Справа № 489/4933/20
Кримінальне провадження №1-кп/489/226/25
УХВАЛА

26 листопада 2025 р. м.Миколаїв

Вступна частина

Інгульський районний суд м. Миколаєва, головуючий - суддя ОСОБА_1

Секретар судового засідання ОСОБА_2

Кримінальне провадження 0000013 від 29.01.2020.

Обвинувальний акт про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 355 та ч. 1 ст. 28 - ч. 2 ст. 146 КК України стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя м. Миколаєва, не судимого, а також про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 - ч. 2 ст. 146 КК України стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, жителя м. Миколаєва, судимого.

Сторони: прокурор ОСОБА_5 , захисники: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачені: ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_4 .

Учасник: потерпілий ОСОБА_8 .

Мотивувальна частина

Під час розгляду справи по суті, прокурор звернувся з клопотаннями про вжиття заходів забезпечення даного кримінального провадження для забезпечення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 в розмірі 707 тис. грн. матеріальної шкоди, 600 тис. грн. моральної шкоди тощо, шляхом накладання арешту на нерухоме і рухоме майно належне обвинуваченим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третій особі (дружині ОСОБА_3 ) ОСОБА_9 .

В обґрунтування прокурор послався на документи про реєстрацію за обвинуваченими по одній квартирі на підставі договорів дарування, а за третьої особою численних автомобілів, об`єктів нерухомості придбання як за оплатними договорами купівлі - продажу, так і безоплатними (дарування).

В судовому засіданні обвинувачені разом із захисниками заперечували проти клопотання. Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не викликалась з огляду на клопотання прокурора про застосування положень ч. 2 ст. 172 КПК України.

Заслухавши думку сторін та учасника, суд дійшов висновку, що усі ти клопотання підлягають задоволенню частково.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Цивільний позов ОСОБА_8 наразі в основному посилається на абстракті розрахунки і умовиводи, без посилань на конкретні докази, але з урахуванням неспростовних розрахунків вартості майна, що є предметом даного розгляду і які навела сторона захисту, то суд вважає за можливе забезпечити цивільний позов майном обвинувачених в частині, яка достатньо і з лихвою покриє ці вимоги.

При цьому суд зважує, що у обвинуваченого ОСОБА_3 у власності перебуває лише одне житло - квартира АДРЕСА_1 , тому арешт з урахуванням доведеної вартості слід накласти лише на половину цієї квартири.

ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення в неповнолітньому віці. На час розгляду клопотання він є повнолітнім і набув власне нерухоме майно. Тому за змістом усіх частин ст. 1179 ЦК України у взаємозв`язку, обов`язок батьків відшкодувати шкоду за нього припинився, що має наслідком самостійне несення ОСОБА_4 цивільної відповідальності і накладання арешту на належне йому майно у частці, що відповідає розміру припускаємої шкоди.

Стосовно майна належного третій особі ОСОБА_10 ,, то суд враховує що предметом заходів забезпечення цивільного позову може бути тільки майно набуте під час шлюбу відплатним шляхом, на що орієнтує практика касаційної інстанції.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 (справа № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20), у сімейному законодавстві діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Згідно ч. 6 ст. 57 ЦК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, суд у межах кримінального провадження не наділений повноваженнями вирішувати питання поділу майна подружжя, визначити частки кожного з колишнього подружжя у спільному майні, а також визнавати за будь-ким із них те чи інше майно особистою приватною власністю.

Оскільки за витягами про реєстрацією прав ОСОБА_9 набула шляхом купівлі під час шлюбу з обвинуваченим ОСОБА_3 певне майно, вартість якого достатньо покриває заявлені позовні вимоги, то суд вважає за можливе накласти арешт в частці, вартість якої відповідає заявленим позовним вимогам. Суд вважає недоцільним накладати арешт на автотранспорт, зареєстрований за договорами купівлі-продажу за ОСОБА_9 , як того просив прокурор, через невідомість знаходження і фізичного існування цих об`єктів.

Тому заявлені клопотання підлягають задоволенню частково. Арешт майна застосовується без позбавлення власників права користування належним їм майном.

Резолютивна частина

Клопотання прокурора про накладання арешту на майно обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і третьої особи ОСОБА_9 з метою забезпечення цивільного позову потерпілого задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном, без позбавлення права його використовувати, яке належить:

1) обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 29.01.1999, а саме: на половину (1/2) квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101), належною йому одноособово (частка 1/1);

2) обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий 04.11.2022, а саме на 1/6 (одну шосту) квартири АДРЕСА_2 , належною йому одноособово (частка 1/1);

3) третій особі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина України НОМЕР_6 , виданий 20.05.2022, а саме: на одну десяту (1/10) нежитлових приміщень аптеки розташованих в АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), зареєстрованих на праві власності за нею одноособово (частка 1/1).

Решту вимог залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст ухвали оголошений 01.12.2025.

Суддя ОСОБА_1