Дата документу 09.12.2025 Справа № 337/1986/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/882/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/1986/25Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.128 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 04 липня 2025 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велике Солдатське Велико-Солдатського району Курської області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

06 березня 2025 року о 06:32 год. ОСОБА_10 , перебуваючи на території ТОВ «Еліз», що розташоване за адресою: м.Запоріжжя, вул.Василя Стуса, буд.10, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, не передбачаючи можливості настання небезпечних наслідків для здоров`я ОСОБА_8 у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, хоча повинен був та міг їх передбачити, утримуючи кисть правої руки ОСОБА_8 , в якій він утримував палицю для ходи, штовхнув останнього, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому основної фаланги ІІ пальця правої кисті, що кваліфікуються як тілесне ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ст.128 КК, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 , просив вирок скасувати в частині застосування положень ст.75 КК щодо звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання.

Свої вимоги обґрунтував тим, що протягом усього провадження обвинувачений не вживав жодних дій для відшкодування завданої шкоди або примирення з потерпілим, не виявляв щирого каяття, а його поведінка, як під час провадження, так і після ухвалення вироку залишалася зухвалою та демонструє зневажливе ставлення як до закону, так і до потерпілого. Визнання вини з боку обвинуваченого було вимушеним та здійсненим під тиском зібраних доказів виключно з метою уникнення суворішого покарання, а не як щире каяття чи бажання виправити заподіяну шкоду. Під час розгляду кримінального провадження потерпілий неодноразово намагався встановити контакт з обвинуваченим з метою врегулювання ситуації, однак ОСОБА_10 жодного разу не виявив ініціативи до спілкування, не вибачився за свої дії та фактично уникав будь якого діалогу. Також зазначив, що на час звернення з апеляційною скаргою травмований палець у потерпілого не функціонує та існує необхідність подальшої реабілітації. Крім того вказав, що під час досудового розслідування не було вжито належних заходів для забезпечення права потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди, потерпілому не було надано належного роз`яснення та безоплатної допомоги у визначенні розміру матеріальної та моральної шкоди, внаслідок чого не був заявлений цивільний позов.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію потерпілого та його представника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала вирок суду законним та обґрунтованим; обвинуваченого та його захисника, які висловили заперечення проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій жодним з учасників провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК колегією суддів не переглядаються. Провадження розглянуто судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК.

Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_10 , колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди з рішенням суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, однак такі доводи є оціночними та не спростовують правильності застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК.

Відповідно до ст.75 КК звільнення особи від відбування покарання з випробуванням допускається у разі, якщо суд, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість її виправлення без реального відбування покарання.

При цьому закон не пов`язує можливість застосування цієї норми з обов`язковим відшкодуванням шкоди чи примиренням із потерпілим.

Загальною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є результат об`єктивної можливості досягнення мети покарання без його реального виконання. Наявність цієї підстави підтверджується сукупністю обставин кримінального провадження, що передусім характеризують вчинений злочин і особу винного.

Ознаками, які характеризують особу винного та впливають на визначення загальної підстави звільнення від відбування покарання з випробуванням, є: вік; соціальний та професійний статус, робота або навчання; сімейний стан, діти; стан здоров`я, зловживання алкогольними напоями; щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, визнання вини; поведінка у побуті і на роботі чи за місцем навчання; відносини винного із потерпілим; тощо.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 вчинив необережне кримінальне правопорушення, яке у відповідності до положень ч.4 ст.12 КК є нетяжким. Скоєний обвинуваченим злочин не пов`язаний з умисним заподіянням шкоди, застосуванням зброї чи інших небезпечних засобів. Наслідки настали в результаті раптового конфлікту без попереднього умислу, що обґрунтовано встановлено судом першої інстанції.

При призначенні покарання суд обґрунтовано врахував дані про особу обвинуваченого, а саме: його похилий вік (76 років), відсутність судимостей, позитивну характеристику за місцем роботи (є пенсіонером, однак працює за трудовим договором в ТОВ «Еліз»), наявність постійного місця проживання, соціальну стабільність, відсутність перебування на обліках у лікарів психіатра та нарколога. Такі дані в сукупності свідчать про відсутність високого ризику повторного вчинення кримінального правопорушення.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений не відшкодував шкоду та не виявив ініціативи до примирення, саме по собі не є безумовною підставою для відмови у застосуванні ст.75 КК.

Доводи представника потерпілого про те, що під час досудового розслідування не було вжито належних заходів для забезпечення права потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди, потерпілому не було надано належного роз`яснення та безоплатної допомоги у визначенні розміру матеріальної та моральної шкоди, внаслідок чого не був заявлений цивільний позов, є неприйнятними, оскільки жодного підтвердження понесених потерпілим витрат на лікування надано не було ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду, розмір спричиненої обвинуваченим шкоди не визначався. При цьому слід відмітити, що не звернення потерпілого з цивільним позовом в межах кримінального провадження, не позбавляє його права звернутися з відповідними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Твердження апелянта про те, що на час звернення з апеляційною скаргою потерпілий потребує подальшої реабілітації через те, що травмований палець не функціонує, є безґрунтовними, оскільки не підтверджуються жодними доказами.

Доводи апеляційної скарги про нібито формальний характер визнання вини та відсутність щирого каяття спростовуються матеріалами провадження, з яких убачається, що обвинувачений ОСОБА_10 визнав свою провину в повному обсязі, підтвердив фактичні обставини події, не оспорював доказів сторони обвинувачення, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав щирим каяттям.

Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не означає уникнення кримінальної відповідальності, а передбачає реальні правові обмеження та контроль за поведінкою особи з боку уповноваженого органу з питань пробації. Невиконання покладених обов`язків або вчинення нового кримінального правопорушення тягне за собою скасування іспитового строку та реальне відбування призначеного покарання.

Таким чином, призначене ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, є співмірним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Істотних порушень норм матеріального чи процесуального права, які б тягли за собою зміну або скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 04 липня 2025 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4