УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна.

Клопотання мотивоване тим, що Вінницькою окружною прокуратурою Вінницької області здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000560, внесеному до ЄРДР від 05.09.2025, за попередньою правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 114-1 КК України, в ході здійснення якого, з метою збереження речових доказів, виникла необхідність в накладенні арешту на автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Прокурор ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак попередньо суду надано матеріали кримінального провадження та копії документів на обґрунтування клопотання.

Власник вилученого автомобіля в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду клопотання був повідомлений завчасно та належним чином, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу.

Представник особи, у якої вилучено майно ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду клопотання був повідомлений завчасно та належним чином, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, водночас на адресу суду надіслав заяву, в якій заперечує щодо задоволення клопотання про арешт майна, оскільки на думку представника воно є невмотивованим.

Відповідно до частини першої статті 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Враховуючи те, що учасники процесуальної дії в судове засідання не з`явились, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання у їх відсутність.

Згідно з частиною четвертою статті 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Оскільки учасники процесуальної дії в судове засідання не з`явились, слідчий суддя вважає за можливе розглянути дане клопотання без застосування технічних засобів фіксування.

Дослідивши вказане клопотання та додані до нього матеріали слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження віднесено накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК).

Згідно з частиною третьою статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. (ч. 2 ст. 170 КПК)

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів справи вбачається, що Вінницькою окружною прокуратурою Вінницької області здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000560, внесеному до ЄРДР від 05.09.2025, за попередньою правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 114-1 КК України.

З матеріалів справи слідує, що 05.09.2025 року до відділу поліції №3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області надійшло повідомлення по спец. лінії 102 про те, що працівник ТЦК та СП - гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 , солдат роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив, що неподалік зупинки громадського транспорту Вінницького обласного клінічного фтизіопульмонологічного центру невідомий чоловік на транспортному засобі марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 перекрив рух транспорту.

Після чого, відчинив пасажирські двері автомобіля «FORD» та повідомив військовозобов?язаним вийти, при цьому наніс удар працівнику ТЦК та СП, та забрав із салону авто «FORD» військовозобов?язаних ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За даним фактом слідчим відділенням відділу поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000560 від 05.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

05.09.2025 року проведено огляд місця події, за адресою: двір під?їзду буд. АДРЕСА_2 , в ході якого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , добровільно видав автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , яким було перекрито рух автомобіля марки «FORD» працівників ТЦК та СП, після чого наніс тілесні ушкодження працівнику ТЦК та СП, та забрав із салону авто «FORD» військовозобов?язаних ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , оглянуто, поміщено на арешт майданчик ВП №3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області, за адресою: вул. Мечнікова, 7, м. Вінниця.

Постановою старшого слідчого від 05.09.2025 вилучений автомобіль визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Прокурор в клопотанні зазначив, що вказана річ має істотне значення для кримінального провадження, оскільки безпосередньо містить сліди кримінального правопорушення та може бути використане під час проведення судових експертиз, інших слідчих дій для з`ясування дійсних обставин події.

Враховуючи вищевикладене, прокурор просив клопотання задовільнити.

Надаючи оцінку обґрунтованості клопотанню прокурора, слідчим суддею враховується наступне.

Обґрунтовуючи клопотання, прокурором зазначається, що метою арешту є - збереження речових доказів.

Частиною першою статті 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З поданого прокурором клопотанням та доданих до нього документів вбачається, що автомобіль марки ««BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Поряд з цим в клопотанні прокурора не наведено, які саме сліди кримінального правопорушення зберіг на собі наведений транспортний засіб, який належить третій особі. Таким чином прокурором неналежним чином обґрунтовано обставини про відомості, які містить сам автомобіль, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

З фабули кримінального правопорушення, що наведено у клопотанні та пояснень ОСОБА_9 судом встановлено, що на наведеному транспортному засобі пересувався фігурант по справі ОСОБА_9 , та після конфлікту з працівниками ТЦК та СП, на вказаному транспортному засобі ОСОБА_9 відвіз двох військовозобов`язаних ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у місто.

Як слідує з протоколу огляду місця події від 05.09.2025, за результатами його проведення вилучено лише сам автомобіль та поміщено його на арешт майданчик, тоді як автомобіль не являється об`єктом кримінально протиправних дій, та належить третій особі.

Отже, автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не являється об`єктом кримінально протиправних дій та не містить слідів кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_9 , однак використовувався фігурантом по справі як засіб пересування, під час вчинення кримінального правопорушення, яке йому інкримінується.

При цьому, в ході досудового розслідування, у межах даного кримінального провадження, зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являється власником автомобіля марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до частини першої статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Відповідно до статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченого цим кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Частиною п`ятою статті 173 КПК України передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає перелік майна, на яке накладено арешт; підставу застосування арешту майна; перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, слідчий суддя вважає, що арешт на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідно накласти шляхом заборони розпоряджатися вказаним майном, однак без позбавлення власника права його використання.

В той же час, враховуючи те, що будь-яких слідчих дій з транспортним засобом не планується проводити, оскільки останній вже оглянуто слідчими, перебування автомобіля на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, під відкритим небом, призводить до його псування та порушує права власника на використання його в інтересах сім`ї, слідчий суддя вважає за необхідне зобов`язати прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні №0000560, внесеному до ЄРДР від 05.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 повернути (передати) на відповідальне зберігання власнику - ОСОБА_4 , з правом його використання, однак без права відчуження.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 98, 100, 131, 132, 167, 170, 172, 173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони розпоряджатися автомобілем (відчужувати, дарувати, передавати в заставу тощо), однак без позбавлення власника права користування автомобілем.

Виконання та контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 .

Зобов`язати прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 повідомити заінтересованих осіб про накладання арешту на вищевказане майно.

Зобов`язати прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні №0000560, внесеному до ЄРДР від 05.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, автомобіль марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 повернути (передати) на відповідальне зберігання власнику - ОСОБА_4 , з правом його використання, однак без права відчуження.

Ухвала слідчого судді, в частині накладення арешту, може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, однак оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя