ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/7587/25 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/603/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.110, ч.1 ст.161 КК України
УХВАЛА

Іменем України

02 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника на ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 24.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 24.12.2025 року у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу захисника та обвинуваченого відмовлено, а клопотання прокурора у кримінальному провадженні задоволено та продовжено відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.110, ч.1 ст.161 КК України, строк тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів до 20 лютого 2026 року без визначення розміру застави.

На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 24.12.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що сторона захисту не погоджується із висновками щодо кваліфікації дій за ч.3 ст.436-2 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 , ризики, які наведені у клопотанні прокурора, нічим не підтверджені та жодного доказу на їх існування стороною обвинувачення до суду не надано.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 не має на меті переховуватися від суду та слідства, не має можливості знищити або спотворити предмети та речі, що мають відношення до скоєного правопорушення, адже до них відсутній доступ.

На думку сторони захисту інші ризики, передбачені п.п.3,4,5 ст.177 КПК України також не знаходять своє відображення у матеріалах та обставинах справи.

Додатково адвокат звертає увагу, що перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою негативно впливає на стан здоров`я та становить ризик для його життя.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник підтримував вимоги апеляційної скарги, не погоджувався із висновками щодо кваліфікації дій за ч.3 ст.436-2 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки злочин є продовжуваним. Звертав увагу суду апеляційної інстанції, що ризики, передбачені ст.177 КПК України не підтверджені та недоведені. Наголошував, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 значно погіршився, що унеможливлює його перебування під вартою, тому просив колегію суддів застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді застави або домашнього арешту.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, ризики, передбачені клопотанням, доведені. Звертав увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 має можливість отримувати належну медичну допомогу в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника обвинуваченого, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд вважав доведеними стороною обвинувачення ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик переховування від органу досудового розслідування/суду колегія суддів вважає актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження, оскільки він обумовлений, серед іншого, і можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання, на думку суду, особливо сильно підвищують ризик переховування від органу досудового розслідування та/або суду на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності, зокрема, в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи передбачені санкціями статей покарання у вигляді позбавлення волі на строк до восьми років, а також усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах Збройної агресії російської федерації проти України, обвинувачений може переховуватись від органу досудового розслідування, а в подальшому під час судового розгляду й від суду, на території рф чи тимчасово окупованих частинах території України. Ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на думку суду, також є актуальним, оскільки наразі досудове розслідування кримінального провадження триває, вирішується питання про проведення цілої низки слідчих (розшукових) та процесуальних дій з метою отримання доказів, які обвинувачений, будучи без запобіжного заходу, або при застосуванні менш суворого запобіжного заходу, може знищити, сховати або спотворити.

Також суд вважає, що ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки характер поширюваної ОСОБА_8 інформації, дає підстави вважати про його позитивну налаштованість до держави-агресора та про необхідність у наданні їй підтримки у боротьбі з Україною. Тому, враховуючи його погляди, існує ризик продовження ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 110, ч. 1 ст. 161 КК України чи вчинення останнім іншого кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Крім того, суд апеляційної інстанції ставиться критично до доводів сторони захисту щодо необхідності зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України. Крім того, сторона захисту має право звертатися з відповідними клопотаннями про забезпечення лікування до адміністрації установи, де ОСОБА_8 перебуває під вартою, та у випадку відсутності відповідного реагування з боку посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» оскаржувати такі дії чи бездіяльність у встановленому законом порядку. На час апеляційного розгляду, колегії суддів не надано доказів, які б підтверджували неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та неможливість отримання ним належного, необхідного лікування та медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи сторони захисту щодо необхідності визначення розміру застави обвинуваченому, оскільки останньому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 110, ч. 1 ст. 161 КК України, які є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, спрямованими проти основ національної безпеки України.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст.ст. 110, 436-2 КК України, застосовується запобіжний захід виключно у вигляді тримання під вартою, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги підвищену суспільну небезпеку інкримінованих діянь в умовах збройної агресії проти України, суд дійшов висновку, що визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні суперечило б вимогам кримінального процесуального закону та не відповідало б завданням кримінального провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 24.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: