Справа № 496/7307/25
Провадження № 1-кс/496/1905/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_4 , (в режимі відеоконференції)

підозрюваного ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пришиб, Кременчуцького району, Полтавської області, українця, громадянина України, який має неповну середню освіту, одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який проходить службу на посаді командира відділення- командир екіпажу безпілотних літальних комплексів, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за матеріалами кримінального провадження за №0000876 від 31.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , строком на 60 діб, посилаючись на те, що ОСОБА_5 підозрюється в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді командир відділення командир екіпажу безпілотних літальних комплексів 10 відділення безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 127- 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання в жовтні місяці 2025 року, більш точну та дату та час в ході проведення досудового розслідування встановити не представилося можливим, ОСОБА_5 , виконуючи бойові завдання на позиціях, які розташовані поблизу населеного пункту Олексіївка, Дніпропетровської області, придбав шляхом знахідки два корпуси гранат типу «Ф-1» та два запали типу УЗРГМ, які почав зберігати при собі. Далі, 27.10.2025, після виконання бойових завдань солдат ОСОБА_5 був направлений до тимчасового місця дислокації роти безпілотних авіаційних комплексів мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 у районі населеного пункту АДРЕСА_2 , при цьому вищезазначені бойові припаси, останній переніс разом з собою.

30.10.2025 солдат ОСОБА_5 вирішив покинути тимчасове місце дислокації роти безпілотних авіаційних комплексів мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 у районі населеного пункту АДРЕСА_2 не повідомивши керівництво вказаної військової частини, ОСОБА_5 зберігаючи в нагрудній сумці дві бойові гранати типу «Ф-1» направився за місцем свого проживання, а саме до с. Козацьке, Білгород Дністровського району, Одеської області.

31.10.2025 солдат ОСОБА_5 , прибув до контрольно пропускного пункту під умовною назвою «Маяки», що розташований на 49 км. а/д Одеса Рені, Одеської області, де в ході поверхневої перевірки в нагрудній сумці останнього було виявлено дві ручні гранати типу «Ф-1», які складаються з двох корпусів на яких мається маркування «67-22-25Т», які відповідно до довідки про категорію небезпечності виявлених вибухових матеріалів №499 від 31.10.2025 відноситься до ІІІ-ої категорії вибухонебезпечності та двох запалів типу УЗРГМ з маркуванням на верхній частині спускового важеля «УЗРГМ 41-78», який відповідно до довідки про категорію небезпечності виявлених вибухових матеріалів №500 від 31.10.2025 відноситься до ІІ-ої категорії вибухонебезпечності, чим вчинив придбання, носіння, зберігання бойових припасі без передбаченого законом дозволу, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України.

Таким чином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у придбанні, носінні, зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

31.10.2025 о 20 годині 10 хвилин ОСОБА_5 затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України.

01.11.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Прокурор у судовому засіданні на задоволенні клопотання наполягав, посилаючись на обставини викладені у письмовому клопотанні щодо існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, також вважав за доцільне визначити розмір застави 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання. При цьому просила застосувати відносно ОСОБА_5 більш м`який запобіжний засіб у вигляді домашнього арешту.

Підозрюваний ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав думку захисника та просив застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою його реєстрації. При цьому зазначив, що повністю визнає свою вину, не має наміру ухилятися від слідства, бойові припаси дорогою додому добровільно видав на блок пості. Зазначив, що на теперішній час його дружина та донька виїхали за кордон, він мешкає разом із матір`ю за місцем своєї реєстрації. Не мав наміру самовільно залишати військову частину, лише хотів відвідати матір, у зв`язку з чим командиром йому була неофіційно надана відпустка на декілька днів. Проте через порушення ним порядку щодо придбання та носіння бойових припасів, 31.10.2025 року його було оголошено таким, що самовільно залишив військову частину. При цьому повідомив, що має намір продовжити військову службу.

В судовому засіданні з`ясовано думку матері підозрюваного, ОСОБА_7 , яка повідомила, що є єдиною власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрований її син. Просила суд призначити підозрюваному запобіжний захід у виді домашнього арешту за вказаною адресою.

Заслухавши пояснення прокурора, підозрюваного та його захисника, вивчивши матеріали, додані до клопотання, матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п. 84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви», № 48297/99, п.43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Клопотання слідчого відповідає вимогам ст. 184 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно п. 2, п.4 ч.1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину та до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Обґрунтованість підозри, повідомленої ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами:

-показаннями свідка ОСОБА_8 , в яких знайшли підтвердження обставини кримінального правопорушення, викладені у повідомлені про підозру, зокрема ОСОБА_8 показав, що 31.10.2025 в ході перевірки ОСОБА_5 , як особи, яка самовільно залишила військову частину, в нагрудній сумці останнього було виявлено два предмети ззовні схожих на гранати типу «Ф-1» з вкрученими запалами, одну з гранат ОСОБА_5 , сам дістав з кишені сумки та демонстрував;

- показаннями свідка ОСОБА_9 , в яких знайшли підтвердження обставини кримінального правопорушення, викладені у повідомлені про підозру, зокрема ОСОБА_9 показав, що 31.10.2025 в ході перевірки ОСОБА_5 , як особи, яка самовільно залишила військову частину, в нагрудній сумці останнього було виявлено два предмети ззовні схожих на гранати типу «Ф-1» з вкрученими запалами, одну з гранат ОСОБА_5 , сам дістав з кишені сумки та демонстрував;

- речовими доказами, вилученими в ході огляду: два корпуси гранати типу Ф-1, кожна з яких на донній частині має маркування «67-22-25Т», два запали типу УЗРГМ, кожен з яких на важелі має таврування «УЗРГМ 41-78», Два патрони калібру 5,45 мм., поміщено до сейф пакету WAR1312551, мобільний телефон МОТО G15, ІМЕІ1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , з сім картою НОМЕР_4

- показаннями свідка інспектора прикордонної служби ОСОБА_10 в яких знайшли підтвердження обставини кримінального правопорушення, викладені у повідомлені про підозру, зокрема, ОСОБА_10 показав, що ніс службу на контрольно пропускному пункті «Маяки», де в ході спільної перевірки з працівниками ВСП у ОСОБА_5 , як особи, яка самовільно залишила військову частину, в нагрудній сумці останнього було виявлено два предмети ззовні схожих на гранати типу «Ф-1» з вкрученими запалами, одну з гранат ОСОБА_5 , сам дістав з кишені сумки та демонстрував.

- показаннями осіб, залучених в якості понятих до проведення слідчих дій;

- іншими доказами у їх сукупності.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 177 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, а саме: запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вирішуючи клопотання прокурора щодо доцільності застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, судом враховуються вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

На підставі ч. 2 ст. 194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Частиною 2 ст. 194 КПК України саме на прокурора покладено обов`язок доведення наявності ризику, суд же, відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами і не може самостійно визначити і обґрунтовувати ризики, тим паче, що ч. 3 ст. 22 КПК України прямо заборонено покладати на один і той самий орган чи службову особу під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду.

Слідчий суддя погоджується з думкою прокурора про існування ризиків того, що ОСОБА_5 , перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду.

Так, при оцінці ризику переховування від правосуддя, поряд з іншими обставинами, може братися до уваги і загроза відносно суворого покарання, як це відображено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000 р.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з тим, слідчий суддя зазначає, що в клопотанні слідчий не обґрунтовує неможливості призначення більш м`яких запобіжних заходів.

Зокрема у клопотанні сторона обвинувачення в обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу посилається, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосовано, у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину. Особиста порука не може бути застосована оскільки не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання підозрюваною покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу. Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту також не зможе запобігти зазначеним вище ризикам.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному чи обвинуваченому у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Таким чином, з урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов до висновку, що одна лише тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути безумовною підставою для застосування дії найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, а також беручи до уваги відомості щодо особи підозрюваного ОСОБА_5 (раніше не судимий, має зареєстроване місце мешкання разом із матір`ю), слідчий суддя прийшов до переконання, що стороною обвинувачення, в цьому судовому засіданні, не доведено, що застосування до ОСОБА_5 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою викликано об`єктивною необхідністю і виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи, а інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим слід прийти до висновку про відсутність підстав щодо застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В той же час, вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу слідчий суддя виходить з наступного.

Захисник підозрюваного просить змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Згідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.

Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених не неї зобов`язань, використовувати електроні засоби контролю.

Відтак, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи мету застосування запобіжного заходу, а також за відсутності безумовних підстав для продовження виняткового запобіжного заходу, тримання під вартою, слідчий суддя приходить до висновку, що слід застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , більш м`який запобіжний захід, а саме: цілодобовий домашній арешт, з покладенням на нього відповідних обов`язків.

Строк дії ухвали про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту не може перевищувати двох місяців.

Керуючись ст. ст. 176-178, 182-184, 193, 194, 196, 197, 205 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання старшого слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши залишати зареєстроване місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду, за винятком випадків слідування до місця укриття та перебування в укритті під час повітряної тривоги в умовах воєнного стану.

Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання та місця роботи.

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти негайно та роз`яснити, що він зобов`язаний невідкладно прибути за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити строк дії ухвали - 60 днів, а саме: з 03 листопада 2025 року по 01 січня 2026 року.

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч.5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 04 листопада 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1