ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2208/25 Справа № 209/1008/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року про примусове направлення засудженого до місця відбування покарання,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.02.2024 ОСОБА_7 було визнано винним та засуджено за ч.2 ст.164 та ст.71 Кримінального кодексу України (далі- КК)до покарання у виді 2 років 1 місяця обмеження волі.

30 квітня 2025 року до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшло подання начальника Дніпровського районного відділу м.Кам`янське філії ДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області про затримання засудженого ОСОБА_7 та направлення його до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Оскаржуваною ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року подання органу пробації було задоволено.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням його права на захист. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він повідомлення про судове засідання не отримував, а дізнався про нього від свого знайомого лише 08.05.2025 та при був до суду 09.05.2025, але у судове засідання запізнився, оскільки працює за межами області, про що обізнані представники органу пробації.

Поміж іншого зазначає, що уповноважений орган з питань пробації відповідно до ч.1 ст.57 КВК України повинен був вручити йому, як засудженому до обмеження волі, припис про виїзд до місця відбування покарання та забезпечити йому проїзд за рахунок держави. Однак, як стверджує апелянт, його не було забезпечено проїзними квитками до місця відбування покарання та не було своєчасно повідомлено про судове засідання.

Вважає, що суд, не пересвідчившись про належне повідомлення засудженого, безпідставно розглянув клопотання органу пробації без нього та не надав йому захисника, чим порушив його право на захист, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому просить апеляційний суд скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_7 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого та просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК)суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Як зазначено у п.8 ч.1 ст.537 КПК під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком.

За змістом частини третьої та п`ятої статті 539 КПК клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цього розділу.

У судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Про час та місце розгляду клопотання (подання) повідомляються орган або установа виконання покарань, що відає виконанням покарання або здійснює контроль за поведінкою засудженого; лікарська комісія, що дала висновок стосовно питань застосування до засудженого примусового лікування або його припинення, у випадку розгляду відповідних питань; спостережна комісія, служба у справах дітей, якщо розглядається погоджене з ними клопотання; цивільний позивач і цивільний відповідач, якщо питання стосується виконання вироку в частині цивільного позову, інші особи у разі необхідності.

Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

Однак вказаних законодавчих приписів судом першої інстанції дотримано не було виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про можливість судового розгляду подання органу пробації про затримання засудженого ОСОБА_7 та направлення його до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі, без участі самого засудженого, суд першої інстанції у своїй ухвалі зазначив, що ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про місце та час судового розгляду подання, про що свідчить довідка про отримання ним повідомлення на телефон та на електронну пошту, які він особисто надав суду. Причини неявки до суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду подання суду не надавав.

Між тим з такими висновками суду не погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з ч.1,2 ст.135 КПК України особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. При цьому суд повинен переконатися, що таке повідомлення мало місце.

У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Відповідно до ч.1 ст.136 цього Кодексу належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Проте в матеріалах судової справи відсутні будь-які дані щодо отримання засудженим ОСОБА_7 судового виклику особисто або шляхом направлення йому поштової кореспонденції через "Укрпошта".

Наявні у справі довідки суду про повідомлення засудженого ОСОБА_7 через електронну пошту (а.с.159) та шляхом направлення SMS-повідомлення через додаток "Viber" на мобільний телефон НОМЕР_1 (а.с.160), на переконання апеляційного суду, не можуть вважатися підтвердженням належного повідомлення засудженого про дату та час судового засідання у зв`язку з тим, що місцевим судом у даному випадку була використана інформація, яка міститься в копії заяви ОСОБА_7 , надана суду ще 05 листопада 2024 року (а.с.162), тобто до звернення органу пробації з поданням до суду 30 квітня 2025 року. Натомість ця заява має іншу інформацію про використання засудженим ОСОБА_7 мобільного телефону НОМЕР_2 .

Також судом не було застосовано інших заходів належного повідомлення засудженого відповідно до приписів ч.2 ст.135 КПК.

За таких обставин колегія суддів вважає, що матеріали судового провадження свідчать про те, що місцевий суд, не вжив усіх передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо належного повідомлення засудженого ОСОБА_7 про дату та час судового засідання 09 травня 2025 року. Внаслідок цього не було забезпечено право засудженого на доступ до правосуддя, не забеспечено його право на захист та не створено необхідних умов для використання прав, наданих йому як стороні процесу, чим порушено засади кримінального провадження, визначені у статтях 21, 22 КПК, про що слушно зазначається в апеляційній скарзі засудженого.

Порушення п.1 ст.6 Конвенції констатовано рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Жук проти України» від 21 жовтня 2010 року, в пунктах 25 і 26 якого, зокрема, наголошено на тому, що принцип процесуальної рівності сторін, один із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити про те, що засуджений ОСОБА_7 , згідно з приписами ч.3 ст.43 КПК, має права обвинуваченого, передбачені ст.42 КПК, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження, зокрема: бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; на отримання правової допомоги; брати участь під час судового розгляд та давати пояснення; збирати і подавати суду докази.

Отже апеляційний суд дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 не був належним чином проінформований про дату та час судового розгляду подання органу пробації щодо нього, що призвело до порушення його прав, зокрема права на дачу пояснення з приводу поданого подання та права на захист.

Однією із основних засад кримінального провадження, згідно до п.13 ч.1 ст.7 КПК, є забезпечення права на захист. Значення цієї засади відображено у частині другій статті 20 цього Кодексу, яка передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист є конституційною гарантією, яка закріплена положеннями статей 59 і 63 Конституції України, та є однією з основних засад судочинства, передбачених статтею 129 Основного Закону.

Таким чином колегія суддів зазначає, що важливою складовою права на захист у кримінальному провадженні є також забезпечення ефективності захисту та створення умов для вільного вибору захисника. Недотримання цих складових права на захист навіть за умови участі захисника у провадженні на різних стадіях може призвести до істотних порушень вимог КПК та скасування судового рішення.

Окрім того слід зауважити, що до засудженого, у разі його неявки до суду без поважних причин, можуть бути застосовані заходи примусу, передбачені ст.ст.140, 335 КПК, як і до обвинуваченого, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.539 КПК, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цього розділу.

Згідно з приписами ч.2 ст.139, ч.3 ст.140 КПК до обвинуваченого у визначених законом випадках може бути застосовано привід або у разі якщо обвинувачений ухилився від суду, то згідно зі статтею 335 цього Кодексу, суд зупиняє судове провадження щодо цього обвинуваченого до його розшуку, який оголошується ухвалою суду, та організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору.

Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України є, зокрема істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною, оскільки ухвалена без дотримання вимог кримінального процесуального законодавства України, а саме з порушенням права засудженого ОСОБА_7 на особисту участь під час судового розгляду та права на захист, що єістотним порушенням вимог КПК України. Тому апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню, а ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412, ч.1 ст.415 КПК, з призначенням нового розгляду в суді першій інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 травня 2025 року про примусове направлення засудженого до місця відбування покарання - скасувати та призначити новий розгляду в суді першій інстанції.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4