КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/143/26 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 398/1516/25 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія - ст. 392 ч. 2 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року, про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюна 60 днів, з 25.12.2025 до 22.02.2026, із визначенням застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2026 року перебуває судова справа , стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України/ЄУН 398/1516/25, кримінальне провадження №0000514 від 01.08.2024/.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора ОСОБА_6 , судом першої інстанції у порядку ст. 331 КПК України, розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, вчинити нове кримінальне правопорушення.

Враховано судом, що ОСОБА_7 раніше не судимий, у даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним переправленням осіб через державний кордон України, у період дії військового стану, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до дев`яти років, що може викликати у обвинуваченого бажання переховуватись від суду з метою уникнення можливого покарання. Також, суд врахував наявність ризику можливого незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою зміни останніми своїх показів. Крім цього, обвинувачений офіційно не працює, а отже не має доходу, що свідчить про існування ризику продовження злочинної діяльності.

Обвинувачений ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі та доповненні до неї просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, змінити призначений йому запобіжний захід на домашній арешт.

Зазначив, що він знаходиться під вартою більше 1 року та 4 місяців. При цьому доказів на підтвердження його причетності до переправлення людей у справі немає. Жодних грошей він не отримував, фрагменти відео, які є у матеріалах справи не доводять його причетність до інкримінованого злочину. Покази свідків неправдиві, а заявника він взагалі не знає.

Щодо ризиків вказує, що переховуватись від суду він не має наміру, оскільки ніякого злочину він не вчиняв, всі докази вже досліджені, речові докази вилучені, знищити він нічого не може, свідки всі допитані.

Крім того, зазначає, що не відповідає дійсності вказівка про те, що він не працює, він працював, але неофіційно.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив щодо апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів, судом першої інстанції здійснюється судове слідство у межах кримінального провадження №0000514 від 01.08.2024 по обвинуваченню ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним переправленням осіб через державний кордон України, у період дії військового стану, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до дев`яти років.

У межах даного кримінального провадження ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою й загальний строк тримання обвинуваченого під вартою не перевищує меж розумного і не є надмірним.

Як вимагається положеннями ст. 178 КПК України, враховуються наступні обставини.

Обвинувачений ОСОБА_7 , хоча і має постійне місце проживання та соціальні зв`язки, проте вказані обставини не можуть бути беззаперечним стримуючим фактором його подальшої належної процесуальної поведінки та мінімізувати ймовірність вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Беручи до уваги наведені обставини, можливо стверджувати про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати.

З огляду на тяжкість інкримінованого злочину, суворість можливого покарання, обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити спроби переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину, в тому числі на тимчасово окупованих територіях, впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції достатньою мірою взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

З огляду на зазначене вище, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Доводи обвинуваченого з приводу можливості застосування до нього домашнього арешту, спростовуються наведеним вище.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на безпідставність обвинувачення, відсутність належних та допустимих доказів його вини у пред`явленому обвинуваченні, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо не підтвердження під час судового розгляду обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні - не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2025 року, про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюна 60 днів, з 25.12.2025 до 22.02.2026, із визначенням застави 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4