Номер провадження: 11-сс/813/1435/25
Справа № 523/8327/25 1-кс/523/3954/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та слідчого УСБУ ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 03.07.2025 про накладення арешту на майно в межах к/п №0000015 від 15.03.2024 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України та за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000015 від 15.03.2024 було задоволено клопотання ст. слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській обл. ОСОБА_7 та накладено арешт із забороною відчуження та здійснення реєстраційних дій на наступні об`єкти нерухомого майна:

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 100 (розмір частки 174/1000);

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер: 100 (розмір частки 1/1).

Зобов`язано посадових осіб Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6) здійснити відповідні дії стосовно накладення арешту та заборони відчуження та здійснення реєстраційних дій на зазначене вище нерухоме майно, з моменту оголошення ухвали.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що наявні достатні правові підстави для накладення арешту на зазначене у клопотанні слідчого майно, оскільки існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що це майно може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на наступні обставини:

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що органом досудового розслідування не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_10 володіє, користується та розпоряджається вказаним у клопотанні нерухомим майном, натомість, жоден із допитаних свідків не зазначає стосовно будь-якого відношення квартир по АДРЕСА_3 , до особи ОСОБА_10 ; всупереч вимог ч. 4 ст. 95 КПК України слідчим суддею були враховані лише показання свідків, надані слідчому, та не враховано показань, наданих власником майна ОСОБА_8 в судовому засіданні;

- слідчим суддею не враховано того, що є безпідставними доводи слідчого стосовно того, що ОСОБА_8 не мала можливості придбати зазначене у клопотанні нерухоме майно, натомість, всі зауваження власника майна стосовно наявності заощаджень, в тому числі від покійного чоловіка, який був моряком та ходив в рейси під іноземними прапорами, залишились без належної уваги, як і те, що майно було придбане 17.04.2025, в той час як підозрюваний ОСОБА_11 відсутній на території України з 2017 року та жодних грошових переказів на придбання вказаних об`єктів нерухомості не здійснював;

- відповідно до висунутої ОСОБА_10 підозри, кримінальне правопорушення за версією слідства мало місце в 2022 році, при цьому, в клопотанні слідчого жодним чином не зазначено яке відношення має набуте ОСОБА_8 майно до події кримінального правопорушення, а також відсутні докази того, що таке нерухоме майно придбано ОСОБА_8 кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення;

- слідчим суддею не враховано того, що спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_9 просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт зазначеного нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов висновків про наступне.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого УСБУ про арешт майна, зазначених вимог закону не дотримався з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми основного закону узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6)наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Із клопотання слідчого в зазначеному к/п №0000015 вбачається, що слідчий УСБУ просив накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме кв. №№6 та АДРЕСА_4 , належні на праві приватної власності ОСОБА_8 , з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання та забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 1-10).

Так, відповідно до клопотання слідчого про накладення арешту на майно, витягу з ЄРДР у вищевказаному кримінальному провадженні (т. 1, а.с. 11-12) та інших матеріалів провадження, СВ УСБУ в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111-2, ч. 5 ст. 191 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що невстановлені посадові особи під час виконання договору з капітального ремонту укриття привласнили бюджетні кошти в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану.

Окрім того, 23.04.2024 в зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, зокрема, у пособництві державі-агресору за ознаками: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_10 підозри у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, яка на теперішній час не змінювалась, була предметом судового розгляду, знайшла своє підтвердження під час обрання стосовно ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України (ухвала Одеського апеляційного суду від 17.06.2024 по справі №522/7128/24, провадження №11-сс/813/894/24).

В клопотанні про арешт майна слідчий УСБУ ОСОБА_7 посилається на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 є фактичним власником ряду нерухомого майна, яке оформлено на рідних та довірених йому осіб, або на юридичні особи, власниками яких є довірені йому фізичні особи.

Органом досудового розслідування встановлено, що матір підозрюваного ОСОБА_10 - громадянка України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є юридичним власником (бенефіціаром) підприємств: ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС», ТОВ «ГРАНД ОТЕЛЬ», ПП «СПАРТАК» () та ПП «ШТРИХ КОД».

Також в ході досудового розслідування встановлено, що 17.04.2025, ОСОБА_8 набула на праві власності об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресами:

- АДРЕСА_1 ; розмір частки 174/1000 (згідно договору дарування від 17.04.2025);

- АДРЕСА_2 ; розмір частки 1/1 (згідно договору купівлі-продажу від 17.04.2025).

Оскарженою ухвалою слідчий суддя задовольнив клопотання органу досудового розслідування та наклав арешт на вказані об`єкти нерухомості.

Водночас, на думку апеляційного суду, слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно не відповідає вимогам ст. 171 КПК України з огляду на наступні обставини.

Згідно із ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Так, посилаючись у вказаному клопотанні про арешт майна на те, що фактичним власником, а також розпорядником майна, яке належить на праві власності ОСОБА_8 , є ОСОБА_10 , орган досудового розслідування не долучив до клопотання належних та достатніх доказів на підтвердження зазначеної обставини.

В обґрунтування висунутого припущення про те, що зазначені у клопотанні об`єкти нерухомого майна, зокрема квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 , не могли бути придбані особисто ОСОБА_8 та були фактично придбані за грошові кошти, належні підозрюваному ОСОБА_10 , слідчий послався на те, що ОСОБА_8 , за період часу з 2000 по 2023 роки, отримала заробітну плату у розмірі 826 957 грн., а як фізична особа-підприємець у період з 2010 по 2016 роки отримала дохід 395 848 грн., будь-яких інших доходів ОСОБА_8 по теперішній час не декларувала.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що вищевказані об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_8 17.04.2025 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу та дарування, укладених із гр. ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 356-363).

Окрім того, представником власника майна ОСОБА_9 до матеріалів судового провадження було долучено копію ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2023, відповідно до якої було задоволено заяву ОСОБА_8 та здійснено заміну стягувача у справі №522/13972/18 про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 заборгованості за розпискою від 07.04.2014 у розмірі 200 000 доларів США з ОСОБА_13 на ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 8-9).

Зазначені обставини можуть свідчити про те, що вказані у клопотанні слідчого про арешт майна об`єкти нерухомого майна могли бути відчужені на користь ОСОБА_8 в рахунок погашення заборгованості відповідно до вищезгаданого судового рішення.

Водночас, як зауважила ОСОБА_8 у судових засіданнях суду 1-ої та апеляційної інстанцій, в неї були наявні заощадження, в тому числі від покійного чоловіка, який працював моряком.

Окремої уваги вартий той факт, що об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_8 у квітні 2025 року, в той час як підозрюваний ОСОБА_10 не перебуває на території України з 2017 року.

При цьому, матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів здійснення ОСОБА_10 будь-яких грошових переказів на ім`я ОСОБА_14 на підтвердження факту того, що придбані квартири можуть належати саме підозрюваному. Також відсутні докази можливої передачі готівкових коштів від ОСОБА_10 своїй матері ОСОБА_14 .

При цьому, із матеріалів виконаного оперативним підрозділом доручення слідчого від 15.09.2025, які надані представником ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що, за версією правоохоронного органу підозрюваний ОСОБА_10 фактично володіє та використовує для ведення господарської діяльності певні об`єкти нерухомого майна, серед яких також кв. АДРЕСА_6 , зокрема, здає в оренду належні йому об`єкти нерухомості, які використовуються ОСОБА_10 для отримання грошових коштів, які в подальшому передаються представникам держави-агресора.

На спростування зазначених обставин, представником власника майна ОСОБА_9 надані скрін-шоти фотознімків, з яких вбачається, що вищевказана кв. АДРЕСА_6 знаходиться в непридатному для проживання стані, потребує ремонту та наразі об`єктивно не може використовуватись для здачі в оренду.

Отже, враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування на даний час не було спростовано того, що зазначені в клопотанні об`єкти нерухомого майна належать на праві приватної власності саме матері підозрюваного ОСОБА_10 ОСОБА_8 , придбані останньою за власні кошти відповідно до укладених на законних підставах правочинів, а доказів придбання цього нерухомого майна кримінально протиправним шляхом або його отримання внаслідок вчинення кримінального правопорушення матеріали провадження не містять.

Колегія суддів зауважує, що, відповідно до положень ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті (задля забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Разом із тим, з урахуванням вищевикладених обставин слід констатувати, що органом досудового розслідування не було долучено до клопотання слідчого про арешт майна достатніх доказів, які б підтверджували версію стосовно того, що об`єкти нерухомого майна, зокрема квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 , фактично належать саме підозрюваному ОСОБА_10 та використовуються ним для здійснення господарської діяльності, отримання прибутку та фінансування держави-агресора.

На думку апеляційного суду, в даному випадку, органу досудового розслідування для належного доведення обставин, на які посилається слідчий у клопотанні про арешт майна, необхідно провести ряд слідчих та процесуальних дій, спрямованих на підтвердження версії сторони обвинувачення, що вищезгадані об`єкти нерухомого майна фактично належать та використовуються саме підозрюваним ОСОБА_10 , того факту, що підозрюваний використовує таке майно задля отримання грошових коштів, які в подальшому передаються представникам держави-агресора, а також з`ясувати обставини укладання договорів за якими ОСОБА_8 набула право власності на це майно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на даний час стороною обвинувачення не було доведено достатніх підстав для накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_8 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, яке може бути призначене підозрюваному ОСОБА_10 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

В свою чергу, вимогами ч. 6 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті (задля відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Натомість, долучені до клопотання слідчого про арешт майна матеріали провадження не містять доказів подання на даній стадії досудового розслідування кримінального провадження будь-якою особою цивільних позовів.

Частина 3 ст. 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя суду 1-ої інстанції при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді передчасною та доходить висновку про те, що при розгляді клопотання слідчого та постановлення ухвали були допущені перелічені вище істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили прийняттю законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин з моменту отримання копії повного тексту ухвали.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 03.07.2025, якою накладено арешт на майно, зокрема, об`єкти нерухомого майна, в межах к/п №0000015 від 15.03.2024 №0000015 від 15.03.2024 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України та за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ст. слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській обл. ОСОБА_7 про накладення арешту на нерухоме майно, перелік якого зазначено в мотивувальній частині ухвали, яке належить ОСОБА_8 повернути прокурору-процесуальному керівнику у к/п №0000015 від 15.03.2024 для усунення недоліків, встановлених апеляційним судом, протягом 72 годин з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4