УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 761/18650/22

провадження № 51-3656ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня

2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року

у кримінальному провадженні № 0001872 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Севастополя АР Крим,

зареєстрованого у

АДРЕСА_1 , без визначеного місця проживання, раніше судимого за вироком Шевченківського районного суду

м. Києва від 03 серпня 2022 року за ч. 1

ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК)

до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки,

на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі

на строк 8 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК до призначеного судом покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Цим вироком засуджено також ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого захисником ОСОБА_4 не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він разом

із ОСОБА_6 24 липня 2022 року приблизно о 22:30 в період дії воєнного стану, перебуваючи на вул. Вільгема Котарбінського, 23 у м. Києві, за попередньою змовою групою осіб, помітивши раніше невідомого їм ОСОБА_7 , підійшли до нього та, спровокувавши конфлікт з останнім, руками та ногами завдали йому по голові та тулубу удари, спричинивши тілесні ушкодження.

В цей час ОСОБА_5 , будучи у змові із ОСОБА_6 , розуміючи, що його дії носять відкритий характер для потерпілого, дістав із кишені кофти ОСОБА_7 гаманець темно коричневого кольору (матеріальної цінності для потерпілого не становить),

в якому знаходилися грошові кошти в сумі 200 доларів США, що станом на 25 липня 2022 року становило 7 312 грн, 600 грн та документи, та в подальшому передав його ОСОБА_6 , який продовжував завдавати тілесні ушкодження ОСОБА_7 .

Після цього ОСОБА_6 разом із майном потерпілого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, а ОСОБА_5 було затримано свідком вказаної події.

Таким чином, ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_6 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, заволоділи майном ОСОБА_7 , спричинивши йому майнову шкоду на загальну суму 7 912 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2025 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_5 покарання змінив; виключив із вироку рішення суду про призначення останньому покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК; постановив вважати ОСОБА_5 засудженим

за ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; визначив вирок Шевченківського районного суду м Києва від 03 серпня 2022 року щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 309 КК виконувати самостійно. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну оскаржених судових рішень шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_5 із ч. 4 ст. 186 КК на ч. 4

ст. 185 КК та призначення йому остаточного покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років 1 місяць.

В обґрунтування вказаних вимог зауважує, що потерпілий зазначав, що не зупиняв ОСОБА_5 , коли той нишпорив по його кишенях, та жодним чином не повідомляв, що дії ОСОБА_5 ним викриті. Отже, як вказує захисник, ОСОБА_5 під час крадіжки гаманця потерпілого вважав, що діє таємно, а це, на переконання захисника, свідчить про відсутність у його підзахисного умислу на грабіж та його дії мали б кваліфікуватися за ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна, адже визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_5

у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу) в умовах воєнного стану

за попередньою змовою групою осіб, обґрунтовано послався на: показання обвинувачених, потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також дані, що містяться у:протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 24 липня 2022 року, рапорті інспектора роти 7 батальйону 3 полку 1 УПП в Києві ДПП від 24 липня 2022 року, протоколі огляду місця події від 24 липня 2022 року з ілюстрованою таблицею до нього, висновку експерта № 042/1-224-2022 від 26 липня 2022 року, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 липня 2022 року з сд-дисками, протоколі затримання від 25 липня 2022 року з сд-диском до нього, а також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст. 186 КК.

При цьому суд, вказав на те, що невизнання обвинуваченими своєї вини у вчиненні суспільно небезпечних дій та намагання переконати суд у тому, що вони

не заволодівали майном ОСОБА_7 , а лише ОСОБА_5 , обурившись поведінкою потерпілого, завдав йому тілесні ушкодження та ОСОБА_6 не був обізнаний,

що майно, яке передав йому ОСОБА_5 , належить потерпілому, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Зазначені доводи суд розцінив як спробу уникнути та пом`якшити відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та надав критичну оцінку показанням обвинувачених, оскільки, як вказав, вони спростовуються сукупністю вищенаведених доказів, досліджених судом.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи захисника ОСОБА_4 про те, що дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані неправильно, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4

ст. 185 КК, а не ч. 4 ст. 186 КК, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано вказав на їх безпідставність.

Так, чинний КК визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.

Натомість грабіж відповідно до ст. 186 цього Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Грабіж, як і крадіжка, вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.

Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування, залежно від характеру насильства чи погрози, як грабіж чи розбій.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які

не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї.

Грабіж же матиме місце і в тому випадку, коли викрадення розпочалося таємно,

але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад, при вчиненні крадіжки з`явився охоронець, але винний ігнорує це і, схопивши викрадене, втікає).

Як убачається з копії оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції зазначив,

що згідно матеріалів кримінального провадження, у тому числі ОСОБА_5 засуджено за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, в умовах воєнного стану. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину. Основним безпосереднім об`єктом грабежу

є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

Колегія суддів апеляційного суду ствердила про те, що з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального провадження, вчинене у тому числі ОСОБА_5 діяння характеризується всіма ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4

ст. 186 КК.

Крім того, окремо колегія суддів вказала на послідовність показань потерпілого про те, що і ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 завдавали йому удари, що ОСОБА_5 нишпорив по його кишенях, звідки і викрав гаманець, який передав ОСОБА_6 .

Так, колегія суддів звернула увагу на те, що потерпілий вказував, які дії кожний

з обвинувачених вчиняв під час вчинення злочину: саме ОСОБА_6 назвався «представником ЗСУ», а ОСОБА_5 запитав у нього ( ОСОБА_7 ), чому він гуляє

у комендантську годину, просив надати документи; що після повідомлення про виклик поліції з його ( ОСОБА_7 ) боку, хтось з обвинувачених його вдарив, внаслідок чого він впав, після чого ОСОБА_5 сів зверху на нього, обхопивши тулуб двома ногами, почав завдавати удари кулаками по обличчю, а ОСОБА_6 , стоячи поряд із ними, завдавав удари ногами в ліву частину тулуба; що саме у момент побиття він відчув,

як ОСОБА_5 , сидячи зверху на ньому, почав нишпорити по його кишенях та з кофти дістав портмоне коричневого кольору, в якому знаходились гроші та документи, які були викрадені та у подальшому частково вилучені у ОСОБА_6 ; після цього

ОСОБА_6 , який заперечував будь-яку свою причетність до вчиненого злочину, побачивши свідка ОСОБА_12 , який направлявся в їхню сторону, втік із викраденим

у потерпілого майном, а ОСОБА_5 назвався даними іншої особи.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно,

про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за поданими апеляційними скаргами. Викрадення майна потерпілого мало відкритий характер як для нього, так і для іншого засудженого ОСОБА_6 .

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових

рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3