Дата документу 30.09.2025
Справа № 334/7401/25
Провадження № 1-кс/334/2390/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту з майна у кримінальному провадженні №0001692 від 03.09.2025,

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання ОСОБА_3 про часткове скасування арешту з майна у кримінальному провадженні №0001692 від 03.09.2025, який був накладений ухвалою слідчого судді від 05.09.2025 року на пасажирський автобус «Volkswagen LT» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить заявнику на праві власності.

На момент подання клопотання про зняття арешту, всі необхідні слідчі дії проведені у повному обсязі. Даний автобус є його єдиним джерелом заробітку, тому просить суд скасувати арешт в частині заборони користування зазначеним транспортним засобом та повернути автобус йому.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, причини неявки не повідомив.

Слідчий ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій зазначив, що проведені необхідні судові експертизи, клопотання просить вирішити на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

05.09.2025 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області про арешт майна у кримінальному провадженні №0001692 від 03.09.2025, задоволено частково. Накладено арешт на пасажирський автобус «Volkswagen LT» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перебуває у власності ОСОБА_3 , у вигляді заборони права на відчуження, розпорядження майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є речовим доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Стаття 98 КПК України передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, під час досудового розслідування стосовно пасажирського автобуса «Volkswagen LT» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перебуває у власності ОСОБА_3 , накладено арешт тільки у вигляді заборони права на відчуження та розпорядження майном.

Отже, слідчий суддя звертає увагу, що під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту, не було накладено арешт в частині користування пасажирським автобусом «Volkswagen LT» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Тому дане клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту в частині користування пасажирським автобусом «Volkswagen LT» не підлягає задоволенню.

Також слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною третьою статті 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Зберігання речових доказів у вигляді автомобілів здійснюється на спеціальних майданчиках, проте тривале знаходження транспортного засобу, за відсутності умов відповідного зберігання, може призвести до знищення майна.

Згідно п. п. 8, 16, 27, 28 постанови КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження. Перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу, підрозділу дізнання. Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, які через громіздкість або з інших причин, визначених у Кримінальному процесуальному кодексі України, не можуть зберігатися без зайвих труднощів в обладнаних приміщеннях або в інших місцях зберігання, визначених у пунктах 17-26 цього Порядку, передаються (крім випадків, коли такі речові докази повернуто власникові або передано йому на відповідальне зберігання) за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду торговельному підприємству для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Таким чином, положення чинного законодавства визначають порядок зберігання речових доказів, коло осіб на яких покладено належне зберігання та передбачають випадки передачі майна на відповідальне зберігання.

Отже, наведене вказує на те, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок контролю та належного зберігання речових доказів у справі і саме він вправі вирішувати питання передачі речового доказу на відповідальне зберігання заінтересованим особам або уповноваженим на виконання вимог закону щодо збереження речового доказу особам.

Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику. що питання щодо передачі речового доказу на відповідальне зберігання вирішує слідчий, якому доручено здійснення досудового розслідування.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 26, 170-173, 174, 376 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту з майна у кримінальному провадженні №0001692 від 03.09.2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1