Справа № 734/1459/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/574/25
Категорія - ч.5 ст.407 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт. Верховина Івано-Франківської області, житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта середня-спеціальна, раніше не судимий,

засуджений за ч.5 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 17 лютого 2025 року, тим самим зараховано у строк відбування покарання період перебування його під вартою.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на посаді курсанта військової частини НОМЕР_1 , будучи відрядженим до військової частини НОМЕР_2 для проходження курсу за програмою підготовки «Базової загальновійськової підготовки», в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконного ухилення від неї, діючи у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, вимог ст.ст. 11, 14, 16, 119, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, достовірно знаючи, що він являється військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, а саме: 25 червня 2024 року близько 06 год 10 хв, самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка на той час дислокувалася у АДРЕСА_2 , мала чіткі межі (периметр, огорожу, КПП) та до 17.02.2025 перебував за адресою свого місця проживання, де обов`язки військової служби не виконував, проводив час на свій власний розсуд, до органів державної влади, військового управління або медичних закладів не звертався.

У подальшому, 17 лютого 2025 року о 16 год 01 хв, старшину 2 статті ОСОБА_7 затримано, у порядку ст. 208 КПК України, уповноваженою особою П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду як незаконний. В обґрунтування скарги зазначає, що він є особою без громадянства, так як у 2019 році вийшов із громадянства України, тому не є суб`єктом інкримінованого йому кримінального правопорушення, та не зобов`язаний проходити військову службу і захищати тих, хто його переслідує. Апелянт посилається на незаконність затримання та тримання його у ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також фальсифікацію висновку ВЛК та військового квитка.

У судове засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 не доставлявся, про час і місце судового розгляду був поінформований належним чином, заяв про його доставку чи відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що він був незаконно мобілізований для проходження військової служби, має постійне місце проживання в іншій країні, ще в 2019 році подав заяву про вихід з громадянства України, тому не повинен захищати країну. Не заперечував, що 25 червня 2024 року самовільно залишив військову частину.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.05.2024 № 89 «Про призов на військову службу військовозобов`язаних по загальній мобілізації» з 25 травня 2024 року військовозобов`язаного ОСОБА_7 було направлено для проходження військової служби під час проведення загальної мобілізації до складу військової частини НОМЕР_3 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 25.05.2024 №148, ОСОБА_7 було визнано таким, що прибув для проходження військової служби та зараховано на всі види забезпечення за призначеною посадою «курсант».

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.05.2024 №149 року, старшину 2 статті ОСОБА_7 було визнано таким, що вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_2 для проходження базової загальновійськової підготовки.

Згідно з даними витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.05.2024 №127, військовослужбовця ОСОБА_7 було визнано таким, що прибув на навчання до вказаної частини з військової частини НОМЕР_3 .

З огляду на викладене та враховуючи положення ст.ст.17, 65 Конституції України, ст. ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, вимог ст.ст.11, 14, 16, 119, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, призваний на військову службу під час проведення мобілізації старшина 2 статті ОСОБА_7 зобов`язаний був свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та не допускати негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою.

Проте, старшина 2 статті ОСОБА_7 під час проходження військової служби за мобілізацією, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів, 25 червня 2024 року, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово, незаконно ухилився від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка на той час дислокувалася у АДРЕСА_2 , та до 17.02.2025 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Факт відсутності військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації старшини 2 статті ОСОБА_7 у військовій частині НОМЕР_2 встановлений 25 червня 2024 року на шикуванні особового складу, про що командиром взводу старшим інструктором навчального взводу військової частини ОСОБА_9 складено відповідний рапорт від 25.06.2024 про виявлення відсутності серед особового складу ОСОБА_7 , а командиром військової частини складено доповідь від 25.06.2024 про самовільне залишення ним військової частини, при цьому, у відповідності до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25.06.2024 ОСОБА_7 вважається таким, що самовільно залишив військову частину.

Відсутність ОСОБА_7 у військовій частині також була підтверджена результатами проведеного службового розслідування, відповідно до якого військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації курсант курсу базової загальновійськової підготовки ОСОБА_7 з 25 червня 2024 року самовільно залишив військову частину.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 27.06.2024 №223 «Про результати службового розслідування» службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_7 було завершено та наказано повідомити про факт вчинення ним кримінального правопорушення Військову службу правопорядку, спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони та Державне бюро розслідувань.

Допитана у місцевому суді свідок ОСОБА_10 (інструктор управління в/ч НОМЕР_2 ) показала, що ОСОБА_7 на той час проходив базову загальну військову підготовку у військовій частині НОМЕР_2 . 25 червня 2024 року о 06:10 год, під час ранкової перевірки особового складу, було виявлено відсутність ОСОБА_11 , про що було повідомлено командира взводу. З 25 червня 2024 року вона ОСОБА_7 не бачила.

Свідок ОСОБА_12 у місцевому суді показала, що вона проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді сержанта-інструктора взводу підготовки інструкторів базового рівня. ОСОБА_7 її колишній курсант, який був відряджений з військової частини НОМЕР_3 для проходження базової загальної військової підготовки. 25 червня 2024 року о 06:10 год, їй зателефонував черговий та повідомив про відсутність ОСОБА_7 під час ранкового шикування. Після цього вона сама переконалася у відсутності ОСОБА_7 . Дозволу на залишення військової частини вона обвинуваченому не давала, також такого дозволу не надавав йому і будь-хто інший.

Наведені показання свідків суд обґрунтовано поклав в основу вироку, визнав їх достовірними та дав їм належну оцінку, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення та узгоджуються з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апелянта з приводу того, що він не є суб`єктом вказаного кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що не є громадянином України, не заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Відповідно до даних копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , який виданий 04 березня 2015 року на ім`я ОСОБА_7 , він народився в Україні, Івано-Франківська область, Верховинський район, смт. Верховина, що є територією України, а тому, за територіальним походженням, відповідно до ст.6 Закону України «Про громадянство України», ОСОБА_7 є громадянином України.

Згідно зі ст.5 вказаного вище Закону, документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За положеннями Конституції України та Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України», обвинувачений ОСОБА_7 визнається лише громадянином України, тому його посилання, що він не належить до громадянства України, не впливає на зміст правовідносин обвинуваченого з Україною.

Окрім цього, стаття 17 Закону України «Про громадянство України» передбачає підстави припинення громадянства Україна, які повинні бути засвідчені офіційними документами, проте в матеріалах провадження відсутня будь-яка інформація щодо припинення громадянства ОСОБА_7 .

Що стосується посилання обвинуваченого на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, серед іншого висновку ВЛК та військового квитка, то обвинувальний вирок щодо нього обґрунтовано показаннями свідків, які вони надавали безпосередньо в судовому засіданні місцевого суду, а також даними витягів з наказів командирів військових частин та матеріалами службового розслідування, які є належними та достовірними. Також колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 не зазначив, у чому саме він убачає порушення та у чому виразилася фальсифікація.

Так, ОСОБА_7 , у разі наявності, на його думку, сумніву щодо правильності висновку ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20 травня 2024 року щодо придатності до військової служби, мав право, відповідно до п.п.2.3.3 п.2.3 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, звернутись до Центральної військово-лікарської комісії для перегляду відповідного висновку, проте він цим правом не скористався, що і підтвердив у судовому засіданні місцевого суду.

Водночас слід зазначити, що судовий контроль за рішеннями ВЛК здійснюється в межах компетенції адміністративних судів, а не судів загальної юрисдикції. Саме адміністративні суди, не підміняючи собою ВЛК та самостійно не визначаючи ступінь втрати працездатності, придатності до військової служби, а також причинного зв`язку хвороби з проходженням військової служби, мають право: оцінювати повноту й об`єктивність проведеного медичного огляду та встановлення причинного зв`язку захворювання; перевірити дотримання процедури проведення медичного огляду та прийняття рішення ВЛК; аналізувати наявність усіх необхідних документів, на підставі яких приймалося рішення; у випадку встановлення недоліків у процедурі проведення медичного огляду або прийняття рішення ВЛК, визнавати незаконною та скасовувати постанови ВЛК із зобов`язанням провести повторний медичний огляд.

Наведене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12 червня 2020 року (справа № 810/5009/18, провадження № К/9901/24943/19).

З матеріалів кримінального провадження випливає, що висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, зроблені з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 КПК України.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення; ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини статті КК України, за якою він притягується до кримінальної відповідальності, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом під час розгляду кримінального провадження вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 травня 2025 року щодо нього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4