КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/1861/2025 Категорія: ч. 1 ст. 309 КК України
ЄУН 753/9733/24 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000761, внесеного до ЄРДР 8 травня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року, яким

ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полонне, Хмельницької області, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 25 липня 2019 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі терміном 4 роки 25 днів, в силу ч. 4 ст. 70 КК України приєднано невідбуте покарання за вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 9 квітня 2019 року, 4 травня 2023 року звільненого з місць позбавлення волі,

визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді 3 років обмеження волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 8 травня 2024 року приблизно о 17.40 год. він, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Старобориспільська, неподалік станції метро «Червоний хутір», згідно з координатами забрав, тим самим незаконно придбав, у «закладці» попередньо замовлену за місцем свого проживання 29 квітня 2024 року за допомогою мобільного телефону через телеграм канал «VIP24» за грошові кошти у сумі 300 грн. у невстановленої досудовим розслідуванням особи у невстановлений досудовим розслідуванням час психотропну речовину - PVP, масою 0,263 г, яку помістив до лівої кишені штанів, тим самим умисно незаконно розпочав зберігати для власного вживання, без мети збуту, до його затримання в цей же день близько 17:50 год. за адресою: м. Київ, вул. Старобориспільська, працівниками поліції.

Вказаними діями ОСОБА_8 вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, тому його дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 309 КК України.

Цим же вироком вирішено питання судових витрат та доля речових доказів.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважаючи незаконним вирок суду в частині призначеного покарання, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині застосування положень ст. 75 КК України, а саме, звільнення його від відбування покарання з випробуванням; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України - 3 роки обмеження волі; в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд, приймаючи рішення про застосування ст. 75 КК України до обвинуваченого, належним чином не врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, який пов`язаний зі зберіганням наркотичних засобів та психотропних речовин. Небезпека вчинених діянь посягає не лише на здоров`я конкретної особи, а несе собою загрозу для здоров`я невизначеного кола людей. Призначення судом іспитового строку, на думку апелянта, створить хибне уявлення про те, що вчинення дій, які інкримінувались

ОСОБА_8 , не призведе до невідворотного покарання, пов`язаного з тюремним ув`язненням, що у свою чергу може призвести до збільшення кількості випадків збуту та зберігання наркотичних засобів та сильнодіючих лікарських засобів за аналогічних цій справі обставин.

На думку прокурора, призначене вироком суду покарання є занадто м`яким, в результаті якого не буде досягнуто мети покарання, оскільки покарання полягає не тільки у виправленні засудженого, а й має на меті запобігання вчиненню нових злочинів ним в подальшому.

Прокурор вважає, що поза увагою суду також залишено ту обставину, що обвинуваченим інкриміновані йому дії вчинялись неодноразово, що свідчить про стійкий характер протиправних посягань та чітко сформований умисел на вчинення незаконних дій. Зберігання заборонених речовин не було якоюсь імпульсивною чи випадковою дією, за вчинення якої обвинувачений одразу ж почав жаліти і каятись, навпаки, ця незаконна діяльність обвинуваченого була стабільною та тривалою, допоки не була викрита правоохоронною системою. Наведене, на переконання прокурора, свідчить про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі, яке слід відбувати реально, що унеможливить вчинення нових злочинів у майбутньому. Застосування положень ст. 75 КК України є неправильним та неспівмірним із вчиненими кримінальними правопорушеннями.

Крім того, прокурор звертає увагу, що наркоманія та незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів належать до глобальних проблем сучасності. Цим явищам притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для здоров`я не лише конкретної особи, а й всього населення, а також для економіки та суспільства. Суспільна небезпека цих злочинів визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії і токсикоманії на свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості. Тому особи, які вчиняють ці злочини, повинні понести адекватне та справедливе покарання.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню в частині застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, яке за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

В обґрунтування заперечень захисник зазначає, що, призначаючи покарання підзахисному за ч. 1 ст. 309 КК України в межах санкції вказаної статті у вигляді 3 (трьох) років обмеження волі, суд першої інстанції дотримався вимог закону та правильно призначив покарання, навівши переконливі мотиви на обґрунтування прийнятого рішення. Так, призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд врахував всі обставини в сукупності, наявність обставин, що пом`якшують покарання, - повне визнання ним своєї вини, щире каяття, наявність постійного місця проживання, обставин, що обтяжували б покарання, судом не встановлено. Вважає, що доказів на спростування висновків суду першої інстанції прокурором в апеляційній скарзі не наведено, до апеляційної скарги не долучено і в матеріалах провадження відсутні.

Заслухавши доповідь судді,

- пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, який додатково вказав, що судом не враховано, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, на даний час також засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину, а, відтак, призначене за оскаржуваним вироком ОСОБА_8 покарання не відповідає ні особі обвинуваченого, ні обставинам кримінального правопорушення;

- позицію захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, підтримавши подані заперечення та вказавши на безпідставність позиції прокурора відносно засудження обвинуваченого після вказаного вироку;

- дослідивши наявні у справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону не у повній мірі.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувальний акт про вчинення ОСОБА_8 кримінального проступку розглянутий у спрощеному провадженні, а тому встановлені досудовим розслідуванням та судом фактичні обставини кримінального провадження колегія суддів відповідно до вимог ч. 1 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України не переглядає.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 309 КК України - як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, колегія суддів доходить такого висновку.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зі змісту оскаржуваного вироку встановлено, що, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, місцевий суд врахував, що санкцією ч. 1 ст. 309 КК України передбачено як альтернативні такі види основних покарань: штраф, виправні роботи, пробаційний нагляд, обмеження волі; конкретні обставини провадження щодо вчинення кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, який судимий, за даними облікової документації не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, не працює, та дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі в межах, передбачених санкцією 1 ст. 309 КК України, оскільки саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень.

Разом з тим, ураховуючи дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, щире каяття у вчиненому, що судом визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов висновку, що виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим дійшов висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується частково та вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання закону України про кримінальну відповідальність.

Так згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України Якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався і, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання, зазначивши дані про особу обвинуваченого, які, навпаки, спростовують вказаний висновок суду.

Так судом першої інстанції не достатньо врахована особа обвинуваченого, який раніше неодноразово був засуджений за вчинення злочинів, відбував покарання у виді позбавлення волі реально, однак, знову вчинив кримінальне правопорушення, що свідчить про відсутність критичної оцінки ним своїх дій та небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки.

Доводи обвинуваченого та захисника про те, що обвинувачений щиро розкаявся, має постійне місце проживання, відсутні обставини, що обтяжують його покарання, на переконання колегії суддів, не є достатніми підставами, щоб дійти висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а, відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України при призначенні обвинуваченому покарання, оскільки суд застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, про що обґрунтовано вказав прокурор в апеляційній скарзі.

Враховуючи застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що відповідно до положень ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, колегія суддів доходить висновку про скасування вироку суду щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та ухвалення в цій частині на підставі ст.ст. 413, 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, колегія суддів враховує обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, а також обставини, враховані судом першої інстанції при вирішення питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, та доходить висновку про призначення обвинуваченому за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді обмеження волі на 3 роки, яке слід відбувати реально.

Саме таке покарання буде відповідати меті покарання, передбаченій ст. 50 КК України, та вимогам ст. 65 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нових злочинів як нею, так і іншими особами.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання - скасуванню з постановленням апеляційним судом нового вироку в цій частині.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2024 рокущодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок:

Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді 3 років обмеження волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4