КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4203/2025 Категорія: ч. 2 ст. 309 КК України
ЄУН: 755/1062/25 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

сурдоперекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001444за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безметежне Харківської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого,зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-16 липня 2024 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року пробаційного нагляду,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його фактичного затримання - 10 жовтня 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 10 жовтня 2024 року до дня набрання даним вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 - залишено без змін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2025 року задоволено заяву начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Виправлено описку у резолютивній частині вироку: вважати вірним строк відбування покарання ОСОБА_8 з моменту його фактичного затримання - 9 січня 2025 року, зарахувавши у строк відбування покарання 1 день попереднього затримання, а саме - 10 жовтня 2024 року.

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що, будучи засудженим 16 липня 2024 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив нове кримінальне правопорушення, за таких обставин.

ОСОБА_8 не пізніше 10 жовтня 2024 року, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, до часу фактичного виявлення працівниками поліції, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, порушуючи вимоги Закону України «Про незаконний обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів», передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки, маючи умисел спрямований на незаконне придбання, зберігання без мети збуту психотропних речовин, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, а саме PVP, обіг якої заборонений.

У подальшому ОСОБА_8 придбану ним таким чином особливо небезпечну психотропну речовину, PVP, обіг якої заборонений, що знаходилась у прозорому поліетиленовому ZIP-пакеті, в якому знаходилися 2 (два) аналогічні ZIP пакети, в одному з яких знаходилась біла порошкоподібна речовина, поклав у задню кишеню шкіряного портфелю чорного кольору, та почав незаконно зберігати при собі, для власного вживання без мети збуту.

10 жовтня 2024 року за адресою: м. Київ, вул. Пластова, 2/3, працівниками поліції зупинено ОСОБА_8 , який повідомив, що зберігає при собі особливо небезпечну психотропну речовину PVP, обіг якої заборонений.

10 жовтня 2024 року в період часу з 22.42 год. до 22.50 год., за адресою: м. Київ, вул. Пластова, 2/3, співробітниками поліції проведено обшук затриманої особи, під час якого ОСОБА_8 добровільно дістав з кишені шкіряного портфеля чорного кольору ZIP-пакет в якому було ще два ZIP-пакети вмістом одного з яких була біла порошкоподібна речовина PVP - особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонений загальною масою в речовині та нашаруваннях: 0,339.

Згідно з висновком експерта від 14 листопада 2024 року:

Надана на дослідження порошкоподібна речовина білого кольору та нашарування на внутрішній поверхні пакету містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP.

Маса PVP в речовині становить 0,324 г, а в нашарування на внутрішній поверхні пакету - 0,015 г.

Загальна маса PVP в речовині та в нашаруваннях становить 0,339 г.

PVP, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року №770 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» «Список № 2 Особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено» в «Таблиці І», є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено.

Згідно наказу МОЗ України № 188 від 1 серпня 2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу», кримінальна відповідальність за придбання та зберігання наркотичного засобу PVP, у невеликих розмірах настає в тому разі, коли таке придбання та зберігання перевищує вагу зазначеної в таблиці граничної величини, а саме: 0,15г.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 309 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Сторона захисту вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України при призначені покарання суд може визнати такими що його пом`якшують і інші обставини незазначені і частині першій цієї статті. Так, судом в якості пом`якшуючих покарання обставин, визнане щире каяття. Разом із тим судом належним чином не враховані інші обставини, які відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, можуть бути визнані такими що пом`якшують покарання, а саме: ставлення підзахисного до вчиненого ним кримінального правопорушення та його наслідкам; подальша поведінка підзахисного та засудження своїх дій.

Окрім цього, на думку апелянта, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_8 , щиро розкаявся у вчиненому злочині та жалкує про його вчинення; від дій підзахисного тяжких наслідків не настало; за місцем проживання ОСОБА_8 , скарг на поведінку підзахисного не підходило, на спеціальному обліку у лікаря нарколога, не перебуває.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції обґрунтовуючи вирок зазначив, що підстав для звільнення ОСОБА_8 , від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст . 76 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові, норми можуть бути застосовані. Разом з тим, судом не прийнято до уваги те що, законодавець в частині 2 ст. 309 КК України передбачив, саме цю обставину - вчинення незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів чи психотропної речовини, без мети збуту, вчиненому протягом року після засудження за цією статтею, та відповідно визначив, більш суворе покарання, ніж передбачене в ч. 1 ст. 309 КК України.

Як вважає захисник суд фактично не врахував, позитивну характеристику ОСОБА_8 - його відношення до вчиненого злочину, засудження своєї поведінки, щире каяття у вчиненому, те що ОСОБА_8 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; його молодий вік, спосіб життя; відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст.12 КК України, що не відноситься до тяжкого злочину, його поведінку під час та після вчинення кримінального правопорушення, та призначив занадто суворе покарання підзахисному.

Захист вважає, що ОСОБА_8 можливо призначити покарання у межах санкції ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 71, ч. 3 ст. 71 КК України у виді штрафу, оскільки дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Про те, що ОСОБА_8 став на шлях виправлення, як вказує захисник, також свідчить щире каяття, засудження своєї поведінки, повне визнання своєї вини у вчинені злочину, від розгляду справи по суті не ухилявся, по обставинам інкримінованого кримінального правопорушення надав правдиві та логічні показання.

З урахуванням наведено, захисник, вважає, що ОСОБА_8 жодної небезпеки для суспільства не представляє та його виправлення можливо без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим та наголошуючи на тому, що судом враховані обставини, на неврахування яких посилався захисник, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів судового провадження під час судового розгляду, допитавши обвинуваченого, який вину визнав, дослідивши письмові докази та матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у незаконному придбанні та зберіганні особливо небезпечної психотропної речовини, без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею, та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 309 КК України.

Фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого жодним учасників кримінального провадження не оспорюються.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про призначення обвинуваченому суворого покарання, то колегія суддів доходить такого висновку.

Так, вирішуючи питання призначення обвинуваченому виду і розміру покарання судом враховані дані щодо особи обвинуваченого, а саме, що обвинувачений не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, не має постійного місце проживання, не працевлаштований, раніше судимий, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що вказаний злочин відноситься до категорії нетяжких злочинів, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку державного обвинувача, та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 309 КК України, у виді позбавлення волі, оскільки перевиховання та виправлення його можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства. Таким чином, судом враховані й ті обставини, на неврахування яких посилається сторона захисту.

При цьому, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Крім того, судом враховано, що згідно з вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 309 КК Українита призначено покарання у виді 1 року пробаційного нагляду.

З посиланням на положення ст. 71 КК України, зважаючи на те, що дане кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинив після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, остаточне покарання призначив обвинуваченому за правилами, передбаченими ст. 71, 72 КК України, з урахуванням вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Колегія суддів враховує, що санкція ч. 2 ст. 309 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років. Оскільки обвинувачений не працює, не має джерел доходу, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 309 КК України.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що з урахуванням того, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року ОСОБА_8 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року пробаційного нагляд, яке не відбуто, судом першої інстанції обвинуваченому покарання на підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків призначене у розмірі, наближеному до мінімального, а саме у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяців, і таке покарання, на переконання колегії суддів, з урахуванням встановлених на час судового розгляду обставин та даних про особу обвинуваченого, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни вироку суду, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 309 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, обвинуваченим ОСОБА_8 - у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4