Справа №588/115/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/191/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 20.02.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поляне Тростянецького району Сумської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, працюючого різноробочим у ФОП ОСОБА_9 , одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій він просив вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 20.02.2024, змінити призначивши ОСОБА_8 за ст. 336 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі зі звільненням від його відбуванням з випробуванням строком 2 роки, відповідно до ст. 75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з моменту його затримання для виконання цього вироку.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначав, що вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання надто суворий і звертав увагу на те, що ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому злочині визнав, щиро розкаявся, сприяв слідству у розкритті злочину, до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, відповідно до досудової доповіді обвинувачений може виправитись без відбування покарання реально, ОСОБА_8 має родину, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, тяжких наслідків від цього злочину не настало і притензій до ОСОБА_8 немає. Крім цього, злочин за ст. 336 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів і підстав стверджувати про те, що станом на час судового розгляду ОСОБА_8 не бажав проходити військову службу в суду не було. Станом на сьогоднішній день обвинувачений бажає проходити військову службу і саме звільнення його від відбування покарання з випробуванням буде цьому сприяти.

Також, на переконання захисника, розглянувши справу відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд в порушення цієї норми закону безпідставно не врахував, як обставину, що помякшує покарання щире каяття та визнання вини.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03.03.2022 запроваджено режим воєнного стану, який Указами Президента України від 17.05.2022 № 342, від 12.08.2022 № 574, від 07.11.2022 №758, від 06.02.2023 № 58, від 01.05.2023 №254, від 26.07.2023 №451 продовжувався на 90 днів. Відповідно до Указу Президента від 06.11.2023 № 734 режим воєнного стану продовжено ще на 90 днів (до 14.02.2024).

Обвинувачений ОСОБА_8 є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до своєї військово-облікової спеціальності підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

За результатами військово-лікарської комісії ОСОБА_8 визнаний придатним за станом здоров`я до військової служби.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 відібраний для комплектування військової частини № НОМЕР_1 .

22.12.2023 о 15 годині 00 хвилин, в приміщенні кабінету № 5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , провідним спеціалістом відділення обліку мобілізаційної роботи ОСОБА_10 , ОСОБА_8 було вручено бойову повістку на відправку у військову частину НОМЕР_1 , в якій була вказана дата та час прибуття до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ), а саме на 04 год. 00 хв., 29.12.2023, для відправки у вказану військову частину. При цьому ОСОБА_8 оголошено зміст повістки, дату та час збору з метою відправки його до військової частини НОМЕР_1 для несення військової служби по мобілізації. Також, останньому роз`яснено наслідки за ухилення від неявки за повісткою без поважних причин, що полягають у притягненні до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України.

Знаючи та розуміючи зміст повістки, ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи умисел, спрямований на ухилення від призову на військову службу під час загальної мобілізації, оголошеної 24 лютого 2022 року, згідно з Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію», на особливий період, яка в подальшому продовжувалася та триває до цього часу, а саме в період дії воєнного стану, введеного із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який в подальшому продовжено, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ) о 04 год. 00 хв. 29 грудня 2023 року, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження до Сумського апеляційного суду воно надійшло 01.04.2024 та судові засідання у ньому призначались на: 12.08.2024, 13.01.2025, 19.05.2025, 01.09.2025 та на 19.01.2026.

Про дати, час і місце апеляційного розгляду справи її учасники повідомлялись, про що свідчать письмові розписки про вручення їм поштових відправлень, однак переважна більшість судових засідань відкладалась на іншу дату з підстав поданих захисником клопотань, які апеляційним судом задовольнялись, тобто обвинуваченому і його захиснику неодноразово надавалась можливість брати участь в судовому засіданні.

19.01.2026 на 10.00 год в судове засідання ні обвинувачений ОСОБА_8 , ні захисник ОСОБА_7 , які є належним чином повідомленими про дату і час апеляційного розгляду, повторно до апеляційного суду не з`явились, причин неявки не повідомили. Водночас із захисником ОСОБА_7 було призначено судове засідання в режимі відеоконференції, на яку захисник також не вийшов.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що вирок суду першої інстанції оскаржений лише захисником, який просив для обвинуваченого звільнення від призначеного покарання з випробуванням, тобто питання про погіршення становища обвинуваченого в даному випадку не ставиться, враховуючи дату надхоження матеріалів провадження до Сумського апеляційного суду 01.04.2024, та дату інкримінованих обвинуваченому подій 29.12.2023, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи без участі обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України та буде слугувати дотриманню розумних строків апеляційного розгляду даного провадження.

Тому, заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника заперечив, просив вирок суду залишити без зміни, а вимоги апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги захисника колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій за ст. 336 КК України в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України).

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням та зміни вироку суду в цій частині, апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції виконані належним чином.

Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 5 років.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі захисника, суд першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання в повному обсязі виконав вимоги статей 50, 65 КК України та належним чином врахував тяжкість та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке належить до нетяжких злочинів, характер вчиненого діяння, особу обвинуваченого, який працює, раніше не судимий, за місцем проживання характеризуються позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

З матеріалів слудує, що суд не погодився з доводами прокурора та не врахував як обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , щире каяття та визнання вини, оскільки повне визнання вини ще не свідчить про щире каяття. Каяття включає в себе щирий жаль щодо вчиненого злочину та осуд своєї поведінки.

Однак судом було встановлено, що обвинувачений про вчинене не шкодує, виправити ситуацію, що склалася, не бажає та в період воєнного стану, під час військової агресії ворога відкрито відмовився виконати передбачений ст. 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, виправдовуючи таку позицію небажанням залишати саму дружину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.

За таких обставин, а також зважаючи на досудову доповідь органу пробації в якій йдеться про середній ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопрушення, суд першої інстанції дійшов висновку з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити в межах ст. 336 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

В апеляційній скарзі сторона захисту виду і міри призначеного ОСОБА_8 покарання не оскаржувала, однак вважала, що в суду були підстави для звільнення ОСОБА_8 від відбування цього покарання з випробуванням, що суд не зробив та безпідставно позбавив обвинуваченого можливості виправитись без ізоляції від суспільства.

Однак, такі доводи скарги захисника, на переконання колегії суддів, з матеріалами справи не узгоджуєються, оскільки неможливість застосування відносно ОСОБА_8 ст. 75 КК України суд у вироку мотивував та без оцінки не залишив.

Так, вирішення питання про застосування передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням належить до дискреційних повноважень суду та є його правом, а не обов`язком.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду неодноразово наголошував, що інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, визначені ст. 75 КК України.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальна поведінка; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

У кожному конкретному кримінальному провадженні суд, оцінюючи вищевказані відомості, приймає рішення про застосування або ж відмову в застосуванні звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як слідує з матеріалів провадження суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку пов`язаного із захистом Батьківщини. А тому, вказане дійсно може свідчити про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Також слід наголосити на тому, що в даному кримінальному провадженні ухилення від призову під час мобілізації в умовах воєнного стану є злочином з підвищеним рівнем небезпеки, а тому з огляду на цілі покарання до яких відноситься і запобігання вчинення кримінальних правопорушень іншими особами, унеможливлює застосування стосовно ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на вищевикладене, відповідні доводи та вимоги апеляційної скарги сторони захисту не ґрунтуються на положеннях закону України про кримінальну відповідальність і не можуть бути задоволені, а вирок суду зміненим на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 411, ст. 414 КПК України.

Колегія суддів звертає увагу на прелічені захисником в апеляційній скарзі обставини: визнання вини, щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину, відсутність в ОСОБА_8 судимостей, позитивна характеристика, відомості з досудової доповіді, наявність в обвинуваченого родини, відсутність його на обліках у лікарів психіатра та нарколога, відсутність тяжких наслідків від вчиненого та наявність в ОСОБА_8 бажання проходити військову службу, однак частину з них (наявність бажання проходити військову службу та щире каяття обвинуваченого) колегія суддів вважає сумнівними, а інша частина вказаних обставин врахована судом при призначенні ОСОБА_8 покарання, яке знаходиться в мінімальних межах санкції ст. 336 КК України.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_8 покарання саме у виді позбавлення волі є обґрунтованим і з ним апеляційний суд погоджується, оскільки суд рішення про призначення покарання, в повній мірі виконав вимоги статей 50, 55, 65 КК України та належним чином мотивував своє рішення, у зв`язку з чим не встановлено підстав, передбачених статтями 413, 414 КПК для його зміни чи скасування.

Також колегія суддів не погоджується з доводами захисника, що суд першої інстанції провівши розгляд кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК України не мав права не враховувати як обставини, що помякшують покарання ОСОБА_8 щире каяття та визнання вини, виходячи з наступного.

Так, згідно матеріалів провадження, зокрема журналів судових засідань від 05.02.2024 та 20.02.2024 судом першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 349 КПК встановлено обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження, зокрема суд визначив проведення допиту обвинуваченого, дослідження характеризуючих даних та щодо речових доказів. Також сторона захисту додатково надавала докази щодо особи обвинуваченого, які також були досліджені судом першої інстанції.

Отже, лише після допиту обвинуваченого та дослідження доказів, що стосуються особи обвинуваченого, суд першої інстанції і дійшов висновку про відсутність як обставини, що помякшують покарання ОСОБА_8 щире каяття та визнання вини, виходячи з наступного.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в розумінні статей 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 20.02.2024, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4