Справа № 465/9784/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/727/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секре тарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0001005 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 03.06.2025 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, водія трамваю в ЛКП «Львівелектротранс», раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

з участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подала апеляційну скаргу на вирок Франківського районного суду м. Львова від 03.06.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 років.

Строк відбуття основного покарання у виді позбавлення волі рахується ОСОБА_7 з 23.10.2024 року, тобто з часу його фактичного затримання та поміщення під варту.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 23.10.2024 року до часу набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових транспортно-трасологічної експертизи, експертизи із дослідження технічного стану міського електричного транспорту та інженерно-транспортної експертизи в сумі 23 668 грн. 78 коп.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс», третя особа за цивільним позовом ОСОБА_7 , про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено частково.

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (м. Львів, вул. Сахарова, 2, код ЄДРПОУ - 03328406) на користь ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) 600000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином.

Скасовано в цілому арешт, накладений ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 24.10.2024 року на трамвай марки Tatra KT-4D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить Львівському комунальному підприємству «Львівелектротранс».

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

На вирок суду першої інстанції захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу у якій просить вирок, щодо ОСОБА_7 , змінити в частині призначеного покарання, а саме: застосувати до ОСОБА_7 більш м`яке покарання з врахуванням вимог ч.1 ст. 69 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що з даним вироком суду першої інстанції вона та довіритель не погоджуються в частині призначеного покарання, оскільки вирок є надто суворий і міра покарання не відповідає фактично вчиненому кримінальному правопорушенню та особі обвинуваченого.

Апелянт зазначає, що свою вину у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_7 визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв у розкритті злочину і встановленню всіх фактичних обставин при розслідуванні даного злочину. Потерпілій частково відшкодував завдану шкоду, просив вибачення і зазначив, що має намір надалі відшкодовувати потерпілій шкоду та сприяти в необхідному лікуванні. Все це слід вважати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Апелянт покликається, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, докази систематичного порушення останнім Правил дорожнього руху відсутні, водночас ОСОБА_7 протягом значного періоду часу працює водієм трамваю в ЛКП «Львівелектротранс», керівництвом якого характеризується виключно позитивно. По місцю проживання характеризується добре.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 23.10.2024 року приблизно о 18 год. 06 хв., керуючи трамваєм «TATRA КТ4-D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись ним по вул. Кн. Ольги у м. Львові, поблизу будинку № 59, в напрямку до вул. Сахарова, всупереч ст.14 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, грубо порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, а саме: Р.1 п.1.5; Р.2 п.2.3 б), д), п.2.9 а); Р.12 п.12.3 та Р.18 п.18.1 чинних ПДР України, і наведене виразилося в тому, що водій під час керування технічно справним транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не був уважний до дорожньої обстановки, при виявлені небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, маючи об`єктивну можливість виявити пішоходів, які перебували на нерегульованому пішохідному переході, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила дорогу з право на ліво по напрямку руху транспортного засобу. Внаслідок цього ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, а саме: важку поєднану травму тіла, відкриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку, субдурально-субарахноїдальні крововиливи, перелом склепіння та основи черепа, отогемолікворею зліва, які згідно висновку експерта відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення, а також тілесні ушкодження: тупу травму грудної клітки, закриті множинні переломи 2-10 ребер зліва, забій-розрив лівої легені, напружений лівобічний гемопневмоторакс, тупу травму живота, уламковий перелом лонної, сідничної та клубової кісток з переходом на крижову кістку зліва із задовільним стоянням фрагментів, які згідно висновку експерта відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286-1 КК України.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 судом апеляційної інстанції були належним чином повідомлені про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибули, але адвокат скерував клопотання про розгляд справи без його та довірительки участі. Вирішення долі апеляційної скарги залишити на розсуд суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, думку захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив пом`якшити йому покарання та надати шанс допомагати потерпілій та відшкодовувати завдану шкоду, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження,перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення та середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, апеляційний суд не проводить їх детальний аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_7 колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Тобто, законодавець надає суду дискреційне повноваження за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Санкція ч.2 ст. 286-1 КК України передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 6 років.

Суд першої інстанцій визнав, що наявність щирого каяття, часткового відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, не призвело до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення зі сторони обвинуваченого, по даній справі, не було.

Як вбачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, який є тяжким злочином, характеру і ступінь його суспільної небезпеки; наслідків, що настали, а саме спричинення потерпілій ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, які нанесли пошкодження її здоров`ю, зокрема те, що потерпіла не може самостійно пересуватися та обслуговувати себе і потребує сторонньої допомоги; а тому суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч.2 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі. Водночас наявність пом`якшуючої покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, часткове відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, повне визнання обвинуваченим своєї вини у скоєному, перебування на його утриманні трьох дітей дали підстави суду визначити таке покарання на рівні, ближчому до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, за якою ОСОБА_7 обвинувачується.

Окрім того, судом враховано, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали та інших обставин, які впливають на ступінь відповідальності особи, яка керує транспортними засобами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 років.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були враховані місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Перевіряючи доводи захисника щодо можливості застосування стосовно обвинуваченого положень ст. 69 КК України та призначення йому покарання не передбаченого санкцією ч.2 ст.286-1 КК України та безпідставного неврахування в якості обставини що пом`якшує його покарання щирого каяття, колегія суддів вважає їх такими що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова ВС від 27.04.2021 року № 712/4384/20).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413км18), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК України, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК України можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого.

Суд, при призначенні покарання на підставі ст. 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що врахував як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із приписів статей 50, 65 КК України, яка (які) з обставин є такими, що істотно знизили ступінь тяжкість вчиненого злочину, тобто мала(и) вагомий вплив на його суспільну небезпечність.

Так, щире каяття характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа дійсно, відверто, а не уявно визнає своєю провину у вчиненому злочині, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілій особі, демонструє готовність понести заслужене покарання. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 12, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив суспільно небезпечне діяння у сфері безпеки руху, а саме, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП, в результаті якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Отже, за відсутності двох і більше обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого та істотно знижували ступінь суспільної скоєного ним злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України, як цього просила сторона захисту.

На думку колегії суддів призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, за ст. 69 КК України, негативно вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, оскільки судом першої інстанції призначено покарання ближче до мінімальної міри покарання.

На переконання колегії суддів призначене обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання з призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, відповідає вимогам ст.50, 65 КК України.

Призначене покарання буде необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 03.06.2025 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: