ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 170/459/23

провадження № 51-4179 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 28 травня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, жителя АДРЕСА_1 раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шацького районного суду Волинської області від 16 лютого 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 402 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 28 травня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації до Збройних сил України, проходячи військову службу у 2 стрілецькому взводі 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , діючи в порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1, пунктів 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 17, 28, 30, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, будучи згідно з усним наказом тимчасового виконувача обов`язків командира 2 стрілецької роти ОСОБА_8 достовірно обізнаним про необхідність несення служби на ВОП «ШЛЮЗ» у період часу з 18 години 18 травня 2023 року до 18 години 20 травня 2023 року, о 20:40 годині 18 травня 2023 року самостійно залишив місце несення служби, а саме ВОП «ШЛЮЗ» (район села Кропивники Ковельського району Волинської області) з автоматом АК-74 № НОМЕР_2 з чотирма магазинами та патронами калібру 5,45х39мм у кількості 29 штук, вибув у місто Нововолинськ Володимирського району Волинської області, де проводив час на власний розсуд, і 19 травня 2023 року о 09 годині був затриманий на ПП «Кільце» на автодорозі Р-15 сполученням Ковель-Жовква, чим вчинив непокору, а саме, інше умисне невиконання наказу, в умовах воєнного стану.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у вказаному суді. Вважає, що апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_6 ознак непокори та не дав оцінки доводам про неповноту судового розгляду в частині з`ясування чий саме наказ мав виконуватися, на скільки він був чітким та чи не суперечив наказ ОСОБА_9 наказу ОСОБА_8 . Не погоджується з оцінкою доказів та зазначає, що ухвала суду апеляційної не містить обґрунтованих відповідей на зазначені твердження захисника.

Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 під час касаційного розгляду вважав, що підстав для задоволення касаційних вимог захисника немає, а тому просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, воно безумовно, повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

У статті 419 КПК України наведено чітку вимогу про те, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що ухвала суду апеляційної інстанції, постановлена за результатом апеляційного розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 повністю відповідає наведеним вимогам кримінального процесуального закону.

Так, суд першої інстанції за наслідком розгляду даного провадження дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 402 КК України, тобто непокори, вчиненої в умовах воєнного стану. При цьому, перевірив всі версії та твердження сторони захисту, зокрема, про відсутність основних кваліфікуючих ознак непокори в діях ОСОБА_6 , зокрема, прямого умислу, відсутність чіткого наказу, витягів з наказів, які підтверджують повноваження командирів і обґрунтовано визнав їх неспроможними.

Не погодившись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій ставила питання про його скасування і закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, оскільки вважала, що залишилось не встановлено чий саме наказ мав виконуватися, на скільки він був чітким та чи не суперечив наказ ОСОБА_9 наказу ОСОБА_8 .

Перевіривши вирок в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд, у відповідності з вимогами ст. 419 КПК України, обґрунтовано залишив його без зміни, визнавши безпідставними наведені посилання захисника ОСОБА_7 про відсутність ознак складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України в діях ОСОБА_6 .

Зокрема, судом першої інстанції було достовірно встановлено, що старший солдат ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та підлеглим стосовно тимчасового виконувача обов`язків командира 2 стрілецької роти старшого солдата ОСОБА_8 та тимчасового виконувача командира 2 стрілецького взводу ОСОБА_9 .

Згідно з усним наказом тимчасового виконувача командира 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 , який довів до нього тимчасовий виконувач командира 2 стрілецького взводу ОСОБА_9 , військовослужбовець ОСОБА_6 був зобов`язаний заступити на пост ВОП «ШЛЮЗ», розташований в районі села Кропивники Ковельського району Волинської області, для несення служби в період часу з 18:00 години 18 травня 2023 року до 18:00 години 20 травня 2023 року, тобто на дві доби. 18 травня 2023 року о 18:00 годині ОСОБА_6 заступив на чергування, після цього виконав прохання ОСОБА_9 відвезти автомобілем попередню зміну військовослужбовців до місця їх відпочинку та повинен був повернутися на місце несення служби і перебувати там протягом двох діб. Проте цього ж дня, приблизно о 20:40 годині під час перевірки особового складу, що ніс чергування на вказаному посту, було виявлено відсутність на посту старшого солдата ОСОБА_6 , зі зброєю і набоями.

За змістом положень ст. 402 КК України під наказом розуміється пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо. Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку. Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

З об`єктивної сторони, злочин, передбачений ст. 402 КК України вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокора) або в іншому умисному невиконання наказу.

Інше умисне невиконання наказу визначається тим, що підлеглий відкрито не заявляє, що не буде виконувати наказ начальника, наказ начебто приймається до виконання, але насправді умисно не виконується. Поняттям невиконання наказу охоплюється: невиконання дій, які передбачені наказом; скоєння дій, які заперечені наказом; неналежне виконання наказу, тобто відступ від його визначення в часі, місці та характері дій.

Зважаючи на те, що судом було встановлено і цього не заперечував сам ОСОБА_6 , що він заступив на чергування, після чого свідомо на певний час залишив місце чергування і планував повернутися наступної доби, тобто до завершення чергування, що свідчить про те, що останній бажав так вчинити, тобто діяв з прямим умислом, усвідомлюючи, що він залишає чергування самовільно, без дозволу начальника, в діях ОСОБА_6 наявний склад злочину, за яким його засуджено.

Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав безпідставними всі посилання апеляційної скарги захисника на відсутність в діях ОСОБА_6 ознак непокори, а вирок суду першої інстанції про доведеність винуватості останнього у непокорі, тобто іншому умисному невиконанні наказу, вчиненому в умовах воєнного стану, правильно залишив без змін.

За результатом апеляційного розгляду суд не встановив порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б давали підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Проаналізувавши всі наявні докази в цій справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Постановлена за результатами апеляційного розгляду ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу засудженого, вказаний суд дав належну оцінку всім посиланням сторони захисту на наявність, на їх думку, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, і ретельно перевіривши їх зміст та матеріали кримінального провадження, обґрунтовано не знайшов підстав для їх задоволення. З наведеними в ухвалі апеляційного суду мотивами визнання доводів сторони захисту безпідставними погоджується і колегія суддів, а нових доводів, які б свідчили, що цю справу розглянуто з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Покарання, призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції, залишене без змін судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу не допущено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог захисника немає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 28 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3