ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/40/25 Справа № 694/2012/22 Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000647 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 та начальника Лисянського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Журавка, Шполянського району, Черкаської області, проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше неодноразово судимого,

засуджено за ч.3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного даними вироком, невідбутої частини покарання за вироком Ватутінського районного суду Черкаської області від 10.11.2015, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання після набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 989,60 грн. на залучення експертів.

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.12.2021 щодо ОСОБА_9 ухвалено виконувати окремо.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим в тому, що він 10.06.2017 близько 00.40 годин, перебуваючи на території підприємства ФГ «Ворона», що знаходиться за адресою вул. Польова, 1 с. Стебне Звенигородського району Черкаської області, з метою викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за їхніми злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно, проникнувши до сховища, викрав, належне ОСОБА_8 електроінструменти, електрообладнання, кабель, металеву тачку, прибор для вимірювання вологості у зерні, після чого з місця вчинення злочину зник, чим спричинив потерпілому збитків на загальну суму 24641 гривень.

Вимоги апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала та заперечень на неї.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати вирок, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 закрити на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КК.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 було повідомлено про підозру 10.06.2017 і з цього часу почав обчислюватися, передбачений п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК, двомісячний строк, протягом якого повинно бути закінчено досудове розслідування, який тривав до 10.08.2017. 30.09.2017 стороні захисту та ОСОБА_9 було вручено обвинувальний акт, а кримінальне провадження направлено до суду лише 28.10.2022, тобто майже через 5 років після закінчення строків досудового розслідування.

В даному провадженні є всі підстави, передбачені п. 10 ч. 1 ст. 284 КК для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , у зв`язку з тим, що після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження через неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в 2017 році він давав показання під тиском працівників поліції, які застосовували до нього фізичну силу та катування, в яких також брали участь потерпілий та його син, які тримали його майже добу в приміщенні на їх території. Стверджує, що обшук в його домоволодінні було проведено незаконно, без відповідного дозволу та понятих. Метою обшуку було виявлення великої кількості дизельного палива, про що заявляв потерпілий. Дизельного палива виявлено не було, а були знайдені пусті каністри, які він знайшов у лісосмузі та приніс додому. До викрадення електроінструментів у потерпілого він не має жодного відношення, оскільки їх не викрадав.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить виключити до резолютивної частини вироку, вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 18.02.2021. Вважати ОСОБА_9 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного даним вироком, невідбутої частини покарання за вироком Ватутінського районного суду Черкаської області від 10.11.2015, визначити остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі. Вироки Шполянського районного суду Черкаської області від 18.02.2021 і Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.12.2021 виконувати окремо. У решті вказаний вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог, не заперечуючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не дотримано вимог ст. 71 КК України при призначенні покарання.

Відзначає, що судом першої інстанції у вступній частині вироку зазначено, що ОСОБА_9 , серед іншого й засуджений вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 18.02.2021 за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки.

Водночас в резолютивній частині оскаржуваного вироку суд першої інстанції вказаний вирок не врахував при призначенні покарання ОСОБА_9 , що є неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачений, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, покликаючись на її доводи, апеляційну скаргу захисника не підтримав, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурор і потерпілий, які заперечували проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, підтримали вимоги апеляційної скарги прокурора, покликаючись на її доводи;

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, прокурора та потерпілого, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 417 КПК визначає, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати;

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК, оскільки він ухвалений судом не на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, в ньому не наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі сталої практики Верховного Суду при оцінці доказів слід керуватись критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

В достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, а означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

За правилами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої та апеляційної інстанцій забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Обвинувачений в апеляційній скарзі вказував, що суд першої інстанції неправильно і неповно встановив обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, цебто прийшов до неправильних висновків щодо події кримінального правопорушення. Ставлячи вимогу про скасування вироку та закриття кримінального провадження, обвинувачений фактично просив суд апеляційної інстанції дати іншу оцінку доказам, ніж суд першої інстанції, та встановити недостатність доказів для доведення його винуватості в суді, інакше кажучи закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 23, 91, 405 КПК прийняв рішення про безпосереднє, повторне дослідження доказів з метою перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне й об`єктивне уявлення щодо обставин конкретного кримінального провадження та постановити відповідне судове рішення.

Відповідно до обвинувачення, яке суд першої інстанції вважав доведеним, ОСОБА_9 10.06.2017 близько 00.40 годин, перебуваючи на території підприємства ФГ «Ворона», що знаходиться за адресою: вул. Польова, 1 с. Стебне Звенигородського району Черкаської області, переконавшись та вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно, проникнувши до сховища, викрав, належне ОСОБА_8 електроінструменти, електрообладнання, кабель, металеву тачку, прибор для вимірювання вологості у зерні, після чого з місця вчинення злочину зник, чим спричинив потерпілому збитків на загальну суму 24641 гривень.

Водночас, надані стороною обвинувачення докази, що були безпосередньо досліджені апеляційним судом, не доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні цієї крадіжки.

Обвинувачений ОСОБА_9 , в судах першої та апеляційної інстанції заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину. Зазначив, що визнавальні показання на досудовому розслідуванні давав внаслідок застосування до нього фізичної сили співробітниками поліції. З потерпілим не знайомий. Заяв про добровільну видачу викрадених речей не писав.

В апеляційному суді пояснив, що працівники поліції приїхали до нього до дому, застосували фізичну силу, силоміць одягнули кайданки, вимагали у нього визнати, що він вчинив крадіжку у ФГ «Ворона». Затим його вивезли до цього фермерського господарства, де був потерпілий ОСОБА_8 , його брат ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Кросівки він не видавав. Вилучені з його місця проживання кросівки належать його братові ОСОБА_11 , котрий пропав на війні. Коли його привезли до ферми, то вимусили його знаходитись біля тачки, в якій знаходились електричні інструменти: сварка, дриль, болгарка тощо. Зміст письмової заяви ОСОБА_11 про добровільну видачу викрадений речей, пояснити не може. Можливо того змусили написати таку заяву. Він місце знаходження предметів крадіжки не показував. Показання ОСОБА_13 в цій частині не підтверджує. В цей момент заперечував свою причетність до крадіжки. За його місцем проживання знаходились лише інструменти, що належать його батькові, чужих речей не було. За медичною допомогою, у зв`язку з фізичним насильством працівників поліції не звертався.

Суд першої інстанції ці показання оцінив критично, вважав їх такими, що спрямовані на уникнення відповідальності. Разом з тим апеляційний суд не погоджується з такою оцінкою цих показань, адже наведенні відомості обвинуваченим щодо його не причетності до вчинення крадіжки не були спростовані фактичними даними інших допустимих та належних доказів.

На підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування показання обвинуваченого, суд першої інстанцій покликався на фактичні дані таких доказів.

В судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанції допитаний потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що на початку червня 2017 року він побачив, що вибиті вентиляційні вікна складського приміщення, розташованого на території його фермерського господарства. Відчинивши приміщення було виявлено, що зникли перелічені в обвинувальному акті речі. Переглянувши відеокамери він побачив, як уночі три особи викрадали дані речі. На відео можливо були визначити три силуети, але через далеку відстань ідентифікувати їх не було можливості. Побачили що від території господарства веде слід від візка. Затим пішов за вказаним слідом до домоволодіння ОСОБА_9 . Згодом з`ясувалось, що до крадіжки ще причетний брат обвинуваченого та третій хлопець, котрого знає за прізвищем ОСОБА_14 , якого знайшли разом з його батьком. Спочатку всі троє не визнавали свою вину. Згодом після того, як батько вдарив свого сина по потилиці, той першим визнав, що вони вчинили крадіжку. Після чого брати ОСОБА_15 також повідомили про вчинення ними крадіжки. Тиск працівники поліції на цих хлопців не чинили, фізичну силу до них не застосовували. Під час проведення огляду місця події поняті були присутні.

В судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанції допитаний свідок ОСОБА_13 пояснив, що був понятим при проведенні огляду місця події. При огляді були знайдені викрадені речі. До початку огляду саме ОСОБА_9 вказував, де були заховані відповідні речі і не заперечував, що здійснював дану крадіжку. Під час огляду візка з електроінструментами ОСОБА_9 був відсутній. В його присутності до того недозволених методів слідства не застосовували.

Надаючи оцінку цим показанням, відповідно до приписів ст. 94 КПК, апеляційний суд в чистині, що стосуються показань з чужих слів, а саме визнання обвинуваченим ОСОБА_16 своєї вини, цебто щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи, визнає недопустимим доказом.

Щодо цього апеляційний суд звертає увагу на положенні ч. 6 ст. 97 КПК, згідно з якими показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

Ба більше кримінальний процесуальний закон містить заборону на можливість визнання допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження (ч. 7 ст. 97 КПК).

У той же час визнавальні показання ОСОБА_9 були надані до повідомлення йому його прав, серед інших: мати захисника і зустріч із ним до першого допиту, не говорити нічого з приводу підозри проти нього або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, працівникам правоохоронного органу під час здійснення ними кримінального провадження.

Щодо наведеного, необхідно відзначити, що відповідно реєстру матеріалів досудового розслідування цього кримінального провадження, повідомлення про підозру ОСОБА_9 було здійснено 20.07.2017, цебто до цього моменту той не мав будь-якого статусу у кримінальному проваджені і після внесення відповідних відомостей до ЄРДР з тим жодних слідчих дій до 20.07.2017 не проводилось.

Наведене свідчить, що до повідомлення про підозру ОСОБА_9 про його права та обов`язки, визначені ст. 42 КПК не роз`яснювались. Отже його право на захист в ході відбирання від нього усних чи письмових пояснень по суті обставин події крадіжки з території ФГ «Ворона» було порушено і ці пояснення отримані стороною обвинувачення у невстановленому КПК порядку,.

Окрім того ч. 4 ст. 95 КПК визначає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

За таких обставин показання ОСОБА_9 , що той надавав під час огляду місця події щодо визнання своє вини, з огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК, є недопустимим доказом.

З наведеного випливає, що й фактичні дані письмової заяви ОСОБА_9 , котра не датована, відібрана слідчим ОСОБА_17 , щодо видачі ним кросівок синьо-білого кольору, в тій частині, що він був в них взутий під час вчинення крадіжки 10.06.2017 у ОСОБА_8 , є недопустимим доказом, через те що отриманий стороною обвинувачення в порушення порядку, встановленому КПК (а.к.п. 94).

З тих самих підстав є недопустимим доказом фактичні дані, відібраної у невстановлений час слідчим ОСОБА_17 письмової заяви ОСОБА_11 , котрий приходиться рідним братом обвинуваченого ОСОБА_9 , щодо добровільної видачі ним працівникам поліції електричних інструментів, які він, як це випливає зі змісту цієї заяви, разом з ОСОБА_9 викрав з території ФГ «Ворона» та зберігав поблизу місця свого проживання (а.к. 93).

Окремо слід вказати, що ОСОБА_11 в судах першої та апеляційної інстанції не допитувався. З пояснень обвинуваченого ОСОБА_9 стало відомо, що ОСОБА_11 був мобілізований і наразі визнаний безвісті відсутнім.

Фактичні дані протоколу огляду місця події від 10.06.2017 з фототаблицею до нього, свідчать про виявлення: місце вчинення кримінального правопорушення; слідів від металевого візка, які ведуть у сільськогосподарське поле та лісопосадки; сліду низу взуття (а.к. 80-92).

Відповідно до фактичних даних протоколу огляду місця події від 10.06.2017 з фототаблицею до нього, в ході огляді лісопосадки, яка знаходиться у с. Стебне Звенигородського району Черкаської області, було виявлено металевий візок, в середині якого знаходилася електричні інструменти та інші речі. Також під час огляду місця події виявлено та вилучено слід низу взуття (а.к.п. 89-92).

Щодо сліду низу взуття, виявленого шляхом фотографування під час проведення огляду місця події 10.06.2017 (а.к.п. 89-92), апеляційний суд звертає увагу, що цей слід низу взуття, як це встановлено експертом, не придатний для ідентифікації (а.к.п. 138-143).

З цього приводу, апеляційний суд зауважує на показаннях ОСОБА_9 , наданих ним в апеляційному суді, згідно з якими той заперечував добровільну видачу ним своїх кросівок, вказавши, що вилучені працівниками поліції кросівки належать його братові ОСОБА_11 .

Як випливає з показань потерпілого ОСОБА_8 до крадіжки його майна, що сталась 10.06.2017, причетні три особи. Наведене ним встановлено при перегляді відеозапису з камери спостереження. Припускає, що крадіжки також може бути причетний брат обвинуваченого ОСОБА_11 .

У відповідності до висновку судової трасологічної експертизи № 1/1757 від 26.07.2017 слід низу взуття, який наданий на дослідження (зафіксований у фотозображенні на аркуші паперу А-4), міг бути залишений як низом підошви кросівка на ліву ногу, пари взуття, яка добровільно видана ОСОБА_9 , так і іншою підошвою взуття на ліву ногу з подібним рельєфним малюнком та розмірними характеристиками елементів малюнку.

За таких обставин апеляційний суд позбавлений можливості прийти до безсумнівного висновку про належність сліду низу взуття, виявлено шляхом фотографування під час проведення огляду місця події 10.06.2017, взуттю, який використовував, носив обвинувачений ОСОБА_9 , через те що цей слід взуття могла залишити інша особа. Отже апеляційний суд не пристає до версії обвинувачення про причетність ОСОБА_9 до крадіжки, вчинення якої йому інкримінується.

Інші докази: звіт товарознавчої експертизи №19/07-17-03 від 19.07.2017 року (а.к.п. 95-127); фактичні дані протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 10.06.2017 з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_8 заявив про те, що 10.06.2017 близько 08.00 год. в с. Стебне по вул. Польовій Звенигородського району Черкаської області виявив відсутність електроінструментів (а.к.п. 79) не вказує на вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, за яким його висунуто обвинувачення.

Дослідивши наведені фактичні дані здобутих сторонами кримінального провадження доказів, апеляційний суд прийшов до висновку, що позиція суду першої інстанції при ухвалені обвинувального вироку про дотримання стандарту доведення винуватості поза розумним сумнівом є хибною.

Зокрема, оцінюючи зібрані докази в даному кримінальному провадженні за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена.

Заразом апеляційний суд враховує, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним ч.ч. 2 та 4 ст. 17 КПК, які передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним в його вчиненні.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Заразом показання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо не причетності його до крадіжки з території ФК Ворона беззаперечно не були спростовані.

Попри аргументи обвинувачення, апеляційний суд визнає можливість існування такої версії подій.

Заразом доказова база сторони обвинувачення ґрунтується на визнавальних усних чи письмових показаннях обвинуваченого ОСОБА_9 і його брата ОСОБА_18 , що отримані з істотним порушенням їхнього права на захист, до повідомлення про своє право відмовитися від давання показань (п.п. 3, 4 ст. 87 КПК), що тягне за собою визнання їх недопустимими.

На підставі досліджених матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_9 у вчинені крадіжки за обставин вказаних в обвинувальному акті поза розумним сумнівом не доведено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження є обґрунтованими. Доводи його апеляційної скарги щодо підстав для скасування обвинувального вироку є слушними.

У цьому кримінальному проваджені не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, що відповідно до ст. 417 КПК є підставою для скасування обвинувального вироку і закриття кримінального провадження в силу п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Зважаючи на викладене, апеляційна скарга обвинуваченого, в якій він просив скасувати вирок і закрити провадження підлягає задоволенню.

Водночас апеляційна скарга захисника, в якій він просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК задоволенню не підлягає, адже апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність закриття цього кримінального провадження з реабілітуючих підстав. Окрім того, вказане кримінальне провадження було внесено 10.06.2017, цебто до введення в дію положень п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, згідно з Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу, Цивільного процесуального кодексу, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 16.03.2018.

Так само апеляційна скарга начальника Лисянського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_6 , який просив змінити обвинувальний вирок, задоволенню не підлягає, у зв`язку з прийнятим рішенням апеляційним судом про скасування цього вироку та закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК

Долю речових доказів необхідно вирішити на підставі ст. 100 КПК. Судові витрати за проведення експертизи слід покласти на державу.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги начальника Лисянського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2023 року щодо ОСОБА_9 - скасувати.

Кримінальне провадження №0000647 щодо ОСОБА_9 за ч.3 ст.185 КК закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК.

Процесуальні витрати в сумі 989,60 грн. віднести на рахунок держави.

Речові докази: електропилу зеленого кольору марки «MAKITA», двохжильний кабель білого кольору довжиною 90м., перфоратор зеленого кольору марки «MAKITA», машинку для зшивання мішків зеленого кольору, болгарку зеленого кольору марки «MAKITA» 230, болгарку зеленого кольору 125 марки «MAKITA», електродриль зеленого кольору марки «DWT», влагометр, три пачки електродів по 2,5 кг., один диск до болгарки 125, свердло, свердло побідітове 12, зварювальний апарат марки «ЕДОМ» червоного кольору, повернути за належністю власнику ОСОБА_8 .

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4