Справа № 487/9184/25
Провадження № 1-кс/487/262/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2026 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району міста Миколаєва скаргу адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову дізнавача сектору дізнання Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 04.09.2025 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 15.07.2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

УСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 звернулась 05.12.2025 року до Заводського районного суду міста Миколаєва в інтересах ОСОБА_4 із скаргою, в якій просила скасувати постанову дізнавача сектору дізнання Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 04.09.2025 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке 15.07.2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з передчасністю та необґрунтованістю оскаржуваної постанови, неповнотою проведеного досудового розслідування, не відповідністю висновків дізнавача фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування скарги зазначено, що кримінальне провадження було розпочато за заявою ОСОБА_4 щодо завдання їй тілесних ушкоджень неповнолітньою ОСОБА_6 . У межах розслідування були допитані свідки та встановлювалися фактичні обставини конфлікту. Незважаючи на наявність даних, які потребували подальшої процесуальної перевірки, слідчий 04.09.2025 виніс постанову про закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, посилаючись на «відсутність складу кримінального правопорушення», неповноліття особи, яка нанесла тілесні ушкодження, та висновок судово-медичної експертизи. Скаржник вважає зазначену постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що була прийнята передчасно. Розслідування проведено неповно, упереджено та з порушенням вимог ст. 9, 22 КПК України. Слідчим не було забезпечено повного та всебічного дослідження обставин події. Попри виявлені суперечності у первинному висновку судово-медичної експертизи, повторну експертизу не призначено, медичні документи не витребувано, фактичні наслідки події не проаналізовано належним чином. Не були проведені важливі процесуальні дії, без яких неможливо встановити реальні механізми та мотиви конфлікту. Зокрема, не проведено одночасного допиту (очної ставки) між потерпілою та ОСОБА_6 , не допитано осіб, які могли бути свідками події, не встановлено мотивів агресивної поведінки неповнолітньої. Крім того, слідчий не провів слідчий експеримент, який є необхідним для з`ясування механізму нанесення ударів. Слідчий обмежився формальним посиланням на відсутність складу кримінального правопорушення, не надавши правової оцінки суспільно небезпечним наслідкам та фактичному характеру дій правопорушниці. Такий підхід свідчить про поверховість та упередженість розслідування і є самостійною та достатньою підставою для скасування постанови про закриття кримінального провадження. Слідчий дійшов помилкового та юридично необґрунтованого висновку про необхідність закриття кримінального провадження лише через те, що на момент вчинення правопорушення ОСОБА_6 виповнилося 15 років. Такий підхід є неправильним, адже неповнолітній вік особи не скасовує сам факт події, не заперечує наявності насильницьких дій та не звільняє орган досудового розслідування від обов`язку встановити всі істотні обставини справи. Навіть за умови, що в діях неповнолітньої немає складу кримінального правопорушення, слідчий був зобов`язаний належним чином відреагувати, а саме: передати матеріали для вирішення питання про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 173-2 КУпАП. Ігнорування цієї вимоги свідчить про невиконання органом досудового розслідування своїх процесуальних обов`язків. Формальне закриття провадження виключно з огляду на вік правопорушниці є порушенням ст. 23 та ст. 55 КПК України, які гарантують потерпілій право на ефективний захист і належну процесуальну реакцію держави на кожен факт протиправного впливу. Такий підхід фактично позбавляє потерпілу можливості отримати справедливе вирішення питання та підриває принцип невідворотності юридичної відповідальності. Висновок судово-медичної експертизи не може вважатися беззаперечним доказом, оскільки будь-який експертний висновок підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Первинна експертиза у цій справі не врахувала ключові обставини, зокрема час, що минув між подією та проведенням огляду, що могло істотно вплинути на прояв та фіксацію тілесних ушкоджень. Експерт не оцінив наслідки дій, які не завжди мають зовнішні ознаки, але супроводжуються характерними больовими відчуттями. Йдеться про висмикування волосся, падіння, нанесення ударів - дії, які можуть не залишити помітних слідів, але об`єктивно свідчать про застосування насильства та завдають потерпілій реальної шкоди. Окрім того, деякі ушкодження можуть проявлятися пізніше або не бути візуально зафіксованими у момент огляду. За таких обставин слідчий був зобов`язаний відповідно до ст. 332 КПК України призначити повторну або додаткову експертизу для усунення суперечностей, уточнення механізму отримання травм та перевірки всіх можливих наслідків події. Незважаючи на наявність підстав, такої процесуальної дії проведено не було, що свідчить про неповноту та формальний характер досудового розслідування. Слідчий не надав належної уваги дослідженню суб`єктивної сторони та мотиву дій неповнолітньої ОСОБА_6 , що є ключовим елементом правової оцінки конфлікту. У постанові фактично відсутній аналіз наміру правопорушниці, характеру її реакції, причин виникнення агресії та психологічного стану у момент події. Обмеження загальними формулюваннями без встановлення внутрішніх мотивів позбавляє рішення логічності та обґрунтованості. Також у постанові не відображено причин та динаміки конфлікту, що передував інциденту, не проаналізовано поведінку неповнолітньої під час нанесення ударів, не встановлено, чи усвідомлювала вона наслідки своїх дій, чи намагалася припинити конфлікт, чи навпаки - продовжувала проявляти агресію. Така відсутність змістовної оцінки суперечить вимогам ст. 94 КПК України, яка зобов`язує враховувати усі докази у їх взаємозв`язку, включно з мотивами, наміром та психоемоційним станом особи. Через недослідження мотиву та внутрішньої спрямованості дій неповнолітньої постанова набуває формального характеру та втрачає правове підґрунтя. Без встановлення цих елементів неможливо визначити характер події, її суспільну небезпечність та необхідність застосування відповідних заходів реагування. Саме це робить рішення необґрунтованим, передчасним та таким, що потребує скасування.

З оглядну на викладене скаржник просила: скасувати постанову дізнавача сектору дізнання МРУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 04.09.2025 про закриття кримінального провадження; зобов`язати слідчого або прокурора продовжити досудове розслідування, усунувши допущені порушення та провести повний комплекс необхідних слідчих і процесуальних дій, а саме: призначити повторну судово-медичну експертизу; допитати всіх свідків події; провести очну ставку; передати матеріали до підрозділу ювенальної превенції для вирішення питання про адміністративну відповідальність неповнолітньої за ст. 173-2 КУпАП; зобов`язати орган дізнання надати суду належні та допустимі докази дати та способу направлення копії постанови від 04.09.2025, зокрема: реальну дату та спосіб відправлення документа потерпілій; витяг із вихідного реєстру кореспонденції; відомості про електронну адресу, на яку було помилково направлено постанову; докази фактичного вручення (за наявності).

У судовому засіданні ОСОБА_4 скаргу підтримала на наполягала на її задоволенні.

Адвокат ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, скаргу підтримала, просила задовольнити.

Дізнавач у судове засідання не з`явився, що, згідно ч. 3 ст. 306 КПК України, не є перешкодою для розгляду скарги. До суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника сектору дізнання Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області у зв`язку з великою завантаженістю та нехваткою особового складу.

Надано 09.01.2026 року матеріали кримінального провадження №0000207.

Дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження №0000207, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, згідно ч. 1 ст. 7 КПК України, серед іншого, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; розумність строків, тощо.

Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Отже, закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому прийняття рішення про його закриття можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки доказів, які стосуються цього провадження, у сукупності.

За змістом ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ньому має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту прав та відповіді на усі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією із гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу. Мотивувальна частина постанови про закриття кримінального провадження повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви такого рішення, їх обґрунтування з посиланням на положення цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіркою матеріалів встановлено, що 15.07.2025 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка просить вжити заходів до невідомої особи, яка 01.07.2025 приблизно о 18:00 годині, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 у подвір`ї будинку спричинила тілесні ушкодження заявниці у вигляді забоїв тіла.

Постановою дізнавача сектору дізнання Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_7 від 04.09.2025 року кримінальне провадження, відомості про яке 15.07.2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування постанови зазначено, що в ході досудового розслідування було встановлено особу, яка здійснила правопорушення, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки ОСОБА_8 на момент вчинення кримінального правопорушення виповнилося лише 15 років, остання не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність.

Разом з цим, відповідно до ст. 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Отже, встановлення вчинення кримінального правопорушення (про що фактично йдеться у наведеній вище частині оскаржуваної постанови) особою після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, є підставою для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, та не є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

Зазначивши, про недосягнення особою, яка вчинила правопорушення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, дізнавач, з посиланням на висновок судово-медичної експертизи, одночасно зазначає на відсутність ознак жодних із складів кримінального правопорушення, передбаченого особливою частиною КК України, а саме: розділом 2 «Злочини проти життя та здоров`я особи», що свідчить про суперечливість висновків, викладених в оскаржуваній постанові.

Сама особа, яку у постанові дізнавач зазначає як особу, яка вчинила правопорушення, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановленому законом порядку допитана не була.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом пункту 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Михалкова та інші проти України», яке набуло статус остаточного 13.04.2011 року, розслідування має бути, inter alia, ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні були вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події.

Згідно ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами КПК України. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого.

Встановлені слідчим суддею та вище перелічені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що дізнавачем не було всебічно, повно й неупереджено досліджено всі обставин кримінального провадження з наданням належної правової оцінки, отже оскаржувана постанова є передчасною та підлягає скасуванню.

Інші вимоги скарги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 40-1 КПК України, дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Оскільки згідно із матеріалами справи строк на подання скарги, передбачений ч. 1 ст. 304 КПК України, порушено не було, він не потребує поновлення.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 2, 7-9, 40, 91-94, 110, 284, 303-307, 309, 370, 372 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати постанову від 04.09.2025 року дізнавача сектору дізнання Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження, відомості про яке 15.07.2025 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000207 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1