1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 334/1619/25 1-кп/335/742/2025
05 листопада 2025 року м. Запоріжжя
Ухвалою суду від 27.06.2025 року у справі призначено підготовче судове засідання.
Крім цього, 14.10.2025 року від захисника обвинуваченого надійшло клопотання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів, в обґрунтування якого зазначено наступне.
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали подані клопотання та наполягали на їх задоволенні.
Прокурор у підготовчому засіданні надав суду заперечення на клопотання про повернення обвинувального акту та заперечення на клопотання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого.
Заслухавши думку захисника, обвинуваченого, позицію прокурора, дослідивши обвинувальний акт та додані матеріали, необхідні для вирішення клопотань, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
За нормами ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.
Підписується обвинувальний акт слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.
До обвинувального акта додається:1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації. Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.
Отже, порядок складання обвинувального акту, відомості, які має містити обвинувальний акт та документи, які додаються до обвинувального акту передбачено ст.291 КПК України. Інших вимог, яким має відповідати обвинувальний акт, КПК України не встановлено.
Тобто, для ухвалення рішення про повернення обвинувального акта прокурору з підстав його невідповідності вимогам КПК, суд має встановити невідповідність форми чи змісту такого обвинувального акта положенням статті 291 КПК України.
Суд зазначає, що завданням підготовчого провадження є перевірка наявності підстав для призначення судового розгляду, в якому суд зобов`язаний перевірити матеріали кримінального провадження, з`ясувати достатність правових підстав для прийняття судових рішень, передбачених частиною третьою статті 314 КПК України.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Таким чином одним з організаційно-розпорядчих питань, що вирішуються судом під час підготовчого судового засідання при визначені можливості призначення обвинувального акту до судового розгляду, є питання відповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального законодавства. При цьому оскільки вимоги до обвинувального акту встановлюються лише положеннями ст. 291 КПК України, то суд під час підготовчого судового засідання здійснює перевірку обвинувального акту на предмет відповідності саме нормам цієї статті.
Водночас, суд звертає увагу на ті обставини, що підстави для повернення обвинувального акту не можуть тлумачитися та застосовуватися з надмірним формалізмом, оскільки останній може призвести не тільки до безпідставного повернення обвинувального акту, але і до затягування кримінального провадження, що також є неприпустимим для прав та інтересів обвинуваченого.
Зважаючи на те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України визначає можливість повернення обвинувального акту як право, а не обов`язок суду, то підставою для такого повернення не може слугувати будь-яка його невідповідність вимогам КПК України, а лише та, яка дійсно перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити чи дійсно створює перешкоди для судового розгляду певна невідповідність та недоліки обвинувального акту вимогам КПК України, що узгоджується з висловленою правовою позицією у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №520/8135/15-к.
Судом встановлено, що обвинувальний акт складено 26.02.2025 року прокурором відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням публічного обвинувачення в обласних прокуратурах управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офіс Генерального прокурора ОСОБА_11 та підписано останнім, відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства, а саме згідно з положеннями ст. 291 КПК України.
В обвинувальному акті відображено всі необхідні відомості, які він має містити, зокрема, анкетні відомості обвинуваченого, викладені всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор уважає встановленими, вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність та сформульовано обвинувачення.
Стосовно формулювання обвинувачення та викладу фактичних обставин кримінального правопорушення суд зазначає, що обставини, на які в своєму клопотанні посилається заявник, як на підставу для повернення обвинувального акту прокурору, а саме щодо мотиву вчинення кримінального правопорушення, можуть бути підтверджені, або спростовані виключно під час судового розгляду кримінального провадження по суті у судовому засіданні. Водночас і питання щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого також вирішується судом за наслідками судового розгляду.
Відповідно до норм ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, форма співучасті, якщо наявна, та інші обставини та факти, що стосуються вчиненого протиправного діяння, у тому числі розкривають причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та наслідками), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Системний аналіз ст. 91 КПК України та ст. 291 КПК України дає можливість зробити висновок, що обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, втілюються у такій частині обвинувального акту як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор уважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування визначається як інтелектуальний процес, що полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. І якщо відповідно до ст. 92-94 КПК України сторона обвинувачення у вигляді слідчого та прокурора мають право як збирати, перевіряти та оцінювати докази, то суд має право лише оцінювати зібрані у кримінальному провадженні докази на підтвердження чи спростування обставин, що визначені у ст. 91 КПК України.
Оскільки доказова діяльність суду у кримінальному провадженні починається лише під час судового розгляду обвинувачення по суті та полягає лише в оцінці зібраних доказів, то під час підготовчого судового засідання суд в жодному разі не може встановлювати, спростовувати, підтверджувати, перевіряти по суті ту частину обвинувального акту, в якій прокурор викладає фактичні обставини кримінального правопорушення, правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення.
Під час підготовчого судового засідання суд перевіряє лише те, щоб відповідно до ст.291 КПК України обвинувальний акт містив відповідну частину, яка при цьому не мала б зайвої натуралізації правопорушення та суттєвих суперечностей, що перешкоджають призначенню обвинувального акту до судового розгляду.
Враховуючи, що кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, то суд уважає, що прокурор як сторона кримінального провадження, є самостійним у визначені фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинувачення та суті злочину.
Такий висновок, зокрема, підтверджується і тим, що відповідно до ст. 291 КПК України в обвинувальному акті зазначаються ті фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які «прокурор вважає встановленими».
Суд, маючи повноваження лише щодо вирішення обвинувачення по суті і лише в межах висунутого обвинувачення, не має права втручатися у дискреційні повноваження прокурора, вказуючи на факти та обставини, що потрібно встановити чи спростувати, змінювати у будь-якій спосіб зміст та обсяг обвинувачення, правової кваліфікації.
Отже, встановлення та виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та здійснення правової кваліфікації кримінального правопорушення є дискреційними повноваженнями прокурора, а тому викладаються в обвинувальному акті у такому виді, як це вважає за необхідне саме прокурор.
Як резюмує ВС у постанові від 03.07.2019 року у справі № 273/1053/17, кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною або неповною кваліфікацією дій обвинуваченого, визначення ж обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.
Таким чином, визначення повноти формулювання обвинувачення, розкриття характеру дій обвинуваченого та суті злочину, підтвердження або спростування обставин та фактів вчиненого кримінального правопорушення на основі зібраних доказів, вирішення питання про достатність доказів на підтвердження ознак та елементів складу кримінального правопорушення здійснюється судом лише під час судового розгляду по суті шляхом оцінки доказів, наданих як стороною обвинувачення так і стороною захисту.
Вирішення цих питань під час підготовчого судового засідання суперечить призначенню цієї стадії кримінального провадження.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки даний обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, підстав для його повернення немає.
Щодо наявного в матеріалах кримінального провадження клопотання сторони захисту про направлення кримінального провадження (справа №334/1619/25) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів для розгляду питання про об`єднання, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 статті 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч.1 статті 334 КПК України, матеріали кримінального провадження, у тому числі матеріали щодо кримінального проступку та щодо злочину, можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами статті 217 КПК України.
Зі змісту вище наведених норм кримінально-процесуального законодавства вбачається, що об`єднати чи виділити в окреме провадження матеріали кримінального провадження може лише суд, на розгляді якого вони перебувають, тобто в межах юрисдикції одного суду.
Якщо ж справи перебувають на розгляді різних судів, мають застосовуватися положення статті 34 КПК України.
Згідно ч.1 статті 34 КПК України, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо:
1) до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності;
2) після задоволення відводів (самовідводів) чи в інших випадках неможливо утворити новий склад суду для судового розгляду;
3) обвинувачений чи потерпілий працює або працював у суді, до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження;
4) ліквідовано суд, який здійснював судове провадження.
До початку судового розгляду у виняткових випадках кримінальне провадження (крім кримінальних проваджень, що надійшли на розгляд Вищого антикорупційного суду) з метою забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження може бути передано на розгляд іншого суду за місцем проживання обвинуваченого, більшості потерпілих або свідків, а також у разі неможливості здійснювати відповідним судом правосуддя (зокрема, надзвичайні ситуації техногенного або природного характеру, епідемії, епізоотії, режим воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях).
Вищевказаний перелік підстав для направлення кримінального провадження одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів для розгляду вказаного питання є вичерпним.
Щодо посилання сторони захисту на велику кількість свідків у цьому провадженні слід зазначити, що Вознесенівським районним судом міста Запоріжжя не вирішено питання про виклик та допит конкретних свідків.
Тому посилання на велику кількість свідків у цьому провадженні, є передчасним, оскільки захисник в своєму клопотанні не навела доводів щодо необхідності участі всіх свідків у даному судовому провадженні. Так само клопотання не містить будь-якої інформації з приводу об`єктивної неможливості забезпечити судом оперативність та ефективність розгляду цього кримінального провадження внаслідок знаходження учасників даного провадження в різних областях поза межами міста Запоріжжя.
Слід звернути увагу на те що, участь свідків, які проживають в різних містах, районах та області, можна забезпечити шляхом застосування положень ч. 7 ст. 336 КПК, відповідно до яких суд має право допитати, зокрема, свідка в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Обставини, які на думку захисника можуть ускладнити судовий розгляд у Вознесенівському районному суді міста Запоріжжя, а саме часті оголошення сигналів повітряної тривоги та обстріли інфраструктури з боку РФ не свідчать про неможливість здійснювати правосуддя відповідним судом, з огляду також і на те, що в таких умовах функціонують більшість судів України, оскільки воєнний стан введено на всій території України, а тому жодне місто не є безпечним та захищеним від збройної агресії РФ.
Об`єднання матеріалів кримінальних проваджень за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 може мати наслідком порушення розумних строків та суперечити практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на недопустимість перебування занадто довгий час під тягарем обвинувачення, обґрунтованість якого має бути доведена. Так, Велика палата Європейського суду з прав людини у пункті 68 рішення у справі Карт проти Туреччини (Kart v. Turkey, заява №8917/05) зазначила, що право на розгляд справи протягом розумного строку базується на необхідності гарантувати, що обвинуваченим доведеться не залишатися занадто довго у стані невизначеності щодо результатів кримінальних звинувачень проти них. Так само Європейський суд з прав людини у пункті 18 рішення в справі Вемхофф проти Німеччини (Wemhoff v. Germany, заява № 2122/64) вказував, що чітка мета відповідного положення пункту 1 статті 6 Конвенції у кримінальних справах полягає у забезпеченні того, щоб обвинувачені особи не перебували занадто довго під обвинуваченням та обвинувачення було визначене.
Ухвалою Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 24.03.2025 клопотання захисника ОСОБА_5 про направлення кримінального провадження (справа №334/1619/25) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, залишено без задоволення.
Ухвалою Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 31.03.2025 клопотання захисника ОСОБА_5 про направлення кримінального провадження (справа №334/1619/25) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, залишено без задоволення.
Також, ухвалою Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 07.04.202 клопотання захисника ОСОБА_5 про направлення кримінального провадження (справа №334/1619/25) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, залишено без задоволення.
Таким чином, судом встановлено, що підстави для направлення провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, на які посилається захисник у своєму клопотанні, були предметом розгляду як суду апеляційної інстанції, так і суду касаційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовим елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, вимоги та особливості якого знаходять свій вияв в межах відправлення правосуддя та стосуються властивостей судових рішень, ухвалених в межах національної судової системи.
Однією з вимог принципу правової визначеності є остаточність та виключність судового рішення, яке набрало законної сили. Остаточність та виключність судового рішення як його властивості вимагають, щоб обставини та факти, які встановлені судовим рішенням, висновки щодо них, зроблені судом, у подальшому не були предметом розгляду, перегляду, оскарження чи скасування, крім випадків реалізації права учасників справи на оскарження судового рішення, що здійснюється у порядку, який встановлюється процесуальним законодавством. Зазначені вимоги також передбачають, що висновки, зроблені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, є обов`язковими для учасників відповідної справи.
Розгляд обставин та фактів, які були предметом розгляду в остаточному судовому рішенні, перегляд остаточного судового рішення, оспорювання висновків, викладених у ньому, заперечення цих висновків у будь-який інший спосіб, крім як у порядку апеляційного та касаційного оскарження, буде суперечити принципу правової визначеності, верховенства права та призведе до втрати судовим рішенням своєї сутності як такого.
З урахуванням вищевикладеного суд вважає за доцільне зазначити, що розгляд доводів, мотивів, обставин та фактів клопотання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого, які були предметом розгляду в ухвалі суду апеляційної інстанції та касаційної інстанції, які не скасовані та набрали законної сили, а тим більше перегляд висновків суду апеляційної та касаційної інстанції щодо тих самих підстав клопотання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів та їх оспорювання буде суперечити як принципу верховенства права, так і засадам національного судочинства, зокрема, принципу обов`язковості судового рішення для всіх учасників справи.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів.
Керуючись ст.ст. 32, 34, 291, 314, 315, 370-372, 376, суд
Ухвала оскарженню не підлягає.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 05 листопада 2025 року.

Повний текст ухвали складено 10 листопада 2025 року.

Суддя ОСОБА_1