023, відповідно до якої ОСОБА_3 придатний до військової служби у воєнний час; направлення №6637 від 25.09.2023 на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до військової служби рядового запасу ОСОБА_3 ; картки обстеження та медичного огляду для уточнення облікових даних ОСОБА_3 ; витягу з протоколу №221 засідання ВЛК, в якому зазначено, що ОСОБА_3 здоровий та придатний до військової служби (а.к.п. 120-129).

Також судом досліджено матеріали справи, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 (а.к.п. 130-135), а саме:

- згідно копії паспорта серії НОМЕР_2 та довідки з місця реєстрації №33 від 19.10.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в даний час зареєстрований в АДРЕСА_4 , про те за місцем реєстрації не проживає;

- відповідно до інформації КНП «ТМО СМОЛ» №1410 від 12.10.2023 та КНП «Турківська ЦМЛ» від 07.12.2023, ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не знаходиться.

- згідно вимоги від 19.10.2023, ОСОБА_3 раніше не судимий;

- відповідно до характеристики, виданої старшим ДОП відділу превенції Стрийського РУП, ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . За час його фактичного проживання охарактеризував себе позитивно. Скарг на його поведінку в Стрийське РУП не надходило.

Крім цього судом досліджено матеріали, надані стороною захисту, а саме:

відповідь на адвокатський запит №02 від 30.01.2024, надану Центром Свідків Єгови від 02.02.2024, згідно якої ОСОБА_3 з січня 2024 року є неохрещеним вісником Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (а.к.п. 27);

копію Статуту Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» (а.к.п. 28-33);

медичні документи ОСОБА_3 , а саме: діагностичний звіт лікаря від 27.09.2023 стосовно ОСОБА_3 , в якому зазначено заключення лікаря (висновок): вогнище гона справа; консультаційний висновок спеціаліста від 10.06.2024; протокол магнітно-резонансної томографії від 17.06.2023 (а.к.п. 136-138);

відповідь на адвокатський запит №19 від 12.08.2024, надану Центром Свідків Єгови від 21.08.2024, згідно якої ОСОБА_3 з травня 2020 року виконує учнівські завдання під час програми зібрання за назвою «Наше християнське життя і служіння» місцевої релігійної громади Свідків Єгови (а.к.п. 139)4

довідку релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 22.07.2025 № 8576, згідно якої з 12 липня 2025 року ОСОБА_3 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (а.к.п.185).

Суд враховує витяг з ЄРДР про кримінальне правопорушення від 09.10.2023 як доказ законності отриманих та досліджених в судовому засіданні доказів (а.к.п. 73).

Позиція сторони захисту (виступ в судових дебатах):

1.Виступ обвинуваченого під час судових дебатів та останнього слова.

Під час виступу у судових дебатах та з останнім словом, обвинувачений не погодився із позицією сторони обвинувачення.

Суду пояснив, що приблизно з серпня 2012 року він безпосередньо відвідує зібрання та бере в них активну участь. Вивчати Біблію він почав з лютого 2017 року. За цей період часу завдяки вивченню Біблії і застосуванню принципів, викладених в ній, він зміг покинути погані звички, такі як брудна мова та куріння. Учнівські завдання під час програми в зібраннях за назвою "Наше християнське життя і служіння" місцевої релігійної громади Свідків Єгови почав виконувати з травня 2020 року. З січня 2024 року став неохрещеним вісником, а 12 липня 2025 року став присвяченим охрещеним служителем Свідків Єгови.

Формування його релігійних переконань здійснювалося на біблійних принципах та законах. На тих самих принципах вихована його совість та честь, а саме до Бога Єгови та

Ісуса Христа. У Євангелії від Матвія 22:37,38 написано: " Люби Єгову , Бога свого, всім своїм серцем, всією своєю душею і всім своїм розумом". І як бачимо, це перша і найбільша заповідь!

В 1 Івана 5:3 зазначається: "Адже любов до Бога полягає в тому, щоб ми виконували його заповіді, а ці заповіді не обтяжливі". Отож, я маю бажання на ділі виявляти любов та вірність до Бога, служачи йому.

А також у Матвія 26:52 наводяться слова Ісуса, який сказав: "Сховай свого меча в його місце, бо хто візьме меча, - від меча і загине". Таким чином Ісус показав, що його учні не повинні братися за зброю. Він, як послідовник Ісуса Христа , враховуючи виховану на Біблії совість, не може брати участь у виконанні будь-яких військових обов`язків та дій, що пов`язані з ними, оскільки вони так чи інакше пов`язані зі зброєю, а відтак суперечать його релігійним переконанням.

Він не ухилявся від ані досудового слідства, ані судового розгляду його справи. Також він не ухиляється і не ухилявся від призову на військову службу, а лише намагається скористатися своїм конституційним правом на заміну виконання військового обов`язку на невійськовий, що прямо передбачено останнім реченням частини четвертої статті 35 Конституції України. І просить визнати його невинним у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 зазначила наступне.

25.09.2023 року ОСОБА_3 був примусово доставлений в ІНФОРМАЦІЯ_4 , де його утримували цілу добу, аж до обіду 26.09.2023 р., що підтверджується журналом обліку (запис №117- з 25 на 26.09.2023 ОСОБА_3 , ночував на території РТЦК).

Перебуваючи на території РТЦК, ОСОБА_3 наголошував про неможливість проходження ним військової служби у зв`язку з його релігійними переконаннями та висловив своє бажання проходити альтернативну невійськову службу, про що подав заяву, яка не була зареєстрована. В подальшому ОСОБА_3 , ще двічі відправляв таку заяву на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В Україні зареєстровано дев`ять релігійних організацій, прихильникам яких не можна брати до рук зброю, серед яких і Свідки Сгови.

Але віровчення Свідків Сгови взагалі виключає можливість несення військової служби незалежно від того, чи пов`язана вона із використанням зброї. Виключається можливість здійснення будь-яких дій під військовим командуванням, в тому числі виключає військову службу в ролі кухаря, зв`язківця, водія, лікаря, капелана тощо.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 конституційні права передбачені статтею 35 Конституції України не обмежено, а отже, гарантоване частиною 4 ст.35 Конституції право Свідків Сгови на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою зберігається і не скасовано.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» № 1906-ІУ, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19.10.1973 кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та віровчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Положення статті 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених статтею 9 Европейської конвенції з прав людини допускається відповідно до статті 15 ЕКПЛ, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі №573/838/24 у постанові від 27 жовтня 2025 року зазначила, що призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

В Окремій думці по справі № 573/838/24 зазначено, що:

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком кожного громадянина. Водночас Конституція України не містить положень, які б обмежували виконання такого обов`язку виключно у формі військової служби.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Отже, на рівні національного законодавства лише Конституція України на цей час гарантує право людини на альтернативну (невійськову) службу у разі несумісності її релігійнйх переконань з виконанням військового обов`язку, зокрема, в особливий період.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Наведена конституційно-правова норма не містить жодних застережень, які б передбачали можливість обмеження в умовах воєнного стану права на заміну військової служби альтернативною (невійськовою).

Отже, одним із аспектів права, гарантованого цією статтею, є право на сумлінну відмову від військової служби осіб, для яких її проходження може вступати у гострий непереборний конфлікт з міркуваннями сумління людини, зумовленими її віросповіданням.

Згідно із пунктом 4.2 Рішення Конституційного Суду України № 4-р/2022 від 27 грудня 2022 року, гарантоване приписами статті 35 Конституції України право на свободу світогляду і віросповідання - це індивідуальне право, що є відмінним від інституційних прав релігійних організацій (об`єднань). Виходячи зі змісту статті 35 Конституції України держава, гарантуючи зазначене право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зобов`язана створити умови для реалізації цього права, а саме: забезпечити свободу світогляду і віросповідання (релігії) та можливість сповідувати релігію; запобігти посяганням на цю свободу третіми особами; не посягати на цю свободу самостійно. Крім того, держава має право застосувати заходи, що обмежують право на свободу світогляду і віросповідання (релігії), зокрема, з міркувань громадського порядку (частина друга статті 35 Конституції України). Втручання у право на свободу світогляду і віросповідання (релігії) в аспекті його реалізації зазвичай має форму зобов`язань, що їх держава покладає на конкретного суб`єкта, які спрямовані на досягнення мети, визначеної у законі.

Європейська комісія за демократію через право (Венеційська комісія) 18.03.2025 року опублікувала висновок № CDL-AD(2025)006 щодо реалізації в Україні в умовах воєнного стану права на альтернативну (невійськову) службу, за яким йдеться про те, що сама природа такої відмови передбачає, що вона не може бути повністю виключена навіть у воєнний час, хоча держави мають обмежену свободу розсуду, особливо в умовах загальної мобілізації. При цьому за жодних обставин відмовник за переконаннями не може бути змушений носити або використовувати зброю, навіть для самооборони країни.

Акцентовано увагу у висновку і на тому, що обов`язок усіх громадян із захисту Вітчизни, передбачений статгею 65 Конституції України, на практиці не вимагає користування військовою зброєю кожним із громадян чи їх включення у систему військового командування; тобто сумлінні відмовники можуть, будучи солідарними із співгромадянами, виконувати цей обов`язок в інший спосіб.

Обвинуваченим надано довідку релігійної організації Свідків Єгови від 15.11.2023 р. №8322, в якій вказано, що ОСОБА_3 , відвідує християнські зібрання релігійної громади Свідків Єгови з серпня 2012 року, з лютого 2017 року вивчає Біблію з одним із Свідків Єгови. Згідно довідки від 05.01.2024 р. №758 - ОСОБА_3 , з 03.01.2024р. являється неохрещеним вісником Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. З липня 2025 року являється Свідком Єгови .

Відповідно до п.4.2.1 Статуту релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови Україні» релігійна громада складається з присвячених та охрещених Свідків Єгови, а також неохрещених (приєднаних) осіб, котрі поділяють вірування Свідків Єгови та беруть участь у діяльності такої релігійної громади (неохрещені вісники).

В той же час, членом даної організації може стати лише особа, яка має стійке релігійне переконання у повній відповідності до віровчення Свідків Єгови, яке перевіряється протягом тривалого часу.

Згідно довідки релігійної організації Свідків Єгови від 21.08.2024 року №15100 ОСОБА_3 з травня 2020 року виконує учнівські завдання під час програми зібрання за назвою «Наше християнське життя і служіння» місцевої релігійної громади Свідків Єгови.

ОСОБА_3 багато років присвятив вивченню цієї релігії. Прийняття його до складу релігійної організації Свідків Єгови свідчить про стійкість його релігійних переконань. Дружина і син обвинуваченого також є членами даної релігійної організації.

Про твердість релігійних переконань зазначили і свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , які являються старійшинами релігійної громади Свідків Єгови, і які проводили навчання для ОСОБА_3 .

Про свої релігійні переконання ОСОБА_3 повідомляв як відповідний територіальни центр комплектування та соціальної підтримки, так і орган досудового слідства, вказав про готовність пройти альтернативну службу, яка не пов`язана з військовою службою. З території РТЦК не втікав, на всі виклики слідчого з`являвся, не ухилявся від дачі показів.

ОСОБА_3 як Свідок Єгови на основі власного тлумачення Біблії через призму своєї релігії вважає для себе безумовно неприйнятним проходити військову службу, брати до рук зброю, носити військову форму, давати військову присягу та перебувати під контролем і командуванням військових. Водночас його поглядам не суперечить цивільна за своїм характером служба, спрямована на забезпечення потреб оборони країни, і він готовий виконувати такі роботи.

Прохання обвинуваченого про забезпечення реалізації його конституційного права не є суспільно небезпечним діянням. Подання ОСОБА_3 заяви про заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою не може розцінюватися, як ухилення від призову під час мобілізації.

Крім того ОСОБА_3 дотримувався встановлених чинним законодавством правил військового обліку, оновив свої дані і пройшов ВЛК, отже діяв добросовісно, виконуючи приписи спеціальних нормативно-правових актів аж до вручення йому повістки щодо подальшого направлення на підготовку до військової служби, яка суперечить його релігійним переконанням.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України у їх взаємозв`язку із визначеними ч. 3 ст. 8 Основного Закону, унеможливлюють перекладання на людину негативних наслідків відсутності законодавчого механізму реалізації конституційного права громадянина, адже впровадження такого регулювання є сферою відповідальності Держави.

Також, відповідно до ст.94 КПК України для того, щоб фактичні дані отримали процесуальний статус доказів, вони повинні відповідати певним умовам: 1.належність; 2.допустимість; 3.достовірність; 4.достатність.

Допустимість доказів означає, що фактичні дані одержані у встановленому законом порядку з дотриманням процесуальної форми, яка гарантує захист прав та законних інтересів громадян.

Достовірність доказів - це відповідність дійсності фактичних даних, які отримані з законних джерел, в результаті ретельної перевірки доказів та їх джерел під час досудового слідства та в суді. Достовірність є відповідністю інформації, отримуваної із доказу, дійсності.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила, що не була присутня при врученні повістки, хто її вручав їй невідомо, акт про відмову від отримання та підписання повістки ОСОБА_3 , підписала 26.09.2023 р. тому що їй принесли цей Акт і попросили підписати. Про достовірність викладеного в акті вона повірила на слово.

Сам Акт про відмову від отримання та підписання повістки датований 26.09.2023 року і в ньому зазначено, що ОСОБА_3 була виписана та вручалась повістка (коли вручалась не вказано) про відправку у військову частину на навчання на теж 26 число на 9.00 год. В тексті акту не вказано, що ОСОБА_9 відмовився та з яких причин.

В Акті про неявку за повісткою на відправку від 26.09.2023 року зазначено, що ОСОБА_3 26 вересня 2023 року на 09.00 год. не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Свідок ОСОБА_8 у своїх показах вказала, що факт неявки встановлюють на підставі журналу відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Свідок ОСОБА_7 також зазначив, що не знає хто вручав повістку ОСОБА_3 , факт неявки військовозобов`язаного встановлюють на підставі журналу відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В той же час згідно журналу відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 прибув на територію РТЦК 25.09.2023 року та ночував там, тобто 26.09.2023 року був на території.

Відомості викладені в Акті про неявку за повісткою на відправку від 26.09.2023 року недостовірні. Акт про відмову від отримання та підписання повістки від 26.09.2023 року також являється неналежним доказом, так як посадові особи, які його підписали, навіть не були присутні при врученні повістки.

Згідно Витягу з наказу від 25.09.2023 року №349 сержант ОСОБА_3 направляється у військову частину НОМЕР_1 , підстава іменний список №7339 від 25.09.2023 р.

В додатку 14 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період подано зразок поіменного списку, в якому обов`язковою умовою є зазначення військового звання. Ця вимога була обов`язковою і до прийняття цієї Постанови. Про важливість зазначення військового звання в наказі наголосив в судовому засіданні і свідок ОСОБА_13 .

ОСОБА_13 пояснив, що звання «рядовий» замінено на звання «солдат». Для зміни військового звання на «сержант» видається наказ про підвищення, дані зміни обов`язково вносятьсяв у військовий квиток.

Згідно військового квитка ОСОБА_3 , його військове звання - рядовий. Звання «сержант» йому не присвоювалося.

Також свідок ОСОБА_13 повідомив, що у разі неявки призовника, йому та його родичам телефонують, у разі відсутності зв`язку відправляють за призовником автомобіль. Лише на наступний день складають акт про неявку особи. Дані покази суперечать складеному акту від 26.09.2023 року про неявку ОСОБА_3 на 9.00 год. 26.09.2023 р., враховуючи той факт, що фактично і згідно журналу відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 перебував на території РТЦК.

У військовому квитку ОСОБА_3 зазначено не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний до військової служби у воєнний час.

Свідок ОСОБА_12 , який являється я головою ВЛК зазначив, що якщо у військовозобов`язаного немає із собою медичних документів, які дають йому право на відстрочку від мобілізації, то він «годен».

В той же час при проходженні медичного огляду ОСОБА_3 йому було зроблено рентгенографію грудної клітки і за заключенням лікаря - виявлено «вогнище гона» справа, що являється захворюванням легень, первинна стадія туберкульозного захворювання та потребує лікування. Дану інформацію представниками РТЦК було приховано. ОСОБА_3 довідався про це тільки з часом.

Тому обвинувачення не ґрунтується на належних доказах.

Конституційне право обвинуваченого на вільне віросповідання не може бути порушене. Жодної небезпеки для суспільства ОСОБА_3 не становить та може бути корисним державі у такий складний час іншим чином, шляхом виконання невійськової служби.

Тому просить суд ухвалити виправдальний вирок у зв`язку з відсутністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Оцінка доказів:

Оцінюючи здобуті в кримінальному провадженні та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази суд вважає, що вищевикладені докази встановлюють факти, які мають значення для кримінального провадження, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні та отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 21.10.2011 року у справі «Коробова проти України», відповідно до якої, при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», який ґрунтується на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновках.

Так, показання свідків обвинувачення є чіткими, послідовними і логічними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами. Показання надані свідками безпосередньо у судовому засіданні за присутності обвинуваченого та його захисника.

Досліджені вищевикладені документи є процесуальними джерелами доказів відповідно до вимог частини 2 ст. 84 КПК України. Отримані такі в порядку, передбаченому КПК України.

Вищенаведені докази суд визнає належними та допустимими, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, мають значення для кримінального провадження та отримані у порядку, встановленому КПК України.

Аргументи ОСОБА_3 з приводу того, що він не може проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Стаття 336 КК України передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройні Сили України, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.

Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціювання в умовах особливого періоду, а Збройних Сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони. Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого кримінального правопорушення, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_3 судом встановлено, що поведінка останнього беззаперечно свідчить про спрямованість його умислу на ухилення від призову, враховуючи таке.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.

Згідно з частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положеннями частини 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.

Окрім цього, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років.

Отже, ОСОБА_3 , маючи вік 42 роки та будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в Україні з 24.02.2022 оголошено воєнний стан та загальна мобілізація.

Можливості заміни в заначений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу»не передбачає.

Згідно листа Голови Керівного комітету Центру свідків Єгови №8323 від 15.11.2023, ОСОБА_3 не є Свідком Єгови, при цьому з серпня 2012 року відвідує християнські зібрання та з лютого 2017 року вивчає Біблію з одним із Свідків Єгови (а.к.п. 114).

Відповідно до довідки релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 05.01.2024 № 758 з 03 січня 2024 року ОСОБА_3 є неохрещеним вісником Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (а.к.п.18).

Відповідно до довідки релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 22.07.2025 № 8576 з 12 липня 2025 року ОСОБА_3 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (а.к.п.185).

Частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Статтею 9 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам сторони захисту, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

На рівні національного законодавства нашої держави право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 згаданої статті у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма, згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону, є нормою прямої дії. Проте, цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії, а тому недобросовісна поведінка осіб, які підлягають призову, свідчить про спрямованість на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це не означає, що можливість реалізації права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 02.05.2024 у справі №344/12021/22.

Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. Призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що особа зобов`язана брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.10.2025 у справі №573/838/24 зазначено, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Як вважає об`єднана палата, неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.

Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Об`єднана палата не залишає поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Об`єднана палата не бачить підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.

Тому об`єднана палата констатує, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.

Об`єднана палата визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Хоча питання відмови від виконання наказу, який передбачав носіння або використання зброї, не є предметом цього розгляду, об`єднана палата визнає, що мотиви відмови від виконання такого наказу необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Водночас об`єднана палата вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

Таким чином, об`єднана палата робить висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Інші доводи захисника щодо неможливості проходження обвинуваченим військової служби та мобілізації останнього, на думку суду, не впливають на доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом суд вважає доведеним факт ухилення ОСОБА_3 від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлені.

Призначення покарання:

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу винного.

Так обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив умисний злочин, який відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України, відсутність обставин, які обтяжують покарання і те, що обвинувачений раніше не судимий, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією статті 336 КК України - у виді позбавлення волі.

Відсутність підстав для застосування статті 75 КК України:

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив нетяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років. Обвинувачений у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не знаходиться, відповідно до довідки ВЛК від 25.09.2023 №5405/1/3825, ОСОБА_3 є здоровим і придатним до військової служби у військовий час,є працездатного віку, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України не визнав, не покаявся, а значить не усвідомив протиправність своїх дій і вчиненого суспільно небезпечного діяння.

Станом на 26.09.2023, тобто на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 не був Свідком Єгови , що підтверджується листом Голови Керівного комітету Центру свідків Єгови №8323 від 15.11.2023, в якому зокрема зазначено, що ОСОБА_3 не є Свідком Єгови, при цьому з серпня 2012 року відвідує християнські зібрання та з лютого 2017 року вивчає Біблію з одним із Свідків Єгови (а.к.п. 114).

Враховуючи вищенаведене, відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 та відсутність обставин для висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, тому відсутні правові підстави для застосування до обвинуваченого статті 75 КК України, а саме: звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішення інших питань:

Цивільний позов не заявлявся.

Доля речових доказів (документів) підлягає вирішенню відповідно до вимог статті 100 КПК України.

Процесуальні витрати на залучення експерта відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

Керуючись статтями 368, 371, 373, 374 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим по пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Документи (постанова про визнання документами у кримінальному провадженні від 20.10.2023 (а.к.п. 110-112), а саме:

1. завірені належним чином копії:

- Акту про відмову від отримання та підписання повістки на відправку від 26.09.2023 (підписаного державним службовцем ОСОБА_27 , підполковником ОСОБА_28 , державним службовцем ОСОБА_29 );

- Акту про неявку за повісткою на відправку від 26.09.2023 (підписаного державним службовцем ОСОБА_27 , підполковником ОСОБА_28 , державним службовцем ОСОБА_29 );

- Довідки військово-лікарської комісії від 24.09.2023 на ім`я ОСОБА_3 (в якій зазначено визнано придатним до військової служби у військовий час за графою 2 Розкладу хвороб графи 7 ТДЕ (Таблицями додаткових вимог до стану здоров`я) «Б», підписана Головою ВЛК ОСОБА_30 та секретарем ВЛК ОСОБА_31 );

- протоколу роз`яснення про кримінальну відповідальність передбачену ст. 336 КК України (в якому стоїть рукописний надпис в графі «ознайомлений»);

- журналу відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_3 за 25.09.2023 та 26.09.2023 року;

2. витяг з Наказу №349 від 25.09.2023;

3. оригінал корінця повістки про виклик на відправку на ім`я ОСОБА_3 (на 09:00 год. 26.09.2023 року за адресою м. Стрий, вул. Нижанківського, 6; одержана о 19:00 год 25.09.2023. без підписа військовозобов`язаного), -

залишити при матеріалах кримінального провадження.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Повний текст вироку вручити учасникам судового провадження.

Головуючий суддя ОСОБА_1