Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2314/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/925/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю : секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі контрольне судове провадження №293/2314/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року, якою обвинуваченому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Троковичі Черняхівського району Житомирської області, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою : АДРЕСА_1 ,

продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01.12.2025 року включно, без визначення розміру застави,

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, або визначити розмір застави. Вважає, що ухвала суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, оскільки ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, на які посилався прокурор, не доведені. Зазначає, що судом не враховано, що обвинувачений майже чотири роки перебуває під вартою, у зв`язку з чим стан його здоров`я погіршується. Вказує, що судом не враховано, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, проживає з матір`ю - інвалідом 1 групи по зору, яка потребує постійного стороннього догляду, має повні хронічні захворювання та йому рекомендовано планове оперативне лікування, яке в умовах СІЗО не забезпечено. Вказує, що всі свідки допитані, крім одного, який перебуває за кордоном. Зазначає, що прокурором не доведено, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В ухвалі суду зазначено, що в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України.

29 вересня 2025 прокурор подав до суду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, яке підтримав в судовому засіданні 02.10.2025, посилаючись на те, що строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які слугували підставою для застосування та продовження такого запобіжного заходу не зникли і існують на даний час, тому інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 01.12.2025, без визначення розміру застави відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали контрольного судового провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження №293/2314/21, в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Під час судового розгляду 02 жовтня 2025 року прокурор заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки судовий розгляд триває, вказаний строк спливає, а ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати. Більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу.

Зокрема, ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення вказаного клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 12 років.

Також судом враховано, вік обвинуваченого ОСОБА_7 , дані про стан його здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, характеристику обвинуваченого, те, що він перебував у розшуку (постанова слідчого від 19.08.2021), а також наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що перебуваючи на волі, під загрозою можливого покарання, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, чи вчинити інше кримінальне правопорушення, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Ризик можливого незаконного впливу на потерпілу та свідків обгрунтований тим, що обвинуваченому відомо їх місце проживання.

Посилання захисника на те, що потерпіла та свідки вже допитані судом, а тому вказаний ризик не існує, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки саме такий запобіжний захід може запобігти впливу на потерпілу та її законного представника.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення обґрунтований тим, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а тому не виключена можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не наведено доказів щодо зменшення вказаних ризиків.

Доводи апеляційної скарги захисника про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки стороною захисту не доведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень обвинуваченим своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів звертає увагу, що стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_7 не змінилися з часу застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.

Доводи апелянта про те, що на утриманні ОСОБА_7 знаходиться його мати, яка є інвалідом по зору, також не впливають на правильність висновків суду та не є безумовною підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки навіть такі обставини не втримують обвинуваченого від протиправної поведінки.

Посилання захисника на те, що судом не враховано, що обвинувачений вже майже чотири роки перебуває під вартою та стан його здоров`я погіршується, а медична допомога в умовах установа належно не надається, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме внаслідок поведінки обвинуваченого судовий розгляд досі триває. Обвинувачений своєю поведінкою перешкоджає судовому розгляду, порушує порядок в судовому засіданні, наносе собі під час судового розгляду тілесні ушкодження, зловживає правом на відвід суду, всіма способами перешкоджає завершенню судового розгляду. Крім того, за зверненнями обвинуваченого ОСОБА_7 останньому надається медична допомога, він був оглянутий лікарем, яким встановлено діагноз та призначено лікування, а також рекомендовано оперативне лікування у плановому порядку. Більш того, надання медичної допомоги особам, які тримаються під вартою врегульовано Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої службт України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженим Наказом МЮУ, МОЗ України від 10.02.2012 № 239/5/104 та Порядком організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженим Наказом МЮУ, МОЗ України від 15.08.2014 № 1348/5/572.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги захисника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження відносно ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01.12.2025 року включно, без визначення розміру застави без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: