ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/894/19 Номер провадження 11-кп/814/574/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001919 за апеляційною скаргою прокурора Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 18.12.2023,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хорошки Лубенського району Полтавської області, українця, громадянина України, ФОП, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим та виправдано за ч. 2 та ч. 3 ст. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 191 КК України у зв?язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Цивільний позов залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 23.12.2014, достовірно знаючи, що транспортні послуги згідно договору № 23/12-20 від 23.12.2014 фактично не надавалися, за допомогою комп`ютерної техніки виготовив офіційні первинні бухгалтерські документи: акт приймання виконаних робіт №159/14 від 23.12.2014 про надання транспортних послуг на суму 20 000 грн. та рахунок-фактуру №23/12-1 від 23.12.2014 про надання транспортних послуг на суму 20 000 грн., посвідчив їх своїм підписом та печаткою, після чого через невстановлених слідством осіб, матеріали кримінального провадження відносно яких виділено в окреме провадження, передав їх уповноваженій службовій особі ГФОГП ПЛСС «Спас» в особі ОСОБА_9 з метою подальшого подання даного документа до органів казначейського обслуговування для реєстрації бюджетного зобов`язання ГФ ОГП ПЛСС «СПАС» та оплати коштів за виконані роботи.

26.12.2014 ОСОБА_9 подав до Управління державної казначейської служби України у Лубенському районі вказані документи, а також платіжне доручення №2 від 25.12.2014 на суму 20 000 грн та договір № 23/12-20 від 23.12.2014 для реєстрації бюджетних зобов`язань ГФ ОГП ПЛСС «СПАС», як розпорядника бюджетних коштів, у результаті чого на банківський рахунок ФОП ОСОБА_10 за № НОМЕР_1 безпідставно та незаконно перераховано бюджетні кошти Лубенського району на вищевказану суму.

Після надходження коштів на банківський рахунок за № НОМЕР_1 ОСОБА_7 сплатив з вказаної суми єдиний податок у розмірі 600 грн. та в подальшому зняв з рахунку грошові кошти в розмірі 19 206 грн, сплативши при цьому 194 грн. комісії за послуги банку, та передав дані кошти через невстановлених слідством осіб, матеріали кримінального провадження відносно яких виділено в окреме провадження, ОСОБА_9 .

Окрім цього, 03, 04, 07, 08, 09, 10, 11, 18 та 21 грудня 2015 року ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що транспортні послуги згідно договору №31/10-20 від 30.11.2015 фактично не надавалися, за допомогою комп`ютерної техніки виготовив офіційні первинні бухгалтерські документи:

- акти приймання виконаних робіт про надання транспортних послуг: №148/15 від 03.12.2015 -на суму 11 076 грн, №149/15 від 04.12.2015 - на суму 10 584 грн, № 150/15 від 07.12.2015 - на суму 11 088 грн, № 152/15 від 08.12.2015 - на суму 10 752 грн, № 153/15 від 09.12.2015 - на суму 11 250 грн, №154/15 від 10.12.2015 - на суму 10 974 грн, № 155/15 від 11.12.2015 - на суму 10 974 грн, № 156/15 від 18.12.2015 - на суму 11 550 грн, № 157/15 від 21.12.2015 - на суму 11 388 грн;

- рахунки-фактури №31/10-1 від 03.12.2015 - на суму 11 076 грн, №31/10-2 від 04.12.2015 - на суму 11 076 грн, №31/10-3 від 07.12.2015 - на суму 11 088 грн, №31/11-4 від 08.12.2015 - на суму 10 752 грн, №31/11-5 від 09.12.2015 - на суму 11 076 грн, №31/11-6 від 10.12.2015 - на суму 10 974 грн, № 31/11-7 від 11.12.2015 - на суму 11 388 грн, №31/11-8 від 18.12.2015 - на суму 11 550 грн, № 31/12-9 від 21.12.2015 - на суму 10 974 грн,

посвідчив їх своїм підписом та печаткою, після чого через невстановлених слідством осіб, матеріали кримінального провадження відносно яких виділено в окреме провадження, надав його уповноваженій службовій особі ГФОГП ПЛСС «СПАС» в особі ОСОБА_9 з метою подальшого подання до органів казначейського обслуговування для реєстрації бюджетного зобов`язання ГФ ОГП ПЛСС «СПАС» та оплати коштів за виконані роботи.

В подальшому, ОСОБА_9 подав до Управління державної казначейської служби України у Лубенському районі вказані вище документи, а також договір №31/10-20 від 30.11.2015, платіжні доручення №4 від 10.12.2015 на суму 11 076 грн, № 5 від 10.12.2015 на суму 10584 грн, №6 від 10.12.2015 на суму 11088 грн, №7 від 10.12.2015 на суму 10752 грн, №8 від 10.12.2015 на суму 11250 грн, № 9 від 14.12.2015 на суму 10974 грн, №10 від 14.12.2015 на суму 11388 грн, № 11 від 21.12.2015 на суму 11500 грн, №12 від 21.12.2015 на суму 11338 грн для реєстрації бюджетних зобов`язань ГФ ОГП ПЛСС «СПАС», як розпорядника бюджетних коштів, у результаті чого на банківський рахунок ФОП ГУРТ ВФ за № НОМЕР_1 безпідставно та незаконно перераховано бюджетні кошти Лубенського району на вищевказану суму.

Після надходження коштів на банківський рахунок за № НОМЕР_1 ОСОБА_7 сплатив з вказаної суми єдиний податок у розмірі 3 385 грн. 52 коп. та в подальшому зняв з рахунку грошові кошти в розмірі 95 654 грн. 48 коп., сплативши при цьому 960 грн комісії за послуги банку, та передав дані кошти через невстановлених слідством осіб, матеріали кримінального провадження відносно яких виділено в окреме провадження, ОСОБА_9 , який використав вказані кошти на різні цілі на користь невстановлених осіб.

Тобто, ОСОБА_11 , що будучи фізичною особою-підприємцем, склав та видав завідомо підроблені офіційні документи, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення, а також вчинив ці дії повторно, та створив фізичні умови для розтрати грошових коштів місцевого бюджету Лубенської районної ради Полтавської області шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб на користь ОСОБА_9 , який використав дані кошти на різні цілі на користь невстановлених осіб, чим завдав збитків державі в особі Лубенської районної ради Полтавської області на суму 120 000,00 грн.

Такі дії кваліфіковано за ч.2 та ч.3 ст.358 КК України, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 191 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, місцевий суд зазначив, що немає беззаперечних доказів, що ОСОБА_7 складав та видавав завідомо підроблені офіційні документи, а також вчинив пособництво у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особрю своїм службовим становищем за попередньою змовою групою осіб.

У ході судового розгляду встановлено, що зазначені дії вчинив брат обвинуваченого ОСОБА_12 , який працював бухгалтером, що також підтвердив свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні та не суперечить висновкам судово-почеркознавчої експертизи №26 від 21.01.2019 та іншим наявним у матеріалах справи доказам.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв?язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, дослідити наявні у справі докати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винуватим та засудити:

-за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 191 КК України на 4 роки обмеження волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю строком 1 рік;

-за ч. 2 ст. 358 КК України на 2 роки обмеження волі;

-за ч. 3 ст. 358 КК України на 2 роки обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглиненн менш суворого покарання, більш суворим, остаточно призначити 4 роки обмеження волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю строком 1 рік.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень повністю доводиться наявними у справі доказами.

Так бюджетні грошові кошти Лубенської районної ради Полтавської області надходили на рахунок ФОП ОСОБА_7 , відтиск на усіх документах зроблено печаткою ФОП ОСОБА_7 та заявлені послуги перевезення не надавалися, що підтверджується показаннями обвинуваченого та свідків.

Крім того, усі вилучені документи відповідно до протоколу тимчасового доступу від 19.08.2018 були вилучні саме у ОСОБА_7 .

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та проств звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, строк притягнення до кримінальної відповідальності за які закінчився, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст.17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Винуватість особи має бути доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом (ч. 2 ст. 17 КПК України).

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що вони не підтверджують вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у інкримінованому діянні не визнав, проте не заперечував, що протягом 2014-2015 років він був фізичною особою-підприємцем, яка надавала послуги із перевезення авто, вантажів. Про державну програму, зазначену у обвинувальному акті, він вперше почув влітку 2018 року, коли був викликаний до слідчого. Ніяких послуг він нікому не надавав, договорів ні з ким не підписував, ніяких актів та рахунків також не підписував. З обвинуваченим ОСОБА_9 познайомився у 2019 році в райвідділі поліції у Лубнах під час вручення їм підозри у межах даного кримінального провадження.

У своїй діяльності як ФОП він не мав офіційно найманих працівників, але неофіційно мав бухгалтера - рідного брата ОСОБА_12 , який надавав йому такі послуги, як спеціаліст. Останній повністю здійснював бухгалтерський супровід його підприємницької діяльності, в розпорядженні брата була печатка ОСОБА_7 як ФОП та його електронний ключ, за допомогою якого керував банківським рахунком. Ніяких первинних бухгалтерських документів по банківському рахунку він не підписував особисто, тобто виписок з рахунку, документів про перерахунок коштів, списання тощо. Такі дії здійснював бухгалтер - ОСОБА_12 .

Зазначив, що документи, підписані від його імені і з відтиском його печатки, що приєднані до матеріалів цієї кримінальної справи, підписані не ним.

Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні в суді першої інстанції вказав, що він разом з ОСОБА_14 входили до Першої Лубенської сотні самооборони «Спас» та брали участь у виконанні мобілізаційної програми. При цьому зазначив, що з ОСОБА_7 та ОСОБА_15 раніше знайомий не був.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що вона на прохання ОСОБА_9 , якого давно знала, допомагала по мобілізаційній програмі з реєстрацією документів в державному казначействі у жовтні - листопаді 2014 року. Тоді був укладений договір між ОСОБА_7 та ГО «Спас» на перевезення. Цей договір свідкові надали ОСОБА_14 та ОСОБА_9 у 2014 році. ОСОБА_7 вона особисто не знала.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14 розповів, що був учасником ГО «Спас», керівником якого було обрано ОСОБА_9 Бухгалтером ГО «Спас» була ОСОБА_17 . Працюючи в ГО, свідок підшукував людей, у яких можна було придбати амуніцію для воїнів АТО та займався її перевезенням до зони АТО. На сесії Лубенської районної ради було виділено державні кошти для здійснення поїздок до зони АТО. Після чого члени штабу ГО «Спас» від працівників держказначейства дізналися про перелік документів, які мають бути оформлені і передані туди для отримання коштів. Оскільки строки на укладення угоди з перевізником були стислими, йому надали номер ОСОБА_18 , який допоміг укласти угоду з ФОП ОСОБА_7 . Перевізника свідок не знав та пояснив, що з братами ОСОБА_19 знайомий не був, домовленостей з ними ніяких не мав.

Свідок ОСОБА_20 показав, що на прохання ОСОБА_14 , який розповів, що разом з хлопцями допомагає воїнам у зоні АТО за власні кошти, запропонував гарного бухгалтера ОСОБА_12 для оформлення таких поїздок, оскільки держава виділила на таку допомогу кошти і було потрібно знайти перевізника, який зможе оформити ці поїздки документально. На що ОСОБА_12 погодився та після того, як кошти надходили на рахунок, сплачував із них податки, не маючи ніякої вигоди для себе, оскільки це було обумовлено відразу, так як кошти були передбачені для хлопців з АТО, та передавав їх свідкові, який вподальшому віддавав кошти ОСОБА_14 . Це відбувалося два рази у 2014 та 2015 роках.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 підтвердив, що працював бухгалтером у свого брата, ОСОБА_7 , який був зареєстрований як ФОП, мав у користуванні його печатку, доступ до його електронного банкінгу через електронний підпис брата. В грудні 2014 році до нього звернувся ОСОБА_20 , на прохання якого він виготовив договір про здійснення перевезень в зону АТО від імені свого брата, крім того від імені брата він складав акти прийому-передачі виконаних робіт та видавав первинні бухгалтерські документи на оплату ГО «Спас» робіт по здійсненню поїздки в цю зону, хоча самої поїздки не було, а вся інформація, яка містилася в цих документах, була неправдива. Документи були потрібні для передачі їх до казначейства й подальшої оплати їх за рахунок державних коштів. Отримавши гроші в сумі 20 000 грн, він ці гроші як повернення безповоротної фінансової допомоги перерахував на свій рахунок, в подальшому зняв з рахунку як готівку і віддав їх за вирахуванням податку ОСОБА_20 , при цьому склавши фіктивний договір позики між своїм ФОП та ФОП брата. Так само у 2015 році до нього знову звернувся ОСОБА_20 , і цього разу протягом листопада-грудня 2025 року він виготовив договір про перевезення від імені брата, акти виконаних робіт на 9 поїздок в зону АТО та відповідні рахунки фактури. Отримані грошові кошти від ГО «Спас», він перераховував як на своє ФОП, так і на ФОП « ОСОБА_21 » - своєї колишньої дружини, в подальшому кошти переводив у готівку і віддавав їх ОСОБА_20 за вирахуванням податків. Про такі свої дії свого брата - обвинуваченого ОСОБА_7 не повідомляв.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, надані свідком ОСОБА_12 показання є послідовними, логічними, такими, що узгоджуються між собою, з показаннями обвинувачених, свідків та з іншими письмовими доказами. Тому підстав недовіряти їх колегія суддів не вбачає.

Показання свідка ОСОБА_12 щодо вчинених ним дій від імені його брата ОСОБА_7 також узгоджуються з висновками наявної у справі судово-почеркознавчої експертизи №26 від 21.01.2019, з якого вбачається, що ОСОБА_7 не підписував офіційні документи, підробка яких йому інкримінується.

Також даючи оцінку наявній у справі бухгалтерській документації, яка була підставою для проведення відповідної судово-економічної експертизи №26 від 03.12.2018, суд зазначає, що ні самі по собі окремо, ні в своїй сукупності ці документи не вказують на винуватість ОСОБА_7 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, а лише підтверджують факт проведення певних розрахункових операцій.

Таким чином, докази, що підтверджували б факт складання ОСОБА_7 первинних бухгалтерських документів, що стали підставою для незаконного отримання коштів, відсутні. Також немає даних про обізнаність ОСОБА_7 про надходження на його банківський рахунок відповідних коштів та їх використання. При цьому з ОСОБА_9 обвинувачений знайомий не був та об?єктивних даних про те, що ОСОБА_7 мав умисел на співпрацю із вказаною особою та допомагав йому у незаконному отриманні коштів, не здобуто. При цьому ОСОБА_12 стверджує, що всі ці дії виконував він особисто, без узгодження із обвинуваченим.

За таких обставин місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність беззаперечних доказів того, що ОСОБА_7 складав та видавав завідомо підроблені офіційні документи, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, а також складав та видавав завідомо підроблені офіційні документи, які посвідчують певні факти, що мають юридичне значення, повторно, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, та вчинив пособництво у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 191 КК України.

Судом першої інстанції детально досліджено всі докази, надані стороною обвинувачення, та вжито всіх можливих заходів у рамках кримінального провадження для з`ясування обставин та усунення протиріч.

У ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у суді і вичерпані можливості їх отримати. Тому висновок суду першої інстанції про недоведеність участі обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінільних правопорушень є правильним та обґрунтованим.

Істотних порушень процесуального закону, що тягнули б за собою скасування вироку, місцевим судом допущено не було.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 , про що ставить питання прокурор, немає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 18.12.2023, щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4