Номер провадження: 11-кп/813/2201/25
Справа № 498/2052/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

законного представника обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

потерпілої - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріаликримінального провадження №0000371 від 24.03.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 18.06.2025 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поліно-Осипенкове, Роздільнянського району, Одеської області, громадянина України, освіта загальна середня, не одруженого, не працюючого, яка зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на1 (один) рік, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Запобіжний захід обвинуваченому місцевим судом не обирався.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 398000 (триста дев`яносто вісім тисяч) гривень.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком суду, неповнолітній ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він, 24 березня 2024 року, приблизно о 02 год. 10 хв., не маючи посвідчення водія та, відповідно, не маючи належних навичок керування транспортними засобами, достеменно знаючи та розуміючи, що керування транспортним засобом без посвідчення водія заборонено, приступив до керування автомобілем «ВАЗ 21013» реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим допустив порушення вимог п. 2.1. п/п а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі «Правила»), якими передбачено, що: п. 2.1. «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія направо керування транспортним засобом відповідної категорії».

Так, в зазначений день тачас, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21013» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював руху темний час добипо асфальтованому, сухому дорожньому покриттю вулиці Миру в селі Цебрикове Роздільнянського району Одеської області, з боку села Вишневе у напрямку села Мале Цебрикове, по прямій рівній ділянці горизонтального профілю, яка частково освітлена ліхтарями мережі вуличного електро освітлення, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі для руху у протилежних напрямках, без горизонтальної дорожньої розмітки, у смузі свого напрямку руху, зі швидкістю близько 40-50 км/год. Далі, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 , продовжуючи рух у вказаному напрямку, під час руху навпроти будинку №43 вказаної вулиці, де ділянка проїзної частини не освітлювалась ліхтарями, не обрав безпечну і допустиму швидкість руху, не врахував зміну дорожньої обстановки, стан і конфігурацію проїзної частини, умови видимості елементів проїзної частини, свої практичні навички керування транспортними засобами, а також особливості завантаження і технічний стан свого автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, за дорожньою обстановкою постійно не стежив, внаслідок чого відповідно не відреагував на її зміну у вигляді появи на неосвітленій ділянці проїзної частини пішохода ОСОБА_12 , чим порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б) та 12.1 Правил, якими передбачено: п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.12.1.«Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

У подальшому, ОСОБА_8 , у порушення вимог пунктів 12.2. та 12.3 зазначених Правил, що зобов`язують водія: п.12.2. «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги», п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; продовжуючи рух, відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вжив належних і своєчасних заходів до зниження швидкості свого руху до безпечної та допустимої на даній ділянці відповідно до умов видимості дороги, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, продовжив рух у попередньому режимі, в результаті чого, маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, з моменту об`єктивної можливості виявити пішохода ОСОБА_12 , який перебував на проїзній частині у положенні лежачи, чим створював перешкоду для руху і змушував водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу, своєчасно не відреагував на виниклу перешкоду, а навпаки, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховував на їх відвернення, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки або безпечного об`їзду пішохода, та передньою правою частиною автомобіля «ВАЗ 21013» НОМЕР_1 , здійснив переїзд через тіло ОСОБА_12 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_12 , отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці пригоди, а саме: а) травму голову: множинні садна на лобі справа і зліва, лівої брови, в проекції лівої вилиці, правої щоки, шкіри перенісся, правого підборіддя; б) травму тулуба: множинні садна на лівій половині живота в нижній третині, на правій половині спини в нижній третині з переходом на праву сідничну ділянку; в) травму кінцівок: садна на долонній поверхні правої кисті та тильній поверхні пальців правої кисті, на тильній поверхні лівої кисті, на передній поверхні правого колінного суглобу; г) закриту травму живота: розрив печінки з розтрощенням паренхіми, розрив селезінки, крововилив на поверхні лівої нирки; крововилив в черевну порожнину (2200 мл рідкої крові). Смерть ОСОБА_12 настала від отриманих при ДТП множинних ушкоджень: закритої травми живота у вигляді травматичного розриву печінки з розтрощенням паренхіми, травматичного розриву селезінки з крововиливом в черевну порожнину. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 з`явився шок. Отже, водій ОСОБА_8 , шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5., 2.1 а), 2.3 б), 12.1, 12.2 та 12.3 «Правил», гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП і саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з настанням події і наслідками у вигляді смерті пішохода ОСОБА_12 , 2003 року народження.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , просить змінити вирок в частині призначення покарання, та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, посилаючись на суворість призначеного покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого. Також захисник просить частково задовольнити позовні вимоги потерпілої, з урахуванням віку обвинуваченого, фактичних обставин справи та розміру відшкодованого збитку.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що місцевий суд не врахував обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є неповнолітнім, визнав вину у повному обсязі. Захисник також зазначає, що прокурором місцевому суду було запропоновано призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ст. 286 КК України із застосуванням ст.75 КК України.

На думку захисника, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також дії та поведінка потерпілого ОСОБА_12 , які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП, а також те, що неповнолітній ОСОБА_8 вчинив необережне кримінальне правопорушення, перебуваючи у тверезому стані, раніше не судимий, повністю визнав свою провину та розкаявся, активно сприяв слідчим органам в розкритті кримінального правопорушення, частково відшкодував завдану шкоду потерпілій, у місцевого суду були всі законні та достатні підстави для застосування при призначенні покарання положень ст.ст.75, 76 КК України.

Крім того, на думку захисника, сума стягненої з обвинуваченого ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 398000 (триста дев`яносто вісім тисяч) грн. на користь потерпілої ОСОБА_11 , є завищеною, з урахуванням всіх обставин справи, зокрема дій загиблого ОСОБА_12 , що передували ДТП.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; думки захисника, законного представника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України (далі - КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

В апеляційній скарзі сторона захисту не оспорює встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочину, доведеність вини ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного злочину ОСОБА_8 не є предметом апеляційного розгляду.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно законності та обґрунтованості вироку в частині призначеного покарання, зокрема щодо можливості застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України, а також суми стягнутої з обвинуваченого моральної шкоди на користь потерпілої, дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення злочину, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі, яке обвинувачений має відбувати реально.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому, місцевий суд врахував обставини кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Застосувавши при призначенні покарання положень ст.69 КК України, місцевий суд не знайшов підстав для застосування положень ст.75 КК України.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що судом призначено покарання обвинуваченому з урахуванням положень ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст.286 КК України, зокрема лише один рік позбавлення волі.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення інкримінованого йому злочину, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини даної справи.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 раніше не судимий, на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, та яке зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя та здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначеним обставинам надав належну оцінку.

За таких обставин доводи сторони захисту про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та можливість застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 23 серпня 2023 року по справі №204/3688/22, провадження №51-2399км23).

Що стосується доводів сторони захисту про те, що сума стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_11 підлягає зменшенню, з посиланням на вік обвинуваченого, обставини справи та часткове відшкодованої шкоди, колегія суддів також визнає їх безпідставними з огляду на таке.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.129 КПК, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Також у ч.1 ст.368, ч.ч.3, 4 ст.374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Наведені вимоги закону судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди були виконанні.

Суд першої інстанції вірно врахував, що ДТП, яке мало місце 24.03.2024 року, сталося за участі автомобіля «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , сталася з вини обвинуваченого.

Судом першої інстанції враховано, що відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Судом встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 зазнала моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях в зв`язку з загибеллю її сина, що вочевидь спричинило порушення нормальних життєвих зв`язків, тривалий стрес, психічні переживання, порушенням сталого ритму життя, завдало моральні страждання, тобто даним злочином спричинено негативні зміни у її житті, а тому заподіяну моральну шкоду, яку отримала мати загиблого - потерпіла ОСОБА_12 , місцевий суд оцінив у розмірі 398000 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки беззаперечним є той факт, що потерпіла ОСОБА_11 вочевидь перенесла моральні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, яка призвела до душевних страждань пов`язаних з втратою рідної людини, що також вочевидь змінило уклад її життя, обумовило необхідність залучення значних душевних та матеріальних ресурсів, а також вимагає компенсаторних можливостей задля їх подолання в майбутньому.

За таких підстав, з врахуванням обставин кримінального правопорушення, тяжкості наслідків для потерпілої, що завдало їй моральних страждань, які вона вимушена відчувати до теперішнього часу, доводи сторони захисту щодо можливості зменшення суми стягнення моральної шкоди, є безпідставними.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 18.06.2025 року в кримінальному провадженні №0000371 від 24.03.2024, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.286 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4