справа № 462/1209/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2025 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові судовий розгляд у кримінальному провадженні №0000030 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рудки Самбірського району Львівської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, розлученого, має на утриманні дитину 2022 року народження, офіційно непрацевлаштованого, місце проживання якого зареєстроване та який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє - 05.07.2017 року Залізничним районним судом м.Львова за ч.1, 2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, згідно ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 25.01.2018 року звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно ч.2 ст.78 КПК України скасовано,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

встановив:

ОСОБА_5 24.02.2021 року, приблизно о 01:00 год., перебуваючи на території Головного залізничного вокзалу м.Львова, що на пл. Двірцева, 1 у м.Львові, маючи умисел на відкрите викрадення чужою майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, підійшов до ОСОБА_6 та відкрито викрав з кишені його куртки мобільний телефон марки «Моtоrоlа», вартістю 6000 грн., із СІМ-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_1 , вартістю 50 грн., на рахунку якої грошей не було, та зірвав з його плеча рюкзак, вартістю 100 грн., в середині якого знаходилися паспорт громадянина України, виданий на прізвище ОСОБА_6 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на прізвище ОСОБА_6 , біометричний паспорт, виданий на прізвище ОСОБА_6 , а також картка платника податків, видана на прізвище ОСОБА_6 , після чого з викраденим майном з місця події втік, заподіявши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 6150 грн.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.186 КК України, не визнав і дав суду показання, що дійсно у вказану в обвинувальному акті ніч з 23 на 24 лютого 2021 року перебував на Головному залізничному вокзалі м.Львова, куди приїхав з роботи і мав намір повертатися додому в м.Рудки Самбірського району. В туалеті на вокзалі він знайшов мобільний телефон марки «Моtоrоlа», який був включений, але захищений паролем. В подальшому він гуляв біля вокзалу з кількома своїми друзями та відпочивав в одному з привокзальних кафе. Точно не пам`ятає, але скоріш за все розповів їм про знахідку мобільного телефону. Через певний час до нього підійшли працівники поліції, яким він показав наявні в нього речі, в тому числі знайдений мобільний. Його фактично затримали, оділи на руки кайданки, відвели у поліцейське відділення на вокзалі, де він знову видав поліцейським наявні у нього речі, а звідти взявши під руки - у ВП №1 ЛРУП ГУНП у Львівській області. Вже вдень 24.02.2021 року у відділі поліції проводилась процедура впізнання, під час якої він вперше побачив потерпілого ОСОБА_6 . Чому потерпілий вказав на нього не знає, припускає, що той міг заходити з поліцейськими раніше, до впізнання, у приміщення, де він знаходився, туди навідувались кілька разів різні люди. За таких обставин обвинувачений вважає, що потерпілий його обмовляє, телефону він не викрадав, процесуальні дії проведені відносно нього з грубими порушеннями, а висунуте обвинувачення є сфабрикованим і не знайшло підтвердження в судовому розгляді, тому просить його виправдати.

Статтею 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього кодексу, інших актів законодавства. Зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

За правилами ст.91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Частина 2 ст.17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин кримінального провадження, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було учинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ст. 92 КПК України, покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону що їх подає.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частина 2 ст.84 КПК України надає вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, якими встановлюється наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження. До них законодавець відносить: показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.94 КПК України кожен доказ повинен бути оцінений з точки зору належності, допустимості і достовірності, а в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

У ст.85 КПК України належність доказів відображає положення про те, що на підставі цих даних установлюється наявність чи відсутність фактів і обставин, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Згідно зі ст.86 КПК України допустимість доказів означає отримання фактичних даних у встановленому законом порядку.

Щодо ознаки достовірності доказів, то вона закладена у розумінні фактичних даних як правдивих відомостей. Під достатністю слід розуміти сукупність належних та допустимих фактичних даних, які у своїй єдності забезпечують відображення всіх елементів предмета доказування та приводять до висновку про доведеність (недоведеність) обставин кримінального провадження, тоді як критерій взаємопов`язаності слід розглядати з тієї позиції, що докази не повинні суперечити один одному чи створювати неоднозначне уявлення про ті чи інші факти.

Не зважаючи на невизнання ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, суд, дослідивши докази сторони обвинувачення та докази зі сторони захисту за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що є підстави для ухвалення обвинувального вироку, оскільки стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

На обґрунтування цього висновку суд наведе відповідні мотиви, які включатимуть результати оцінки доказів на підтвердження встановлених судом обставин та відхилення доводів сторони захисту щодо невинуватості обвинуваченого.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, на переконання суду, об`єктивно підтверджується сукупністю наступних належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених судом на засадах змагальності та забезпечення рівності сторін.

Такі докази містяться у досліджених судом у порядку, визначеному ст.358 КПК України, під час судового розгляду документах, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо:

-протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 24.02.2021 року, згідно якого слідчий СВ ВП №1 ЛРУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_7 прийняла усну заяву від ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про вчинення пограбування. У описі обставин подій вказано, що потерпіла особа просить прийняти міри до невідомої особи, яка 24.02.2021 року близько 01.00 год., перебуваючи в приміщенні Головного залізничного вокзалу м.Львова на пл.Двірцевій, 1 в м.Львові, відкрито викрала з кишені куртки його мобільний телефон Motorolla в корпусі чорного кольору, в якому була сім-карта Київстар НОМЕР_2 , вартістю приблизно 6000 грн. Також, слід зазначити, що у протоколі описано, що потерпілий може впізнати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, зокрема за такими ознаками: худорлявий хлопець, одягнений в чорну куртку та чорний одяг (т.2, а.с.2-3);

-рапорті поліцейського з реагування ПП СПД ВП №1 ЛРУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 від 24.02.2021 року, за змістом якого останній звітує, що під час несення служби о 01:35 на службовий планшет прийшло повідомлення, що у заявника ОСОБА_6 на Головному залізничному вокзалі м.Львова, що знаходиться на площі Двірцева, 1, вкрали телефон Моторола, невідомий чоловік, на зріст 180 см., вік приблизно 30 років, одягнений в чорну куртку, худорлявий, побіг в сторону вул.Чернівецької. Дана інформація була передана групі поліцейських у складі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які виявили схожу особу на пл.Двірцевій перед вокзалом. Вищевказаного громадянина було запрошено до чергової частини поліції на станції Львів для встановлення особи та вияснення обставин. Ним виявився ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При поверхневому огляді у нього виявлено смартфон Моторола . Було повідомлено оперативного чергового ВП №1 для сповіщення оперативної групи. Фізична сила та спеціальні засоби не застосовувалися (т.2, а.с.9);

-протоколі огляду місця події від 24.02.2021 року, відповідно до якого в присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у період з 02:49 год. до 03:45 год. слідчим ОСОБА_7 було проведено огляд, яким встановлено, що місцем події є приміщення біля чергової частини, що в приміщенні Головного залізничного вокзалу м.Львова на пл.Двірцевій у м.Львові. В даному приміщенні знаходиться чоловік, одягнений в чорні джинси, чорну спортивну куртку, кросівки чорного кольору, який має при собі рюкзак синього кольору із надписом «Найк». На питання слідчого, вказаний громадянин пред`явив паспорт на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На прохання слідчого, ОСОБА_5 виклав із кишень їх вміст, а саме з правої кишені куртки, серед іншого, виклав мобільний телефон «Motorolla», IMEI1 НОМЕР_3 , IMEI2 НОМЕР_4 , в корпусі чорного кольору, в якому наявна сім карта Київстар НОМЕР_5 . На питання слідчого щодо того, звідки у ОСОБА_5 мобільні телефони, які він виклав з кишень куртки, останній неодноразово повторив: «Я їх витягнув з кишені», більше нічого не зазначалося. При огляді місця події, було вилучено, серед іншого, мобільний телефон «Motorolla», IMEI1 НОМЕР_3 , IMEI2 НОМЕР_4 , в корпусі чорного кольору, в якому наявна сім карта Київстар НОМЕР_5 . Також зазначено, що від понятих під час огляду заяв та зауважень не надходило. Окрім цього, до вказаного протоколу додано фототаблицю з 5 фотографій на яких, зокрема, зображено особу одягнену в чорні джинси, чорну спортивну куртку, кросівки чорного кольору та вилучені у ході огляду місця події речі (т.2, а.с.4-8);

-протоколі пред`явлення особи до впізнання від 24.02.2021 року і фото-таблиці до такого (т.2, а.с.10-16), які засвідчують, що у період з 12.20 по 13.00 год 24.02.2021 року слідчим СВ ВП №1 ЛРУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_15 у присутності понятих ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було проведено таку слідчу дію як пред`явлення особи для впізнання. Виходячи з даних протоколу, потерпілий ОСОБА_6 перед тим, як йому пред`явили осіб для впізнання вказав, що зможе по загальному зовнішньому вигляду впізнати особу, яка 24.02.2021 року о 01.00 на пероні залізничного вокзалу м.Львова відкрито викрав його мобільний телефон марки «Моторола» та рюкзак, а після цього серед чотирьох осіб впізнав цю особу і вказав на ОСОБА_5 . Як вказав потерпілий, він впізнає цю особу за рисами обличчя, статурою, зростом та за усіма зовнішніми ознаками загалом;

-протоколі проведення слідчого експерименту від 24.02.2021 року та доданій до нього фото-таблиці із 7 фото з поясненнями (т.2, а.с.17-25), згідно із яким слідчим ВП №1 ЛРКП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_15 у денну пору доби, при ясній погоді і змішаному освітленні та за участю потерпілого ОСОБА_6 , у присутності понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , було проведено слідчу дію - слідчий експеримент. У ході слідчої дії потерпілий повідомив, що спершу необхідно прибути до Головного Залізничного вокзалу м. Львова, після прибуття на який вказав, що мав намір сісти на поїзд сполученням Львів-Здолбунів, аби в подальшому приїхати до свого помешкання. При подальшому відтворенні подій потерпілий підійшов до табло із розкладом руху поїздів та вказав, що саме в цей час до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_5 із пляшкою горілки та запропонував її розпити разом із ним. Після прийняття пропозиції вони вийшли на перон вокзалу, де за словами потерпілого несподівано для нього ОСОБА_5 відкрито викрав з кишені його куртки належний йому мобільний телефон марки «Motorolla», в середині якого знаходилася СІМ-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 , та зірвав з його плеча рюкзак, в середині якого знаходилися його особисті документи, після чого втік з місця злочину;

- протоколі огляду предметів від 24.02.2021 року та доданій до нього фото-таблиці із 23 трьох фотографій, за даними яких було встановлено, що 24.02.2021 в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, в приміщенні біля чергової частини, що в приміщенні Головного залізничного вокзалу ст. Львів на прохання слідчого ОСОБА_5 виклав добровільно вміст кишень в результаті того, серед іншого, виклав також мобільний телефон марки «Motorola», ІМЕІ: НОМЕР_6 , в якому наявна сім-картка «Київстар» НОМЕР_2 , який разом із іншими речима в подальшому було вилучено (т.2, а.с.26-40);

- постанові про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання, згідно із якої вилучені під час огляду місця події 24.02.2021 року мобільний телефон марки «Motorola», ІМЕІ: НОМЕР_6 , в якому наявна СІМ-картка «Київстар» НОМЕР_2 ; мобільний телефон марки «Samsung», ІМЕІ: НОМЕР_7 ; мобільний телефон марки «Nокіа», ІМЕI: НОМЕР_8 , в якому є СІМ-карта «Лайфсел» НОМЕР_9 ; шапка чорного кольору; шарф чорного кольору; гаманець чорного кольору «Ріегге Сагdin»; грошові купюри номіналом 100 грн. - ТУМ6038644, номіналом 20 грн. - ТН 5862746, номіналом 10 грн. - ЦА 4753953, номіналом 10 грн. - ЮА6621510, номіналом 5 грн. - УГ590833, номіналом 2 грн. - ТЗ 8386185, номіналом 1 грн. - МЖ1236040, номіналом 500 грн. - ФГ9052105, номіналом 1 радянський рубль- ВХ 2877963, номіналом 5 радянських рублів- КН421225, номіналом 1 молдавський лей-А0215-356472; синій рюкзаки «Найк»; розпочата пачка сигарет «Sobranie»; розпочата пляшки 0,5 л з водою «Буратіно»; мишка провідна до комп`ютера «НЕО»; маска чорного кольору; барсетка коричневого кольору «МD collection»; візитки в кількості 6 штук було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000030 (т.2. а.с.41);

- ухвалі слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 01.03.2021 року, якою було накладено арешт на вказані на речові докази у кримінальному провадженні №0000030, (т.2 а.с.42-43).

У порядку, передбаченому ст.352 КПК України, у ході судового розгляду було допитано свідків сторони захисту.

Свідок ОСОБА_15 , який на час вчинення кримінального правопорушення був слідчим та проводив досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, у своїх показаннях суду зазначив, що безпосередньо проводив 24.02.2021 року таку слідчу дію як пред`явлення особи до впізнання у залі для збору особового складу відділу поліції. Дану слідчу дію, зі слів свідка, проводили у відповідності до закону, за участі двох понятих та фотофіксацією, яку здійснював особисто він як слідчий. Окрім цього, на запитання щодо того, за якими ознаками потерпілий впізнав обвинуваченого свідок вказав, що потерпілий чітко стверджував, що може впізнати особу, оскільки безпосередньо з ним спілкувався та за загальними ознаками, які були ним перераховані та зафіксовані у протоколі. Також зазначив, що потерпілий до початку проведення слідчої дії перебував у сусідньому кабінеті та був позбавлений будь-якого тиску на себе чи можливості зустрітися із обвинуваченим до початку впізнання.

Суд також бере до уваги показання свідка ОСОБА_20 , який був понятим при проведенні такої слідчої дії як пред`явлення для впізнання та фактично підтвердив показання свідка ОСОБА_15 щодо вказаної слідчої дії, а саме місця, обставин та ходу проведення пред`явлення для впізнання. Окрім цього, також вказав, що йому не відомо про будь-який вплив на потерпілого чи про те, що потерпілий міг мати змогу контактувати із особами, яких йому пред`явили для впізнання. Свідок також вказував, що у потерпілого не виникло особливих труднощів із розпізнанням особи обвинуваченого і він вказав на нього без особливих зволікань. При цьому, свідок вказав, що заяв чи зауважень до слідчої дії та протоколу не мав та не підписав би такий, якби події, які відбувалися розходилися би із викладеним.

У ході дослідження доказів також було допитано свідка ОСОБА_16 , який у своїх показах вказував, що був залучений до певних слідчих дій, проте не пам`ятає ні конкретних обставин, ні часу та місця їх проведення, оскільки з того часу пройшло багато часу.

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_6 допитаний не був, проте багаторазово та систематично викликалися судом для допиту, здійснено 14 судових викликів потерпілого, постановлено 10 ухвал про накладення на нього грошового стягнення за неявку до суду на виклик, проте до суду він не з`явився, причини неявки жодного разу не повідомив. За даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 05.12.2024 року (т.3, а.с.91), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22.12.2021 року виїхав із території України через пункт пропуску Устилуг, після чого дані про його в`їзд на територію України - відсутні. Враховуючи вищенаведене та обговоривши дане питання із учасниками судового розгляду, суд виключив показання потерпілого з обсягу дослідження доказів, попередньо встановленого в порядку ст.349 КПК України.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , суд, зберігаючи об?єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Зазначені досліджені безпосередньо під час судового розгляду докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст.93 КПК України, є належними в розумінні ст.85 КПК України, жодних обставин, передбачених ст.87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

З врахуванням фактичних, встановлених під час судового розгляду, обставин вчинення кримінального правопорушення і досліджених доказів в їх сукупності, які узгоджуються між собою, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 у місці та в час, вказані в обвинувальному акті відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_6 , про що останній вказує у своїй усній заяві про кримінальне правопорушення, прийняття якої оформлено протоколом від 24.02.2021 року, та в подальшому під час слідчих дій. Потерпілий без вагань, як вбачається з показань свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_17 , вказав під час впізнання на ОСОБА_5 як на особу, яка його пограбувала, і в ході слідчого експерименту підтвердив обставини і показав місце та спосіб вчиненого грабежу ОСОБА_5 .

Враховуючи, що потерпілий ОСОБА_6 не був знайомий із ОСОБА_5 до подій 24.02.2021 року, не мав з ним жодних, в тому числі конфліктних, відносин, тому немає підстав вважати, що потерпілий може обмовляти обвинуваченого.

Також судом встановлено та підтверджується даними протоколу огляду місця події від 24.02.2021 року, що у ОСОБА_5 був виявлений належний потерпілому мобільний телефон «Motorola», про відкрите викрадення якого останній заявив у поліцію.

Під час судового розгляду сторона захисту посилалась на обставини, які на її переконання підтверджують невинуватість обвинуваченого і недоведеність сукупністю зібраних стороною обвинувачення доказів винуватості обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні, висувала свою версію подій на спростування висунутого обвинувачення.

Відповідні доводи сторони захисту потребували оцінки суду для того, щоб основні обставини у даному кримінальному провадженні і аргументи сторін, порушені під час судового розгляду, були розглянуті.

Разом із тим, доводи сторони захисту, які не потребували детального аналізу суду та не мали будь-якого вирішального значення в цьому провадженні, судом у вироку не зазначались. У такому випадку суд виходив з усталеної практики ЄСПЛ, згідно з якою, хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (п.23 рішення від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України»). Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). З рішення має бути чітко зрозуміло, що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи (Морейра Ферейра проти Португалії (№ 2); S.C. IMH Suceava SRL проти Румунії).

За версією сторони захисту ОСОБА_5 не контактував із потерпілим, не бачив його до процедури пред`явлення для впізнання, а мобільний телефон потерпілого обвинувачений знайшов у туалеті на вокзалі.

Проте, вказана версія подій не знайшла свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду, сторона захисту не надала жодних доказів, які б вказували на такі події, і спростовується сукупністю зазначених досліджених судом доказів, зокрема, такі покази обвинуваченого про знахідку телефону спростовані даними протоколів пред`явлення особи для впізнання і слідчого експерименту. Відтак показання ОСОБА_5 суд оцінює критично, як такі що спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності за вчинене.

Стороною захисту при дослідженні протоколу огляду місця події вказувалося, що даний доказ є недопустимим. Захисник пояснював це тим, що у даному протоколі відбулася підміна слідчих дій, а дані, які містяться у ньому могли бути компіляцією із даних, які слідство отримало поза межами слідчих дій як таких. Це може підтверджуватися тим, що слідча дія проведена поза межами місця події та проводилася біля чергової частині поліції. У самому протоколі огляду місця події проводиться фактичний огляд вилучених у обвинуваченого, якого не було затримано, проте щодо якого було застосовано спеціальні засоби у вигляді кайданок, речей. На думку сторони захисту, даний протокол швидше можна розцінити як протокол затримання особи, що не визнається стороною обвинувачення, а ОСОБА_5 був фактично обшуканий без відповідного оформлення таких процесуальних дій. Захисник вказував і на те, що у даному протоколі передчасно вказані дані обвинуваченого, адже так званий огляд місця події проводився до того як було проведено слідчу дію - пред`явлення для впізнання, а потерпілим у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення було вказано, що особа, яка викрала у нього речі йому не відома. В сутності всі ці факти, на думку захисту, привели до порушення також права обвинуваченого на захист, адже, будучи фактично затриманим, останньому не роз`яснили право на захист та не надали права скористатися професійною правовою допомогою.

Суд критично відноситься до наведених стороною захисту доводів та при цьому виходить із практики Верховного Суду, який у постанові від 09.07.2024 року у справі № 678/428/23 вказував, що сам факт відсутності протоколу про затримання особи в матеріалах кримінального провадження жодним чином не свідчить про недопустимість усіх отриманих у подальшому доказів у цьому провадженні або ж про недопустимість слідчих дій. Вказане порушення прав особи, яке втілилося в нескладенні протоколу про затримання, несвоєчасному складенні протоколу про затримання або ж про затримання особи раніше, аніж це зазначено в протоколі затримання, може бути усунуте шляхом констатації судом того часу затримання, коли воно реально відбулося.

При цьому, суд вважає, що, встановлюючи обставини затримання, у тому числі час фактичного затримання та наявність підстав для затримання, суди мають виходити з дійсних обставин, встановлених на підставі усієї сукупності доказів, наданих сторонами, включаючи, але не обмежуючись лише протоколом затримання.

Зважаючи на це, суд погоджується із тим, що на час проведення даної слідчої дії, а саме 02:40 год. 24.02.2021 року обвинувачений був фактично затриманим. Проте, суд не вважає, що відсутність протоколу затримання особи автоматично робить протокол огляду місця події та фактичні дані, які містяться у ньому недопустимими доказами у даній справі.

При цьому суд враховує, що відповідно до статей 31, 34 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такий превентивний захід, як поверхнева перевірка й огляд.

Поверхнева перевірка як превентивний поліцейський захід є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. Поліцейський для здійснення поверхневої перевірки особи може зупиняти осіб або оглядати їх, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб. Під час поверхневої перевірки речі або транспортного засобу особа повинна самостійно показати поліцейському вміст особистих речей чи транспортного засобу.

За матеріалами кримінального провадження, 24.02.2021 року працівники поліції під час патрулювання, отримавши повідомлення про викрадення у ОСОБА_6 мобільного телефону «Motorola» і ознаки чоловіка, який це вчинив, виявили ОСОБА_21 і при його поверхневому огляді виявили телефон «Motorola», що, як з`ясувалося потім, належить потерпілому (т.2, а.с.9). Такі дані рапорта поліцейського узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого, який підтвердив, що самостійно і добровільно надав на їх вимогу телефон «Motorola».

За частиною 7 ст. 34 названого Закону під час виявлення в ході поверхневої перевірки будь-яких слідів правопорушення поліцейський забезпечує їх схоронність та огляд відповідно до вимог ст.237 КПК України.

Після виявлення в обвинуваченого чужого телефону, поліцейські відповідно до положень указаної норми викликали на місце події слідчо-оперативну групу, по приїзду на місце якої було проведено огляд місця події та вилучено вказаний мобільний телефон.

Суд вважає, що наведені обставини свідчать про відповідність дій працівників поліції, які проводили поверхневу перевірку засудженого, вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а отже, у цьому випадку і в цій частині працівники поліції не порушили права обвинуваченого і діяли в межах наданих їм повноважень.

Суд не погоджується з твердженнями захисника, що поверхнева перевірка мала ознаки особистого обшуку.

Суд зауважує, що під час судового розгляду не було встановлено того, що дії працівників поліції у ході поверхневої перевірки мали ознаки, притаманні обшуку, а саме що ці працівники самостійно, примусово перевіряли кишені або особисті речі засудженого з метою відшукування предмета злочину. Не навів переконливих доводів на підтвердження цього і захисник.

Натомість сам обвинувачений під час допиту підтверджує, що під час поверхневої перевірки самостійно діставав із кишень та рюкзака особисті речі і чужий мобільний телефон «Motorola», а потім склав їх назад до приїзду слідчо-оперативної групи. Наведене повністю узгоджується з положеннями Закону України «Про Національну поліцію», яким урегульовано порядок проведення поверхневої перевірки: під час поверхневої перевірки речі або транспортного засобу особа повинна самостійно показати поліцейському вміст особистих речей чи транспортного засобу (ч.6 ст.34 цього Закону).

Крім того, мобільний телефон «Motorola» був вилучений під час огляду місця події, проведеного вже після поверхневої перевірки, тобто у ході поверхневої перевірки він був лише виявлений і працівники поліції забезпечили її збереження до моменту вилучення.

Що стосується огляду місця події, який, за твердженням сторони захисту, теж має ознаки обшуку, то такі доводи суд також вважає неспроможними.

Схожість обшуку та огляду обумовлюється спільністю завдань цих слідчих (розшукових) дій - пошук і виявлення об`єктів, які мають значення доказу у кримінальному провадженні. Водночас обшук, на відміну від огляду, має примусовий характер, який проявляється в тому, що обстеження житла чи іншого володіння особи, а також особистий обшук можуть проводитися без згоди особи, яку обшукують, всупереч її волі.

Зі змісту протоколу огляду місця події убачається, що ОСОБА_5 самостійно, добровільно, без будь-якого примусу виклав мобільний телефон «Motorola», який мав при собі.

Водночас жодних зауважень та скарг, зокрема щодо порушень порядку проведення слідчої дії, здійснення психічного чи будь-якого іншого тиску, інших порушень прав та законних інтересів, ані ОСОБА_5 , ані решта учасників слідчої дії не висловлювали й відповідно протокол таких зауважень не містять. Відсутні в матеріалах провадження й будь-які інші скарги засудженого щодо неправомірних дій з боку поліцейських.

Огляд місця події проведено відповідно до вимог ст.237 КПК України із залученням понятих та застосуванням технічних засобів фотофіксації, за його результатами складено протокол, який підписали всі учасники та поняті, ОСОБА_5 від підпису відмовився без вказання причин такої відмови.

Відповідно до частини 1 статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, що передбачає причиновий зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами. Хоча згідно загальноприйнятої практики, неодноразово підтриманої Верховним Судом, суди послідовно визнають недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, однак не поширють цей підхід на оцінку допустимості речових доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи.

В цьому контексті, суд зазначає, що фактично отримані речові докази, а саме речі надані обвинуваченим, про що вказано у протоколі огляду місця події, існують та несуть важливі для з`ясування обставин справи відомості незалежно від присутності захисника під час їх отримання. Властивості вилучених речей жодним чином не залежали від волі ОСОБА_5 , тому присутність захисника під час вилучення не могла позначитися на цих властивостях.

Суд також звертає увагу, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. Зокрема, недоліки оформлення протоколу самі по собі не дають підстав для висновку про недопустимість його результатів. Ці недоліки мають оцінюватися в контексті достовірності відомостей, відображених в протоколі, а також їх достатності для встановлення тих обставин, на які посилалася сторона обвинувачення, у сукупності з іншими представленими доказами (постанова ККС ВС від 16 квітня 2024 року у справі № 751/8678/21).

За наведених обставин підстав вважати недопустимими дані протоколу огляду місця події від 24.02.2021 року суд не вбачає.

Окрім цього, суд вважає необхідним дати оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості протоколу пред`явлення особи до впізнання. Зокрема, того, що при проведенні даної слідчої дії не було дотримано одну із важливих умов її проведення, а саме забезпечення участі статистів, які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, а також того, що потерпілим були названі лише загальні ознаки за якими він впізнав обвинуваченого.

Істотною особливістю процесу ідентифікації у зазначеній слідчій дії є те, що встановлення тотожності об`єкта можливе лише за допомогою ідеальних слідів пам`яті особи, яка спостерігала його раніше за певних обставин.

З метою встановлення суб`єктивних та об`єктивних чинників, які впливали на процес спостереження ідентифікованого об`єкта особою та послідовного збудження асоціативних зв`язків у її пам`яті застосовуються відповідні тактичні заходи, зокрема, й щодо встановлення стійких ідентифікаційних ознак об`єкта, з обов`язковим урахуванням тривалості спостерігання, стану самого спостерігача, освітлення та інших факторів, які впливають на процеси сприйняття та запам`ятовування інформації.

Проте, суд вважає, що у випадку, коли особа стверджує, що хоч і не була знайома із обвинуваченим близько, але вела із ним особисте спілкування та провела із нею певний час до вчинення кримінального правопорушення, доцільність встановлення окремих стійких ідентифікаційних ознак відсутня, оскільки у пам`яті потерпілого на час проведення слідчої дії, зокрема і у зв`язку із короткотривалою перервою між подією та проведенням слідчої дії, виник стійкий образ обвинуваченого, що підтверджується тим, що у потерпілого не виникло проблем із швидкою ідентифікацією особи, про що у своїх показах вказали також свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_15 .

Також суд звертає увагу, що у трьох статистів не встановлено різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Окрім цього, сторона захисту посилалася на недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту як доказу у зв`язку із тим, що останній проведений із порушення порядку встановленого КПК України, зокрема не було відтворено фактичних обставин справи, а слідча дія швидше нагадувала допит потерпілого.

При вирішенні даного питання, суд виходить із практики Верховного Суду, який у постанові від 02.97.2024 року у справі № 303/5115/15-к вказував, що положення ст. 240 КПК України не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що й було зроблено під час проведення слідчого експерименту з участю потерпілого 24.02.2021 року.

Метою слідчого експерименту є перевірка та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Ця слідча дія найчастіше направлена на перевірку вже зібраних у справі доказів в результаті проведення інших слідчих дій (допитів, обшуків, огляду місця події та ін.). Однак дослідним шляхом можуть також перевірятися і припущення слідчого про ті чи інші обставини події, що досліджується.

З досліджених даних протоколу проведення слідчого експерименту суд робить висновок, що даний протокол містить важливі для судового розгляду справи дані та проведений у належний спосіб із досягненням мети його проведення, що вказує на його законність та допустимість.

Суд відхиляє доводи захисника про те, що потерпілим особисто не викладено обставини вчиненого кримінального правопорушення, а він лише підписав протокол прийняття заяви, зазначивши що така написана вірно, оскільки відповідно до Порядоку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України № 100 від 08.02.2019 року заяви (повідомлення) про кримінальні правопорушення можуть бути усні або письмові ; усні заяви (повідомлення) від осіб уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції або інший поліцейський, до повноважень якого це належить, вносить до протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію (п.1 родділу ІІ Порядку). Зі змісту бланку протоколу (додаток 2 до Порядку) вбачається, що такий заповлюється уповноваженою на прийняття заяви особою, а заявник зазначає лиле у відведеній графі власноручно про ознайомлення та правильність викладених даних. Досліджений протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 24.02.2021 року (т.2., а.с.2) таким вимогам відповідає.

Що стосується доводів захисника, що слідчі дії проводились з участю ОСОБА_5 без забезпечення йому захисника, то суд не вбачає за обставин кримінального провадження порушення права обвинуваченого на захист, оскільки жоден досліджений документ не містить застережень ОСОБА_5 з цього приводу, відсутні визначені ст.52 КПК України підстави для обов`язкової участі захисника, письмові заяви чи звернення ОСОБА_5 до слідчого, прокурора про забезпечення участі захисника чи скарги до слідчого судді про незабезпечення захисника відсутні, що підтвердив обвинувачений і під час судового розгляду.

Щодо застережень захисника про нефіксування слідчих дій за допомогою відеозаписів, то суд зауважує, що згідно положень ст. 223, 228, 237, 240 КПК України саме таке фіксування огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання, слідчого експерименту як обов`язкове не передбачене, а є правом уповноваженої особи, яка проводить такі слідчі дії, та що в даному кримінальному провадженні проводилась фотофіксація названих слідчих дій, відповідні фототаблиці досліджені під час судового розгляду.

Таким чином, аналіз наведеного дає підстави суду дійти висновку, що вина ОСОБА_5 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно,доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Положеннями ст.50, 65КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також даним та особливостям особистості винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд у ході призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Пропорційність дискреційних повноважень суду забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання Ї конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2022 року (провадження № 51-536кмо20).

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вчиненим умисно, з корисливих мотивів; те, що ОСОБА_5 неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності (т.2, а.с.45), а отже належних висновків він для себе не зробив, що у своїй сукупності засвідчує підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_5 .

Також суд враховує дані про особу винного, який розлучений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.2 а.с.54), офіційно непрацевлаштований, на обліку щодо узалежнень та в лікаря-психіатра не перебуває (т.2, а.с.46-47), згідно наданої характеристики за місцем проживання негативних характеризуючих даних не встановлено (т.2, а.с.49,53).

Виходячи з наведеного, беручи до уваги конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, вартість викраденого майна та невідшкодування заподіяної шкоди, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.186 КК України.

Підстав для застосування до ОСОБА_5 ст.69, 75 КК України суд не вбачає, з огляду на вчинення неодноразово корисливих кримінальних правопорушень, відсутність у провадженні сукупності обставин, що пом?якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, і за переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Частиною 1 ст.71 КК України передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Оскільки ОСОБА_5 вироком Залізничного районного суду м.Львова від 05.07.2017 року був засуджений за ч.1,2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, проте ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 25.01.2018 року звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженого згідно ч.2 ст.78 КПК України було скасовано (т.2 а.с.50-52), але вирок, судячи із об`єктивних даних, які доступні суду, виконано не було, тому до призначеного покарання за новим вироком слід частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком суду, згідно з вимогами ст.71 КК України, призначивши остаточне покарання за сукупністю вироків.

При цьому, на підставі ч.5 ст.72 КК України, згідно якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті, слід зарахувати ОСОБА_5 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув?язнення за один день позбавлення волі - з дня взяття під варту 12.02.2024 року до дня набрання даним вироком законної сили.

З огляду на наведене та враховуючи, що попереднє ув`язнення у розумінні положень ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили, строк покарання обвинуваченому слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальнепровадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слідвирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Враховуючи, що у даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 01.03.2021 року було накладено арешт на речові докази: мобільний телефон марки «Motorolla», ІМЕІ: НОМЕР_6 в якому наявна СІМ-картка «Київстар» НОМЕР_2 ; мобільний телефон марки «Samsung», ІМЕІ: НОМЕР_7 ; мобільний телефон марки «Nокіа», ІМЕI: НОМЕР_8 , в якому є СІМ-карта «Лайфсел» НОМЕР_9 ; шапку чорного кольору; шарф чорного кольору; гаманець чорного кольору «Ріегге Сагdin»; купюри номіналом 100 грн. - ТУМ6038644, номіналом 20 грн. - ТН 5862746, номіналом 10 грн. - ЦА 4753953, номіналом 10 грн. - ЮА6621510, номіналом 5 грн. - УГ590833, номіналом 2 грн. - ТЗ 8386185, номіналом 1 грн. - МЖ1236040, номіналом 500 грн. - ФГ9052105, номіналом 1 радянський рубль - ВХ 2877963, номіналом 5 радянських рублів- КН4212251, номіналом 1 молдавський лей-А0215-356472; синій рюкзак «Найк»; розпочату пачку сигарет «Sobranie»; розпочату пляшку 0,5 л з водою «Буратіно»; мишку провідну до комп`ютера «НЕО»; маску чорного кольору; барсетку коричневого кольору «МD collection»; візитки в кількості 6 штук (т.2, а.с.42-43), а згідно з ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна, тому накладений арешт слід скасувати та повернути телефон марки «Motorolla» потерпілому, як власнику, розпочату пачку сигарет і розпочату пляшку води «Буратіно» - знищити, а інше майно - повернути обвинуваченому, як власнику.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний обвинуваченому ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 12.02.2024 року і продовжений востаннє ухвалою суду від 16.07.2025 року, слід залишити до вступу вироку в законну силу.

Керуючись ст. 100, 174, 368-371, 373-375 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначити йому покарання у виді чотирьох років трьох місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м.Львова від 05.07.2017 року, призначивши ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.

Строк відбуття покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі - з 12.02.2024 року до дня набрання вироком законної сили.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишити до вступу вироку в законну силу.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 01.03.2021 року арешт на майно і вирішити долю речових доказів наступним чином:

- мобільний телефон марки «Motorola», ІМЕІ: НОМЕР_6 , в якому наявна СІМ-картка «Київстар» НОМЕР_2 - повернути ОСОБА_6 , як власнику;

- мобільний телефон марки «Samsung», ІМЕІ: НОМЕР_7 ; мобільний телефон марки «Nокіа», ІМЕI: НОМЕР_8 , в якому є СІМ-карта «Лайфсел» НОМЕР_9 ; шапку чорного кольору; шарф чорного кольору; гаманець чорного кольору «Ріегге Сагdin»; грошові купюри номіналом 100 грн. - ТУМ6038644, номіналом 20 грн. - ТН 5862746, номіналом 10 грн. - ЦА 4753953, номіналом 10 грн. - ЮА6621510, номіналом 5 грн. - УГ590833, номіналом 2 грн. - ТЗ 8386185, номіналом 1 грн. - МЖ1236040, номіналом 500 грн. - ФГ9052105, номіналом 1 радянський рубль- ВХ 2877963, номіналом 5 радянських рублів- КН421225, номіналом 1 молдавський лей-А0215-356472; синій рюкзаки «Найк»; мишку провідну до комп`ютера «НЕО»; маску чорного кольору; барсетку коричневого кольору «МD collection»; візитки в кількості 6 штук - повернути обвинуваченому ОСОБА_5 , як власнику;

- розпочату пачку сигарет «Sobranie» та розпочату пляшку 0,5 л з водою «Буратіно» - знищити.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м.Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1