ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні угоду про визнання винуватості від21 листопада 2025 року, укладену в кримінальному провадженні № 0000963, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 вересня 2024 року, між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Київської міської прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , одруженого, офіційно працевлаштованого на ТОВ «Компанія «Агродія», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України,

за участі сторін та інших учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

24.08.1991, Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31.05.1997, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та РФ уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною і РФ (ратифікований Законом України від 14.01.1998 року 13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 02.03.1999 № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносини на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, не застосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Рішенням Конституційного суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, ІІ та ХІІІ Основного Закону України - Конституції України.

Зокрема, положеннями статей 1 та 2 Конституції України, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 №36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16.12.1970 № 2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21.12.1965 №2131 (ХХ) року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету; №2625 (XXV) та від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися в Україні, у представників РФ, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій із використанням зброї, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Своїх злочинних цілей представники РФ вирішили досягти зокрема шляхом збройного конфлікту та створення і фінансування терористичних організацій на території України.

Так, 07.04.2014, в м. Донецьку Донецької області під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади РФ та ЗС РФ із застосуванням зброї створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»). Координація діяльності цієї терористичної організації, як і її фінансове, матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється невстановленими на цей час представниками влади та ЗС РФ, окремими іноземними громадянами, а також окремими суб`єктами господарської діяльності та громадянами України, лояльно налаштованими до ідей та діяльності «ДНР».

Надалі, 27.04.2014, в м. Луганськ, Луганської області під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади РФ та ЗС РФ із застосуванням зброї створено терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»). Координація діяльності цієї терористичної організації, як і її фінансове, матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється невстановленими на цей час представниками влади та ЗС РФ, окремими іноземними громадянами, а також окремими суб`єктами господарської діяльності та громадянами України, лояльно налаштованими до ідей та діяльності «ЛНР».

07.04.2014 за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції (далі - АТО) із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань, яка тривала до 30.04.2018 року та надалі отримала формат «операції Об`єднаних сил».

З квітня 2014 року учасники терористичних організацій «ЛНР» та «ДНР», реалізуючи злочинний умисел представників влади рф і зс рф щодо досягнення зазначених завдань, з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації збройного конфлікту, міжнародного ускладнення та впливу на прийняття рішень органами державної влади і місцевого самоврядування, зокрема щодо визнання легітимності діяльності «ЛНР» та «ДНР», влади її керівників, здійснюють захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів інфраструктури на території Луганської та Донецької областей, акти застосування збройної сили проти держави України, чинять збройний опір військовослужбовцям Збройних Сил України та правоохоронним органам України, задіяним у відновленні територіальної цілісності України та забезпеченні правопорядку, вчиняються інші злочини.

Як наслідок, частина території Луганської та Донецької областей опинилась під контролем представників терористичної організації «ЛНР» та «ДНР» та відповідно до постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17.03.2015 «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», постановою Верховної Ради України № 252-VІІІ від 17.03.2015 «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», Закону України від 18.01.2018 «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» набула статусу тимчасово окупованої території.

Факт створення «ЛНР» та «ДНР» за підтримки та під контролем РФ визнано Резолюцією ПАРЄ від 12.10.2016. При цьому в Резолюції зазначено, що «ЛНР» та «ДНР», всі їх «установи» не мають будь-якої легітимності у відповідності з українським або міжнародним правом.

У подальшому, 23.02.2022, керівники тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей звернулися до Президента РФ з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих «Донецької та Луганської народних республік».

24.02.2024 Президент РФ ОСОБА_6 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2737 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували та віддали наказ про вторгнення підрозділів ЗС РФ в Україну.

Надалі, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці ЗС РФ шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державний кордон України в Автономній республіці Крим, Київській, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви, інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України з 05 год. 30 хв., який набув чинності з дня його опублікування 24.02.2022. Згідно Указу Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022, та у подальшому продовжено указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, №49/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 06.05.2024, №470/2024 від 28.10.2024, № 26/2025 від 14.01.2025 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 год. 08.02.2025 строком на 90 діб.

Незважаючи на викладене, у громадянина України ОСОБА_4 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, але не пізніше початку лютого 2024 року, більш точної дати часу та місця не встановлено, виник та сформувався стійкий злочинний намір, направлений на вчинення кримінально караних діянь, що полягають у поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

На виконання свого умислу, ОСОБА_4 у невстановленому досудовим розслідуванням місці, у невстановленому досудовим розслідуванням часі, зареєстрував обліковий запис в соціальній мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_7 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подальшому, 16.02.2024, ОСОБА_4 діючи умисно, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, у невстановлений досудовим розслідуванням час, використовуючи раніше створений обліковий запис в соціальній мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_7 », за допомогою невстановленого електронного пристрою, поширив серед користувачів соціальної мережі «Facebook» публікацію що починається словами: «вчерашняя …» та закінчується словами: «…будет за нами!!!», в якій міститьсязаперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у поширенні матеріалів, у яких міститьсязаперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України.

Крім того, громадянин України ОСОБА_4 , у період часу з 02.05.2024 по 18.09.2024,перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, у невстановлений досудовим розслідуванням часі, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, на шкоду інформаційній безпеці суспільства та держави, з метою виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, в умовах швидкого розвитку інформаційного суспільства в Україні та глобального інформаційного простору, використання інформаційно-телекомунікаційних технологій у всіх сферах життя, де особливого значення набувають проблеми інформаційної безпеки, як складової державної безпеки України, продовжуючи свій злочинний намір, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці,у невстановлений досудовим розслідуванням час, діючи умисно, повторно, на своїй персональній відкритій сторінці в соціальній мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_7 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , поширив серед користувачів вказаної соціальної мережі публікації, в яких міститься виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, а саме:

- 02.05.2024 поширив публікацію, яка містить наступний текст: «выставка трофеев, Абрамс» з прикріпленим фотозображенням;

- 03.06.2024 поширив публікацію, яка містить текст, що починається словами: « 2 июня 2014 года Украина совершила… » та закінчується словами: «…20 человек получили осколочные ранения»;

- ІНФОРМАЦІЯ_4 поширив публікацію, яка містить текст, що починається словами: «Из речи наркома просвещения УССР…» та закінчується словами: «…Источник: Перший Всеукраїнський учительський з`їзд в Харкові від 5 до 11 січня 1925 р, стр. 65».

Таким чином, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний характер власних намірів, в тому числі сформованих в умовах швидкого розвитку інформаційного суспільства в Україні та глобального інформаційного простору, використання інформаційно-телекомунікаційних технологій у всіх сферах життя, де особливого значення набувають проблеми інформаційної безпеки, як складової державної безпеки України, діючи умисно, цілеспрямовано, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, переслідуючи ідеологічні мотиви, достовірно знаючи про публічно комунікативний характер соціальної мережі «Facebook» через можливість поширення інформації через всесвітню мережу Інтернет серед невизначеного кола осіб, переслідуючи прямий умисел, направлений на поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, серед користувачів соціальної мережі «Facebook», розмістив на особистій сторінці вищевказані публікації, чим повторно поширив серед користувачів соціальної мережі «Facebook» матеріали, в яких міститься виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України.

21 листопада 2025 року між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , в присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості, згідно якої обвинувачений повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні зазначених вище кримінальних правопорушень.

Дана угода укладена з дотриманням вимог ст.ст. 468, 469, 470, 472-473 КПК України.

Погоджена сторонами угода містить наступні положення:

1. ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачене ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України.

Час, місце, обставини скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення відповідають змісту обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті.

2. За умовами угоди обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнає себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України. Фактичні обставини справи визнав, кваліфікацію дій не заперечував. Обвинувачення визнав у повному обсязі.

3. Під час укладання угоди враховано, що ОСОБА_4 , щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину та встановленню істини у даному кримінальному провадженні. При визначенні узгодженої міри покарання враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, під час досудового розслідування сумлінно виконував свої процесуальні обов`язки, має міцні соціальні зв`язки, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, що виражається у негативному відношенні до вчиненого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутності обставин, які обтяжують покарання, а також відсутність наслідків від вчиненого, надав копії документів, які підтверджують обставини надання ним допомоги ЗСУ у відсічі та стримані збройної агресії РФ - благодійними внесками на підтримку ЗСУ.

4. ОСОБА_4 під час судового розгляду беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.436-2 КК України (поширенні матеріалів, у яких міститьсязаперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році) та ч.3 ст.436-2 КК України (поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, вчиненому повторно).

5. Сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 за вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, за вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі. У відповідності до ст. 70 КК України при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та покласти на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

Суд визнає вказане положення угоди таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Відповідно до вимог ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно до вимог п.1 ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена упровадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією).

6. Відповідно до ст. 473 КПК України наслідком укладання та затвердження зазначеної угоди для сторін є:

а) для прокурора і обвинуваченого обмеження права на оскарження вироку.

ОСОБА_4 роз`яснені підстави оскарження обвинувального вироку, яким затверджена ця угода в апеляційному порядку, що визначені в п.1 ч.1 ст.394 КПК України, та в касаційному порядку, що визначені в п.1 ч. 3 ст. 424 КПК України.

б) для обвинуваченого відмова від здійснення прав, передбачених абзацом 1 і 4 п.1 ч. 4 ст. 474 КПК України.

Під час проведення судового засідання судом роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_4 положення ч.5 ст. 474 КПК України щодо його права на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має при цьому певні права, визначені цією ж статтею; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України; характер обвинувачення; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Обвинувачений ОСОБА_4 усвідомлює, що умисне невиконання даної угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України.

В судовому засіданні прокурор підтримав та просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 436-2 КК України визнав повністю, підтвердив обставини вчинення кримінальних правопорушень, викладених у обвинувальному акті, надавши показання, що до події, час і спосіб вчинення ним кримінального правопорушення. Щиро розкаюється у вчиненому, просить суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде призначена йому судом у разі затвердження угоди про визнання винуватості, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, які у судовому засіданні йому були додатково роз`яснені.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , також, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості. Зазначив, що угоду про визнання винуватості від 21 листопада 2025 року укладено прокурором ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_4 у його присутності, після роз`яснення наслідків укладення вказаної угоди та затвердження її судом, без застосування до його підзахисного будь-якого тиску, тобто вказана угоди укладена з дотриманням вимог КПК України.

Суд переконався в добровільності позиції сторін.

Заслухавши прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , які підтвердили, що їм зрозумілий зміст роз`яснених судом наведених вище норм та вони просять суд затвердити угоду про визнання винуватості, перевіривши матеріали провадження, угоду, що укладена з дотриманням вимог ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність її затвердження.

Враховуючи тяжкість вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до нетяжкого та тяжкого злочину, обставини їх вчинення, а також дані про особу обвинуваченого, який на диспансерному обліку у наркотичному диспансері та у психіатричній лікарні не перебуває, має стійкі соціальні зв`язки, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, а також обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, суд дійшов висновку про необхідність затвердження угоди про визнання винуватості та призначення ОСОБА_4 покарання, яке було узгоджено сторонами угоди про визнання винуватості: за ч.2 ст.436-2 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі та ч. 3 ст.436-2 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно визначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у вигляді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 75 КК України, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що вказані обставини в своїй сукупності дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства при його звільненні від відбування покарання з випробуванням, згідно вимог ст. 75 КК України та з покладанням на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

У відповідності до положень ст. 77 КК України додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2, 3 ст.436-2 КК України, у вигляді конфіскації майна, не застосовується.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Згідно з ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконався, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Визначене в угоді покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Таким чином, укладена між сторонами угода про визнання винуватості відповідає положенням статей 63, 65, ч.2, ч. 3 ст. 436-2 КК України і має бути затверджена.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, застосований до ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді від 22.09.2025, який в подальшому ухвалою судді від 14.11.2025 був продовжений, скасувати до набрання вироком законної сили.

На підставі ст. 100 КПК України вирішити долю речових доказів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Відповідно до ст.124 КПК України стягнути з обвинуваченого на користь держави документального підтверджені витрати на залучення експерта.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2025, відповідно до положень ч. 4 ст. 174 КПК України - скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 124, 174, 314, 370, 374, 475, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Угоду про визнання винуватості від 21листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0000963, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 вересня 2024 року, укладену між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Київської міської прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 - затвередити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України.

Призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 21.11.2025 покарання:

- за ч.2 ст.436-2 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.436-2 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

У відповідності до ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Застосований до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України - скасувати до набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави, витрати за проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 11465/24-36 від 07.05.2025 у розмірі 23 097 (двадцять три тисячі дев`яносто сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2025, на ноутбук ACER Acpire 3, серійний номер NXAD0EU00M2381789A3400, модель N20C6, сірого кольору та мобільний телефон марки Samsung Galaxy A55 5G, модель SM-A556B/ DS, серійний номер НОМЕР_2 , IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , темно-синього кольору в прозорому захисному чохлі, з сім-карткою мобільного оператора "Vodafon" з номером НОМЕР_5 - скасувати.

Речові докази:

- ноутбук ACER Acpire 3, серійний номер NXAD0EU00M2381789A3400, модель N20C6, сірого кольору - повернути ОСОБА_4 за належністю.

- мобільний телефон марки Samsung Galaxy A55 5G, модель SM-A556B/ DS, серійний номер НОМЕР_2 , IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 , темно-синього кольору в прозорому захисному чохлі, з сім-карткою мобільного оператора "Vodafon" з номером НОМЕР_5 - повернути ОСОБА_4 за належністю.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Солом`янський районний суд міста Києва до Київського апеляційного суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити учасникам провадження, що згідно з положеннями статті 476 КПК України у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.

Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1