ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2433/25 Справа № 188/1522/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду (в режимі відеоконференції) кримінальне провадження №0000060 від 10.02.2024 за апеляційними скаргами прокурора Шахтарської окружної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новоекономічне Красноармійського району Донецької області, громадянина України, інваліда 3 групи (після ДТП), неодруженого, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК на ОСОБА_7 покладено такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування майнової шкоди у розмірі - 42 000 (сорок дві тисячі) гривень і моральної шкоди у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят) тисяч гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 відшкодування моральної шкоди у розмірі 75 000,00 (сімдесят п`ять) тисяч гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000,00 (вісімдесят) тисяч гривень.

Скасовано арешт на речовий доказ автомобіль «Dodge Avenger» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового тримання ВП № 3 Синельниківського РУП ГУНП у Дніпропетровській області за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Миколаївка, вулиця Першотравнева, 1-Г, і повернути його власнику ОСОБА_7 .

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до положень ст.ст. 100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 09.02.2024 приблизно о 12:20, маючи посвідчення водія категорії «В» на право керування транспортним засобом, керуючи технічно справним автомобілем марки «Dodge Avenger» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , у світлий час доби рухався по трасі М-30 Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине зі сторони м. Покровськ Донецької області в бік м. Павлоград Дніпропетровської області.

Під час руху між населеними пунктами с. Бажани та с. Олефірівка Синельниківського району Дніпропетровської області на ділянці траси 1069 км +700 водій автомобіля марки «Dodge Avenger» д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 під час виконання маневру обгону не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, допустив кримінально протиправну недбалість та не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія, грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, перебуваючи на зустрічній смузі руху, допустив зіткнення із зустрічним транспортним засобом «Volkswagen Transporter» іноземний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, уникаючи зіткнення, здійснив виїзд за межі проїзної частини у кювет, де відбувся наїзд на дерево, після чого ОСОБА_7 , продовжуючи рухатися по зустрічній смузі руху, допустив зіткнення із зустрічним транспортним засобом «Volkswagen Transporter» іноземний реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перевозив у якості пасажирів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Своїми діями ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

14.2 в) «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані».

Порушення водієм ОСОБА_7 п. 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України знаходяться у причинному зв`язку з настанням цієї дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої:

1) водій автомобіля «Volkswagen Transporter» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку І ст., локального субарахноїдального крововиливу, перелому решітчастої кістки, перелому кісток носа, перелому верхньощелепних пазух з обох сторін, гемосинусу, перелому альвеолярного виростку верхньої щелепи, травматичної ампутації 14, 13, 12, 21, 22 зубів, гематом обличчя та носу, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення;

2) пасажир автомобіля «Volkswagen Transporter» р.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: забою головного мозку ІІ ст., мінімального субарахноїдального крововиливу, субдуральної мінімальної гематоми зліва в лобно-скроневій ділянці та на рівні серпа, забійної рани та саден обличчя, множинних переломів ребер: 5-8 праворуч, 3-7 ліворуч з мінімальним зміщенням, мінімального лівобічного гідротораксу, гематоми в проекції конфлюенса воротної вени, гемоперитонеуму на рівні прямокишечного пузирного простору, перієнально, заочеревинно ознаки гематоми переднього параренального простору праворуч, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більш ніж як 21 день);

3) пасажир автомобіля «Volkswagen Transporter» р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої травми грудної клітини, забою грудної клітини з двостороннім гідротораксом, травматичного ретролістезу на рівні 6-7 хребців грудного відділу хребта, з розривом жовтих зв`язок на рівні фасеточних суглобів, перелому гілки сідничної кістки праворуч з мінімальним зміщенням, крайового перелому на рівні верхньої задньої клубової ості ліворуч, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більш ніж як 21 день).

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, а потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на положення п.3 ч.1 ст.65 КК та Постанову Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких суд зобов`язаний врахувати, в першу чергу, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Уважає, що судом належним чином не обґрунтовано підстави для не призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Аргументує тим, що судом не враховано, що в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди постраждало три військовослужбовці, які після ДІЛ фактично не могли виконувати свої службові обов`язки щодо захисту України від військового вторгнення на територію нашої держави збройних сил російської федерації.

Крім того прокурор вказує на те, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду не вживав жодних заходів з метою хоча б часткового відшкодування завданої потерпілим шкоди, більше того, під час судового розгляду в повному обсязі не визнав позовних вимог потерпілих на заявлену моральну шкоду.

Сторона захисту під час судового розгляду належним чином не мотивувала прохання не застосовувати щодо обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, жодних доказів потреби обвинуваченого у використанні транспортного засобу для пересування суду не надано та під час свого допиту ОСОБА_7 лише зазначив, що проживає в орендованій квартирі в м. Дніпро, автомобіль «DODGE AVENGER», який постраждав внаслідок ДТП і непридатний для використання.

Враховуючи викладене, прокурор просить вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.05.2025 скасувати та ухвалити свій вирок, згідно якого ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК та призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком 3 роки та покласти обов`язки, передбачені ст.76 КК.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 в своїй апеляційний скарзі зазначає, що вирок суду в частині призначеного покарання та розміру задоволеного цивільного позову є таким, що підлягає зміні.

Вказує, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 грубо порушив вимог п.п, 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху України; з часу дорожньо-транспортної пригоди і до цього часу, жодного разу не вибачився за свої дії перед потерпілими; шкоду, задану своїми діями не відшкодував, не збирався і має наміру її відшкодовувати в добровільному порядку, про що сам обвинувачений вказав у суді.

Відсутність активних дій засудженого щодо відшкодування шкоди потерпілим, спричиненої їм унаслідок ДТП, свідчить про відсутність щирого каяття, навіть якщо потерпілі не заявляли цивільного позову, оскільки обов`язок відшкодування шкоди виникає з факту її заподіяння.

Вважає, що судом невірно трактовано дії обвинуваченого, як підозрюваного на стадії досудового розслідування, обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від надання показів після отримання письмового повідомлення про підозру, а явлення до слідчого і проведення відповідних слідчих процесуальних дій за його участю не становлять обставину, що пом`якшує вину останнього в розумінні ст. 66 КК.

Також апелянт зазначає, що в жодних своїх показаннях до моменту ухвалення судом вироку, ОСОБА_7 не висловлював щирого каяття і його дії по відношенню до потерпілих вказували на зворотне. Він лише визнав вину, так як вважав, що така обставина суттєво пом`якшить йому покарання. Відтак поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 була направлена не на дійсне виправлення того стану потерпілих, яких вони зазнали у зв`язку з ДТП, а виключно на уникнення тяжкості покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Звертає увагу, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 не був інвалідом ІІІ групи, а інвалідність у нього виникла лише в результаті його дій - після дорожньо-транспортної пригоди та отриманих травм в результаті власних дій.

Враховуючи порушення елементарних Правил дорожнього руху, які допущені обвинуваченим, призначення основного покарання без застосування додаткового покарання, на думку апелянта, не буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Окрім того вказує, що суд першої інстанції під час розгляду цивільного позову та його часткового задоволення не врахував, що потерпілий ОСОБА_9 є військовослужбовцем Збройних Сил України, є командиром артилерійського відділення військової частини НОМЕР_5 . Після ДТП не зміг виконувати свої обов`язки служби у зв`язку з отриманими тяжкими травмами, лікування зайняло багато часу. Навіть після виписки з медичного закладу потребував реабілітації. На сьогоднішній день його здоров`я не відновилося. У зв`язку з отриманими травмами військово-лікарською комісією визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, тощо, фактично непридатний до служби у своєму підрозділі. На даний час виведений поза штат військової частини, не в змозі ані продовжити службу на своїй посаді, ані звільнитися з військової служби. Всі ці обставини негативно впливають на його морально-психологічний стан, більші того, від обвинуваченого не отримав навіть вибачення.

Добровільно відшкодувати шкоду обвинувачений ОСОБА_7 наміру не має, натомість в суді цинічно заявив, що буде відшкодовувати за рішенням суду по 500 грн. щомісячно.

За таких обставин, часткове задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди не є вмотивованим у рішенні суду першої інстанції.

Також апелянт вказує, що потерпілим ОСОБА_9 понесені судові витрати - вартість витрат на послуги адвоката, які ним будуть сплачені на стадії апеляційного розгляду та становлять 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, (докази оплати будуть надані суду апеляційної інстанції після відкриття апеляційного провадження і до початку судового розгляду).

На підставі наведеного представник потерпілого просить вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 в в частині призначеного покарання змінити, визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування майнової шкоди у розмірі - 42 000 (сорок дві тисячі) гривень і моральної шкоди у розмірі - 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 - 10 000,00 (десять тисяч) гривень, як відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх представник адвокат ОСОБА_15 не з`явилися, подавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Потерпілий ОСОБА_9 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його представник вважав за можливе розглядати справу без його участі.

Враховуючи вказані обставини, неявка потерпілих, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши:

- прокурора, яка підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення в частині призначення додаткового покарання та частково підтримала доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, просила скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інтонації;

- представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на підтримку доводі поданої нею апеляційної скарги та яка наполягала на її повному задоволенні, одночасно частково підтримала доводи апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання;

- обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, а тому просили залишити вирок без змін;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, а також правова кваліфікація його дій за ч.2 ст. 286 КК ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими та не оспорюються прокурором та представником потерпілого в апеляційних скаргах, а тому апеляційним судом відповідно до ч.1 ст.404 КПК не перевіряються.

Колегія суддів апеляційного суду вважає слушними доводи поданих апеляційних скарг щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , належним чином зазначених вимог закону не дотримався.

Суд першої інстанції, при визначенні виду та міри покарання, в межах санкції ч.2 ст.286 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК є тяжким злочином, скоєним з необережності, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю, його ставлення до скоєного - визнання своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину, що враховано судом в якості обставин, що пом`якшують вину обвинуваченого, згідно вимог ст. 66 КК та відсутність обставин, що відповідно до вимог ст. 67 КК його обтяжують. Враховуючи наведене місцевий суд дійшов висновку про можливість досягти мети покарання без його реального відбування із застосуванням до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК.

Між тим з таким видом та розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд у справах про злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту послідовно виходить із того, що під час призначення як основного, так і додаткового покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та конкретні обставини здійснених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, за наявності - вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх), обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, особу винного тощо саме в контексті того, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини його вчинення, наслідки його вчинення, а саме завдання трьом потерпілим військовослужбовцям тілесних ушкоджень, одному з яких тяжких, а двом іншим середньої тяжкості, які після ДТП фактично не могли виконувати свої службові обов`язки щодо захисту України від військового вторгнення на територію нашої держави збройних сил російської федерації; відсутність з боку обвинуваченого вчинення будь-яких спроб відшкодувати спричинену потерпілим шкоду та не визнання ОСОБА_7 позовних вимог на заявлену моральну шкоду. Встановлені судом обставини свідчать про нехтування обвинуваченим ОСОБА_7 правилами дорожнього руху, внаслідок чого настали зазначені вище наслідки, що суттєво впливає на ступінь його суспільної небезпечності та збільшує ризик вчинення ним повторного аналогічного злочину.

З урахуванням вказаних обставин, колегії суддів вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі статті 75 КК від відбування покарання з випробуванням є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, про що слушно зазначається в апеляційній скарзі представника потерпілого ОСОБА_9 .

Разом з цим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, дійшов необґрунтованого висновку про можливість не застосування до нього позбавлення права керування транспортними засобами.

Санкція ч.2 ст.286 КК передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування, і вирішення цього питання законодавець відніс на розсуд суду, в залежності від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, наслідків, які настали, тощо.

Натомість жодних доказів потреби у використанні транспортного засобу для пересування ОСОБА_7 стороною захисту суду надано не було.

З огляду на викладене, місцевим суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та його особі, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення в цій частині нового вироку.

У відповідності до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з ч.1 ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, серед іншого, у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи те, що в апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 просить посилити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 шляхом зміни вироку суду першої інстанції, але не просить апеляційний суд ухвалити новий вирок, тому у суду апеляційної інстанції відсутні передбачені ч. 1 ст. 420 КПК процесуальні механізми для усунення встановлених недоліків.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК. Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження.

З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, частково задовольнивши таким чином апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Шахтарської окружної прокуратури ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_10 , що діє в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , задовольнити частково.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК- скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 - не обирати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4