КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-сс/4809/604/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 387/1820/25 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія - ст. 309 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, за апеляційними скаргами підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , ухвалу слідчого судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 24.11.2025, якою стосовно підозрюваного

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянин України, одруженого, працюючого на посаді монтера колії ПЧ-23АТ «Укрзалізниця», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів: з 20 години 45 хвилин 21 листопада 2025 року до 20 години 45 хвилин 19 січня 2026 року, без визначення застави,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді місцевого суду задоволено клопотання слідчого і щодо підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме з 20 години 45 хвилин 21 листопада 2025 року до 20 години 45 хвилин 19 січня 2026 року. Застава слідчим суддею не визначалася.

В обґрунтування свого рішення слідчий суддя зазначив, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, яке відноситься до категорії тяжких, є обґрунтованою. Також визнається доведеним наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України: підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

В апеляційних скаргах підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу слідчого судді від 24.11.2025, постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначили, що стороною обвинувачення не доведено існування ризиків передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Як слідує з матеріалів судової справи підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, постійне та зареєстроване місце проживання, одружений, працює на посаді монтера колії ПЧ-23АТ «Укрзалізниця», раніше не судимий, має на утриманні матір, яка потребує догляду у зв`язку з перенесеним інсультом.

Також зазначили, що в матеріалах справи відсутні будь які докази, що свідчили би про те, що більш м`якший запобіжний захід, а саме домашній арешт не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст.177 КПК України.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату і час судового засідання, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився.

Адвокат ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився. При цьому на адресу апеляційного суду надіслав клопотання про здійснення апеляційного розгляду без його участі (клопотання №3154/25).

Підозрюваний не заперечив апеляційний перегляд за відсутності його захисника.

Враховуючи зазначене, у відповідності до положень ч. 4 ст.405 КПК колегія суддів вважала за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності адвоката.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку підозрюваного ОСОБА_7 , який підтримав позицію сторони захисту, висновок прокурора, який заперечив задоволення апеляційних вимог, вивчивши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: п. 1) залишити ухвалу без змін.

Судове рішення стосовно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину /рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України»/.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання (§ 76 рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року). При розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи R (80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду». Наведені обставини можуть бути підставою і мотивом для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

При цьому, слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Відповідно до ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вказаних вимог закону слідчий суддя дотримався.

Із клопотання слідчого вбачається, що органом досудового розслідування здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000276 від 21.11.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

У межах цього кримінального провадження, 21.11.2025 о 20 годині 45 хвилин, затримано в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_7 .

Наступного дня, 22.11.2025, ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

За практикою Європейського суду з прав людини розумна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, про яку йдеться у статті 5 (підпункт «с» пункту 1) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин. Також ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, відповідно обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Термін «обґрунтована підозра», згідно практики ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

Для цілей повідомлення особі про підозру стандарт «достатніх підстав (доказів)» передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням (демонструють причетність до його вчинення) і є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри (рішення ЄСПЛ у справах «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 та «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990).

Оскільки на даному етапі кримінального провадження на стадії вирішення питання про застосування запобіжного заходу не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів вірно дійшов висновку та лише визначив про причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, в якому він підозрюється, а пред`явлена підозра, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу.

Отже, факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що, ОСОБА_7 міг вчинити правопорушення, причетний до вчинення даного злочину, підтверджується зібраними в ході проведення досудового розслідування доказами, а саме: рапорт від 21.11.2025 (а.с.8,9); протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 21.11.2025 (а.с.10,11); протокол огляду місця події від 21.11.2025 (а.с.12-14); протокол допиту малолітнього (неповнолітнього) потерпілого від 21.11.2025 (а.с. 15-17); висновок психолога за результатами участі дитини ( ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у слідчих діях від 21.11.2025 (а.с. 18-20); протокол допиту представника потерпілого від 22.11.2025 (а.с. 22,23); висновок психолога за результатами участі у допиті законного представника потерпілого ( ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у слідчих діях від 22.11.2025 (а.с. 24,25); протокол проведення слідчого експерименту від 22.11.2025 (а.с. 26,27) та інші матеріали кримінального провадження у їх сукупності.

Таким чином, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке класифікується як тяжкий злочин, за вчинення якого передбачено покарання від п`яти до десяти років позбавлення волі.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, кримінальний процесуальний закон України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто, в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Колегія суддів також вважає, що прокурором та слідчим обґрунтовано наведений перелік ризиків, що передбачений ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_7 , будучи достеменно обізнаним про тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення та суворість покарання, що може загрожувати йому у разі визнання винуватим, з метою уникнення відповідальності, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, безперешкодно виїхати за межі Кіровоградської області, вчинити пробу переховування на тимчасово непідконтрольних державі територіях.

Ризик втечі для підозрюваного у цьому випадку може бути визнаним як менш небезпечним, ніж покарання та процедура його відбування. Такий висновок слідчого судді узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі Ilijkov v. Bulgaria від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Крім того, можливо стверджувати, що підозрюваний може незаконно впливати на потерпілу і свідків у даному кримінальному провадженні шляхом умовлянь, психологічного тиску, погроз, з метою зміни наданих ними показань, ненадання повних показань щодо всіх відомих обставин кримінального правопорушення, замовчування важливих для кримінального провадження обставин тощо.

Разом з тим, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину щодо неповнолітньої ОСОБА_9 , з якою проживає однією сім`єю, а тому доведений ризик того, що він може здійснити на неї незаконний вплив з метою невикриття його у вчиненні злочину, або ж може продовжити кримінальне правопорушення, позаяк матеріали клопотання, в тому рахунку показання власне підозрюваного, вказують на те, що протиправні дії стосовно неповнолітньої потерпілої носили тривалий систематичний характер.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Окрім означеного, слід брати до уваги обставини, передбачені с т. 178 КПК України.

Отже, під час вирішення питання про достатній та необхідний запобіжний захід, що може забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти встановленим ризикам, колегія суддів враховує, що підозрюваний ОСОБА_7 одружений, проживає спільно з дружиною, її двома дітьми та двома спільними дітьми, офіційно працевлаштований, раніше не судимий, можливо допустити наявність сталих соціальних зв`язків у підозрюваного, однак, як встановлено наведеними обставинами та зазначено вище, доведено наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні насильницького тяжкого умисного кримінального правопорушення та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

При вирішенні клопотання колегія суддів враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Європейським судом з прав людини у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголошено на тому, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості підозри та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи ту обставину, що сторонами кримінального провадження не надані докази, які б свідчили про достатність застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, для запобігання зазначеним вище ризикам, колегія суддів прийшла до переконання, що слідчий суддя обґрунтовано виснував, що стосовно підозрюваного ОСОБА_7 доцільно застосувати винятковий запобіжний захід тримання під вартою, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним через неможливість в жодний інший спосіб забезпечити кримінальне провадження у цілому, і зокрема належну процесуальну поведінку підозрюваного на етапі досудового розслідування у кримінальному провадженні, й, у разі застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, вказане надасть змогу підозрюваному ОСОБА_7 уникнути можливого покарання, також у будь який спосіб перешкоджати провадженню, продовжити вчинення протиправних дій.

Враховуючи зазначене, можливо виснувати, що доводи, наведені захистом, спростовуються матеріалами клопотання, що свідчать про обґрунтованість висновків слідчого судді щодо доцільності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_7 , а отже оскаржувана ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 424 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 , який здійснює захист підозрюваного ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 24.11.2025, якою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів: з 20 години 45 хвилин 21 листопада 2025 року до 20 години 45 хвилин 19 січня 2026 року, без визначення застави, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4