УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 212/11316/2012

провадження № 51-3642км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду області від 15 квітня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом апеляційної інстанції обставини

1. Вінницький міський суд Вінницької області вироком від 15 вересня 2016 року визнав винуватими і засудив ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 190 КК, кожному призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років волі з конфіскацією всього майна, яке належить кожному з них на праві приватної власності, у дохід держави. Суд постановив стягнути судові витрати за проведені експертизи: з ОСОБА_8 - 3006,02 грн, з ОСОБА_9 - 3160,08 грн.

2. За вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними й засуджено за те, що вони, співпрацюючи з власником і директором фірми «ІНФОРМАЦІЯ_19» - громадянином Німеччини ОСОБА_11 , шляхом введення його в оману, використовуючи тривалі дружні та довірчі відносини між ними, отримали від нього в офісі цієї фірми на АДРЕСА_3 гроші для закупівлі автомобілів на території Західної Європи і постачання їх на територію України для ПП «Екатерина», ТОВ «Авто-Альянс» і ПП «Автоцентр», на підтвердження чого підписали відповідні документи (розписки). Так, 28 червня 2008 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_11 105 000 євро (800 919 грн), а 16 серпня 2011 року ОСОБА_8 і ОСОБА_9 отримали від нього кожен по 50 000 євро (570 285 грн). Проте не виконали взятих на себе зобов`язань щодо закупівлі автомобілів, а розпорядилися отриманими коштами на власний розсуд, чим заподіяли ОСОБА_13 матеріальну шкоду на вказані суми.

3. Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 22 лютого 2017 року цей вирок місцевого суду залишив без змін.

4. Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ухвалою від 24 квітня 2018 року частково задовольнив касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_6 , скасував ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року у зв`язку з істотним порушенням апеляційним судом кримінально-процесуального закону - порушенням права ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на захист та доступ до правосуддя, а саме бути присутніми під час розгляду апеляційних скарг і надавати свої пояснення, через неналежне повідомлення сторони захисту про розгляд справи в суді апеляційної інстанції та направив справу на новий апеляційний розгляд.

5. Вінницький апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2018 року апеляціїадвокатів ОСОБА_16 і ОСОБА_15 та апеляції (з доповненнями) засуджених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року стосовно останніх - без змін.

6. Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ухвалою від 17 грудня 2019 року частково задовольнив касаційні скарги захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_14 і ОСОБА_6 , скасував ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у зв`язку з істотним порушенням процесуального закону та прав сторони захисту на справедливий судовий розгляд, а справу направив на новий апеляційний розгляд.

7. Як зазначив Верховний Суд, в основу обвинувального вироку суд першої інстанції поклав показання потерпілого та п`ятьох свідків, які вони надавали під час досудового слідства. У вироку суд не зазначив обставин, що унеможливили виклик цих осіб у судове засідання. Посилання на хворобу потерпілого жодним чином не підтверджено; те, що свідок ОСОБА_17 проживає в іншій країні, не може бути настільки серйозною перешкодою, щоб виправдати обмеження прав захисту; підстав неможливості допиту інших свідків узагалі не наведено. Отже, за обставин цього провадження використання судом першої інстанції показань, отриманих під час досудового слідства, порушило права сторони захисту на допит потерпілого та свідків, що є невід`ємною складовою справедливого судового розгляду. Указаний недолік залишився поза увагою апеляційного суду.

8. Також Верховний Суд зауважив, що суд першої інстанції в основу обвинувального вироку поклав показання потерпілого та свідка ОСОБА_18 , в яких ті повідомили, що свої висновки про непостачання автомобілів вони зробили за результатами документальної звірки між фірмою « ІНФОРМАЦІЯ_19 » і ПП «Екатерина». Сторона захисту протягом судового розгляду вимагала витребувати у відповідних юридичних осіб акти звірок фінансово-господарської діяльності між ПП «Екатерина», ТОВ «Авто-Альянс», ПП «Автоцентр» і фірмою «ІНФОРМАЦІЯ_19», на які посилалися потерпілий та вказаний свідок, документи, на підставі яких здійснювалися звірки, й інші документи, які, на погляд захисту, могли свідчити на користь засуджених.Проте клопотання сторони захисту про витребування відповідних документів так і не були задоволені. Апеляційний суд також не усунув зазначених недоліків, а відмовляючи у проведенні судового слідства, вказав: «питання про витребування вказаних доказів та їх дослідження в суді першої інстанції сторонами не ставилось», що не відповідає дійсності.

9. Верховний Суд підкреслив, що документи, про витребування та дослідження яких сторона захисту заявляла клопотання, мають істотне значення для встановлення обов`язкового елементу злочину - факту заволодіння засудженими грошима. Враховуючи це значення, обмеження сторони захисту в можливості перевірити достовірність показань потерпілого та свідка ОСОБА_18 про виявлення непостачання автомобілів під час звірки між двома фірмами, порушило право захисту на справедливий судовий розгляд, зокрема право на достатні можливості для підготовки захисту, передбачене п. «б» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

10. За результатами нового розгляду справи Вінницький апеляційний суд ухвалою від 15 квітня 2024 року апеляції адвокатів ОСОБА_16 і ОСОБА_15 та апеляції з доповненнями засуджених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - без змін. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора суд закрив у зв`язку з його відмовою від скарги.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

11. Адвокат ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду області від 15 квітня 2024 року щодо ОСОБА_9 у зв`язку з однобічністю і неповнотою досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням кримінально-процесуального закону і закрити кримінальну справу за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК. Заявниця вважає, що кримінальну справу було порушено без дотримання вимог ст. 94 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), оскільки правоохоронні органи прийняли заяву від директора юридичної особи, не перевіривши правоздатності цієї особи, не повідомивши заявнику про кримінальну відповідальність за неправдивий донос, до того ж - за відсутності події злочину, адже за змістом заяви гроші було передано для закупівлі транспортного засобу без обмеження строком самої закупки. Також, на її переконання, обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_9 ґрунтується на припущеннях і суперечливих доказах. Стверджує, що фірми «ІНФОРМАЦІЯ_19» не існувало, потерпілий жодних грошей підзахисному не давав, а в суді, як і свідок ОСОБА_20 , обмовив ОСОБА_9 , проте місцевий суд розглянув справу однобічно, не перевіривши всіх доказів у сукупності, взяв до уваги зазначені неправдиві свідчення та поклав їх в основу рішення. Крім того, на думку скаржниці, апеляційний суд усупереч вимогам п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 358, ст. 362 КПК 1960 року без постановлення ухвали, порадившись на місці, задовольнив клопотання сторони захисту про проведення часткового судового слідства і допит потерпілого та свідків. Утім протягом двох років апеляційний суд так і не допитав свідка ОСОБА_17 , а згодом узагалі відмовив у її допиті через воєнний стан в Україні та її постійне проживання за кордоном. Заявниця вважає, що показання указаного свідка є ключовими, оскільки могли стати підтвердженням про непричетність до злочину ОСОБА_9 . Також адвокат звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції відмовив захиснику у витребуванні інших доказів, зокрема з Господарського суду Вінницької області справ про банкрутство ПП «Екатерина» і ПП «Автоцентр», які могли містити первинні бухгалтерські документи про проведення розрахунків цих підприємств із « ІНФОРМАЦІЯ_19 », а також актів звірок між підприємствами ОСОБА_20 та фірмою ОСОБА_11 . Таким чином, апеляційний суд усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року проігнорував указівку Верховного Суду про необхідність допиту свідків і витребування та дослідження документів, які мають істотне значення для встановлення факту заволодіння засудженими грошима потерпілого в шахрайський спосіб.

12. Адвокат ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду області від 15 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 , а кримінальну справу закрити за відсутністю в діях підзахисного складу злочину. Вказує на істотні порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність їхніх висновків фактичним обставинам справи й неправильне застосування кримінального закону. Вважає, що в матеріалах справи немає жодних доказів вчинення злочину підзахисним. Як стверджує адвокат, вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам ч. 1 ст. 323, ч. 1 ст. 377 КПК 1960 року, оскільки не містять належних мотивів постановлених рішень і спростування доказів, наданих стороною захисту стосовно відсутності в діях ОСОБА_8 і ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК. Крім того, на думку скаржника, апеляційний суд усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року не виконав указівок суду касаційної інстанції щодо необхідності витребування документів, зокрема актів звірок між підприємствами ОСОБА_20 і фірмою ОСОБА_11 , проведення судового слідства та ретельного дослідження доказів з метою усунення порушеного права сторони захисту на справедливий судовий розгляд і наведення в ухвалі докладних мотивів прийнятого рішення. Зауважує, що суд апеляційної інстанції допитав у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , а також оголосив показання свідків ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , надані ними під час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому зробив помилковий висновок, що показання цих осіб спростовують доводи сторони захисту і підтверджують законність вироку місцевого суду. Крім того, апеляційний судне мотивував належним чином своїх висновків, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційних скарг сторони захисту, обмежившись лише викладенням показань допитаних у ході апеляційного розгляду потерпілого та свідків, перерахуванням доказів, покладених в основу вироку міського суду, а також загальним формулюванням про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні злочину, допустив суперечності в оцінці доказів.

13. Засуджений ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі також просить скасувати судові рішення щодо нього та закрити справу за відсутністю в його діях складу злочину. На підтвердження своїх доводів заявник наводить аргументи, аналогічні за змістом доводам його захисника ОСОБА_7 , які зводяться до того, що досудове і судове слідство було проведено однобічно, неповно, з істотним порушенням вимог КПК 1960 року, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки злочину він не вчиняв. Крім того, зауважує, що суд апеляційної інстанції не виконав указівок суду вищої інстанції, які містилися в ухвалі про направлення кримінальної справи щодо нього на новий апеляційний розгляд.

Позиції учасників судового провадження

14. У судовому засіданні адвокати ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги, просили скасувати вирок й ухвалу та закрити кримінальну справу у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 і ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК.

15. ПрокурорОСОБА_5 уважав, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, просив залишити рішення місцевого та апеляційного судів без зміни.

16. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

17. Відповідно до ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими

матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

18. За правилами ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

19. З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та виходить із фактичних обставин, установлених ними. Тож аргументи сторони захисту щодо незгоди з оцінкою судом доказів з точки зору їх достовірності, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що по суті зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на вимоги ст. 398 КПК 1960 року, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини перевірив апеляційний суд.

20. Висновок про подію кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні шахрайства за викладених у вироку обставин місцевий суд зробив шляхом всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів, дотримуючись принципів змагальності, диспозитивності й рівності сторін.

21. Приймаючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, суд послався у вироку:

- на показання потерпілого ОСОБА_11 , показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_22 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_24 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 ;

- заяви ОСОБА_11 від 17 жовтня 2011 року про те, що ОСОБА_30 і ОСОБА_8 заволоділи його грошима;

- дані протоколів очних ставок від 04 і 05 квітня 2012 року потерпілого ОСОБА_11 з обвинуваченими, у ході яких ОСОБА_31 підтвердив надання ОСОБА_8 і ОСОБА_32 для закупівлі автомобілів грошових коштів у сумах відповідно 155 000 і 50 000 євро;

- дані протоколів очних ставок від 10 квітня 2012 року свідка ОСОБА_20 з обвинуваченими, у ході яких свідок підтвердив, що ОСОБА_31 надав ОСОБА_32 50 000 євро, а ОСОБА_8 - 155 000 євро;

- дані протоколів виїмки від 13 лютого 2012 року про вилучення в ТОВ «Авто-Альянс», ПП «Екатерина» і ПП «Автоцентр» документів (контрактів, установчих і платіжних документів), які підтверджують спільну діяльність ОСОБА_11 й указаних підприємств з поставки автомобілів з Німеччини в Україну;

- дані розписки від 16 серпня 2011 року про те, що ОСОБА_30 отримав від ОСОБА_11 50 000 євро;

- дані висновку почеркознавчої експертизи від 24 квітня 2012 року № 171-П про те, що підпис на документі (розписці) від 16 серпня 2011 року виконав ОСОБА_30 ;

- дані висновку техніко-криміналістичної експертизи від 24 квітня 2012 року № 170-П про те, що на документі (розписці), виконаному ОСОБА_33 , від 16 серпня 2011 року не виявлено ознак внесення змін;

- дані копій документів (розписок) німецькою мовою від 12 і 29 квітня та 01 вересня 2005 року та їх переклад українською мовою, про те, що ОСОБА_30 отримував від ОСОБА_11 в період з 2005 по 2011 роки грошові кошти на різні суми в іноземній валюті (євро) для купівлі автомобілів;

- дані виписки з банківських рахунків ОСОБА_11 з їх перекладом про те, що 27 червня і 16 серпня 2011 року ОСОБА_11 отримував готівку в банку Німеччини;

- дані довідок підприємств «Екатерина», «Авто-Альянс» і «Автоцентр» про те, що ОСОБА_30 і ОСОБА_8 разом з іншими особами здійснювали доставку (перевезення) автомобілів з місць закупки на їхні адреси від імені фірми «ІНФОРМАЦІЯ_19» за її дорученням;

- дані документів (розписок) від 16 серпня 2011 року та 28 червня 2008 року, які свідчать про отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_11 155 000 євро;

- дані висновку експертного дослідження від 21 листопада 2012 року № 2949/2950 стосовно того, що підписи в документах (розписках) від 28 червня 2008 року та 16 серпня 2011 року виконав ОСОБА_8 ;

- дані копій документів (розписок) німецькою мовою від 01 листопада 2003 року, 16 і 26 квітня, 01 і 27 серпня, 28 листопада, 03 грудня 2005 року, 24 січня, 03 лютого,

24 і 31 липня, 18 грудня 2006 року та їх переклад українською мовою, про те, що ОСОБА_8 отримував від ОСОБА_11 з 2003 року по 2008 роки грошові кошти на різні суми для купівлі автомобілів;

- дані висновку судово-технічної експертизи від 23 квітня 2012 року № 214 про те, що не встановлено ознак стороннього втручання з метою внесення змін у тексти документів від 28 червня 2008 року та 16 серпня 2011 року, а також те, що спочатку виконано друкований текст указаних документів, а потім - підпис від імені ОСОБА_8 ;

- дані висновку почеркознавчої експертизи від 23 лютого 2012 року № 201 про те, що підписи в документах (розписках) від 28 червня 2008 року та 16 серпня 2011 року виконав ОСОБА_8 ;

- дані рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 червня 2012 року про стягнення боргу з ОСОБА_8 і ОСОБА_10 .

22. Оцінивши вказані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного переконання щодо засвідчення зібраними у справі доказами того, що брати ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , використовуючи тривалі дружні та довірчі відносини з власником і директором фірми «ІНФОРМАЦІЯ_19» - громадянином Німеччини ОСОБА_11 , ввели його в оману й отримали від нього гроші для закупівлі автомобілів на території Західної Європи і поставки їх на територію України для підприємств «Екатерина», «Авто-Альянс» і «Автоцентр», проте не виконали взятих на себе зобов`язань щодо закупівлі автомобілів, а розпорядилися отриманими коштами на власний розсуд. 28 червня 2008 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_11 105 000 євро (800 919 грн), а 16 серпня 2011 року він і його брат ОСОБА_9 отримали від нього кожен по 50 000 євро (570 285 грн), чим заподіяли ОСОБА_13 матеріальну шкоду на вказані суми, а тому їхні дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 190 КК.

23. Апеляційний суд, перевіряючи вирок в апеляційному порядку, з урахуванням указівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 17 грудня 2019 року, та приписів статей 362, 365 КПК 1960 року належним чином дослідив доводи, викладені в апеляційній скарзі, та небезпідставно постановив рішення про відповідність вироку стосовно ОСОБА_8 і ОСОБА_9 вимогам статей 257, 303, 323, 334 КПК 1960 року.

24. Фактичні обставини кримінального провадження були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції під час провадження за апеляціями адвокатів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та апеляціями з доповненнями засуджених ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , доводи яких є аналогічними доводам, викладеним у касаційних скаргах. У ході провадження колегія суддів апеляційного суду дослідила матеріали справи, перевірила доводи апелянтів щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, однобічності та неповноти досудового і судового слідства, істотного порушення кримінально-процесуального закону та неправильного застосування судом кримінального закону, провела часткове судове слідство, допитала обвинувачених, які заперечували вчинення злочину; потерпілого ОСОБА_11 , який підтвердив, що співпрацюючи з ПП «Екатерина», він надав ОСОБА_8 105 000 євро для купівлі автомобілів у Німеччині і доправлення їх указаній фірмі в Україну, згодом він з тією ж метою надав обом ОСОБА_34 по 50 000 євро кожному, про що оформив дві розписки з ОСОБА_35 на 50 000 євро та ОСОБА_36 на 50 000 євро, проте вони зобов`язання не виконали і гроші не повернули; свідка ОСОБА_20 , який розповів, за яких обставин ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_11 105 000 і 50 000 євро, а його брат ОСОБА_37 - 50 000 євро; свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 . Дослідив апеляційний суд показання свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , які вони давали в ході досудового слідства, зазначивши в ухвалі обставини, які унеможливили виклик цих осіб у судове засідання, а також письмові докази у справі. Крім того, колегія суддів апеляційного суду за клопотанням сторони захисту оголосила показання свідка ОСОБА_25 , надані ним у суді першої інстанції, в зв`язку з його смертю, а також показання свідка ОСОБА_26 , які він давав у суді першої інстанції, оскільки останній перебуває на тривалому лікуванні у військовому госпіталі після важкого порання на фронті та пересувається лише за допомогою інвалідного візка. Разом із тим, апеляційний суд відмовив у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_9 про виклик і допит свідка ОСОБА_17 у зв`язку з тим, що суд не вбачав за доцільне її викликати, оскільки свідок проживає в Німеччині та її явка в судове засідання у зв`язку з воєнним станом в Україні є проблематичною.

25. Стосовно письмових доказів апеляційний суд зазначив, що ухвалами Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2020 року та 02 лютого 2024 року було відмовлено в задоволенні первісного і повторного уточненого й доповненого клопотання захисника ОСОБА_6 про призначення судово-економічної експертизи та витребування додаткових доказів для встановлення обставин поставки автомобілів фірмою «ІНФОРМАЦІЯ_19» до ПП «Екатерина», ТОВ «Авто-Альянс», ПП «Автоцентр» та розрахунків за цю поставку, оскільки, не зважаючи на тривалий розгляд справи, захисник ОСОБА_6 та її підзахисний ОСОБА_9 не зверталися з таким клопотанням до суду першої інстанції, крім того, суд першої інстанції неодноразово досліджував довідку ПП «Екатерина» від 07 червня 2012 року, з якої неможливо визначити кількість транспортних засобів, перевізниками яких були ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , у зв`язку із знищенням товарно-транспортних накладних за закінченням терміну зберігання первісних бухгалтерських документів. При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що вказані події відбувались понад 10 років тому, у зв`язку з чим призначення експертизи є недоцільним. З тих же підстав апеляційний суд відмовив у наданні за правилами ст. 315-1 КПК 1960 року судового доручення органу, який проводив розслідування, виконати певні слідчі дії з метою перевірки й уточнення даних, одержаних у ході судового слідства, зокрема щодо проведення розрахунків, на які посилається суд першої інстанції.

26. При цьому апеляційний суд визнав хибними доводи засуджених та їх захисників про те, що через неповне задоволення їх клопотань будуть істотно порушені вимоги кримінально-процесуального закону щодо повторного дослідження доказів, зазначивши, що згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального права при апеляційному перегляді в суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції. Положення КПК зобов`язують суд оцінювати кожен доказ, спираючись на всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження. При цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили. Тому суд апеляційної інстанції, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, закріплених у КПК, та погоджуючись з висновками суду першої інстанції, перевірив наявні докази і надав вмотивовані відповіді на доводи апеляцій.

27. Спростовуючи наведені в апеляціях доводи, апеляційний суд зазначив, що надані стороною обвинувачення докази є належними і допустимими, показання потерпілого, свідків і письмові докази логічні, послідовні, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх правдивості, у сукупності підтверджують факт учинення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 шахрайських дій щодо потерпілого ОСОБА_11 та розмір завданої йому шкоди. Цим доказам місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, кваліфікувавши дії обвинувачених за ч. 4 ст. 190 КК. Поділяючи викладені у вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 і ОСОБА_9 висновки й мотиви прийнятого рішення, апеляційний суд законно та обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін.

28. Визнаючи безпідставними посилання в апеляціях на те, що досудове і судове слідство проведені неповно, необ`єктивно й упереджено, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на припущеннях, суперечливих та недостатніх, зібраних з порушенням вимог КПК 1960 року доказах, апеляційний суд належним чином обґрунтував своє рішення, констатував, що орган досудового слідства й суд першої інстанції дотрималися вимог кримінально-процесуального законодавства, і будь-яких порушень вимог закону, які б зумовили скасування вироку, не встановив.

29. Спростовуючи доводи засуджених ОСОБА_8 і ОСОБА_10 про те, що оскаржуваний вирок ґрунтується лише на показаннях потерпілого та суперечливих показаннях свідків, а у справі відсутні докази про їх причетність до скоєного злочину, суд апеляційної інстанції слушно зауважив:

- з документів (розписок) від 16 серпня 2011 року вбачається, що ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_11 50 000 євро, а з документів (розписок) від 16 серпня 2011 року та 28 червня 2008 року вбачається, що ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_11 155 000 євро;

- відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 24 квітня 2012 року № 171-П підпис на документі (розписці) від 16 серпня 2011 року виконаний ОСОБА_9 ;

- згідно з висновком техніко-криміналістичної експертизи від 24 квітня 2012 року № 170-П на документі (розписці) від 16 серпня 2011 року ознак унесення змін не виявлено;

- згідно з висновком експертного дослідження від 21 листопада 2012 року № 2949/2950 підписи в документах (розписках) від 16 серпня 2011 року та 28 червня 2008 виконано ОСОБА_8 ;

- згідно з висновком почеркознавчої експертизи від 23 лютого 2012 року № 201 підписи у документах (розписках) від 16 серпня 2011 року та 28 червня 2008 року виконано ОСОБА_8 ;

- відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 23 квітня 2012 року № 214 ознак стороннього втручання з метою внесення змін у тексти документів від 16 серпня 2011 року та 28 червня 2008 року встановлено не було, спочатку виконаний друкований текст, а потім підпис від імені ОСОБА_8

- з виписок з банківських рахунків ОСОБА_11 та їх перекладу вбачається, що дійсно 27 червня 2008 року і 16 серпня 2011 року ОСОБА_11 отримував у банку Німеччини готівкові кошти.

30. Як правильно відзначив апеляційний суд, указані вище докази та висновки експертиз не лише спростовують версію засуджених про неотримання коштів від потерпілого ОСОБА_11 , а також версію про те, що вони на вимогу ОСОБА_20 підписували чисті аркуші паперу, оскільки на документах (розписках) від 16 серпня 2011 року і 28 червня 2008 року виконано спочатку друкований текст, а потім підпис від імені ОСОБА_8 і ОСОБА_10 .

31. Крім того, апеляційний суд дав належну оцінку даним протоколів очних ставок, з яких убачається, що в ході очної ставки від 05 квітня 2012 року між ОСОБА_33 і потерпілим ОСОБА_11 останній підтвердив надання ОСОБА_32 50 000 євро для закупівлі автомобілів; у ході очної ставки від 04 квітня 2012 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_11 останній підтвердив надання ОСОБА_8 155 000 євро для закупівлі автомобілів; під час очних ставок від 10 квітня 2012 року між ОСОБА_33 і ОСОБА_20 та між ОСОБА_8 і ОСОБА_20 останній підтвердив, що дійсно ОСОБА_31 надав 155 000 євро ОСОБА_8 та 50 000 євро ОСОБА_40 .

32. Не залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції й доводи сторони захисту про те, що фірми «ІНФОРМАЦІЯ_19» не існувало. Як акцентував суд, факт наявності цієї фірми підтверджується зовнішньоекономічним контрактом від 01 жовтня 2008 року №0111/07-1/1, контроль за виконанням якого покладено на органи державної фіскальної служби з можливістю застосування фінансових санкцій за його неналежне виконання. Крім того, документи, вилучені згідно з даними протоколів виїмки від 13 лютого 2012 року у ТОВ «Авто-Альянс», ПП «Екатерина» і ПП «Автоцентр», підтверджують спільну діяльність ОСОБА_11 і вказаних підприємств з поставки автомобілів з Німеччини в Україну, зокрема контракти, установчі та платіжні документи підтверджують, що ОСОБА_31 дійсно спільно з цими підприємствами поставляв в Україну автомобілі.

33. Відхиляючи твердження сторони захисту про те, що між обвинуваченими й потерпілим існували цивільно-правові відносини, оскільки потерпілий від злочину вправі вільно обирати спосіб захисту своїх порушених прав і вправі звернутися як у рамках кримінальної справи до або під час її розслідування з цивільним позовом, так і в порядку цивільного судочинства після завершення кримінальної справи, апеляційний суд зазначив, що за результатами розгляду справи встановлено, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 шахрайським шляхом заволоділи коштами потерпілого ОСОБА_11 і не мали наміру їх повертати, що утворює склад злочину, передбачений ст. 190 КК, а саме шахрайство - заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

34. Таке рішення апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 755/10138/16-к про те, що для відмежування шахрайства від цивільно-правових деліктів, необхідно виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство, якщо встановлено, що винна особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання - не виконувати. Розмежування кримінально караного злочину від цивільно-правової угоди необхідно здійснювати не за тим, як оформлені укладені між сторонами договори, а за тим, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, йдеться про шахрайство.

35. За правовим висновком Верховного Суду України в постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-250кс16 наявність формальних (навіть належним чином оформлених) цивільно-правових відносин, за допомогою яких суб`єкт прагне завуалювати свій злочинний умисел, за наявності підстав не повинна бути перешкодою для оцінки скоєного як злочину, передбаченого ст. 190 КК. Існування між обвинуваченим і потерпілим деяких цивільно-правових чи інших подібних правовідносин, які були закріплені в певному правочині, саме собою не виключає можливості кваліфікації діяння особи як шахрайства за наявності усіх необхідних елементів складу цього злочину. В окремих випадках такі відносини цілком можуть бути частиною реалізації умислу особи на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений у тому числі виходячи із сукупності фактичних дій такої особи.

36. З роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», убачається, що шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Зловживання довірою полягає в недобросовісному використанні довіри з боку потерпілого, тобто, коли винний використовує особливі довірчі стосунки, які склалися між ним та власником чи володільцем майна. Обман як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно полягає в повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховуванні певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого.

37. З урахуванням наведеного апеляційний суд констатував, що в матеріалах кримінальної справи відсутні будь-які дані, які підтверджували б наявність бажання у ОСОБА_9 і ОСОБА_8 виконати взяті на себе перед потерпілим зобов`язання, а їхні дії свідчать про прямий умисел на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 у шахрайський спосіб.

38. Також на спростування доводів сторони захисту про існування цивільно-правових відносин між обвинуваченими і потерпілим, з огляду на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 червня 2012 року про стягнення боргу з ОСОБА_9 і ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 , суд апеляційної інстанції небезпідставно звернув увагу на те, що вказане рішення дійсно підтверджує факт отримання обвинуваченими грошей у потерпілого, водночас цей суд першої інстанції в межах цивільного судочинства не досліджував, яким саме шляхом було отримано вказані кошти, що стало предметом розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

39. Суд погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій про визнання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК.

40. Посилання сторони захисту в касаційних скаргах на однобічність і неповноту висновків судів попередніх інстанцій через неврахування постанов Староміського районного суду м. Вінниці, якими нібито установлено факт неіснування фірми «ІНФОРМАЦІЯ_19», є неприйнятним, оскільки зазначені рішення ухвалено в справах про притягнення до адміністративної відповідальності інших осіб, вони не стосуються вказаної юридичної особи і не мають вирішального значення для встановлення істини у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні шахрайства.

41. Під час касаційної перевірки колегія суддів не встановила порушень норм матеріального або процесуального права, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і були підставою для їхнього скасування, а тому вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 необхідно залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Суд

постановив:

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду області від 15 квітня 2024 року залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3