Справа № 456/4786/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/488/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року у м.Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Згідно оскаржуваного вироку, відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів, який надалі Указами Президента продовжено, в тому числі відповідно до Указу від 01.05.2023 №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» з 05 годин 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Також, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та яку неодноразово продовжено Указами Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», в тому числі відповідно до Указу від 02.05.2023 №255/2023, з 20 травня 2023 року на 90 діб.

Згідно ст.ст.1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Окрім цього, громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, а також під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Так, 29.06.2023 ОСОБА_6 перебував в ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), де пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 , за результатами проведення якого, його визнано придатним до військової служби у військовий час, про що комісією складено довідку військово-лікарської комісії №2727 від 29.06.2023.

29.06.2023, ОСОБА_6 отримав повістку про виклик на 11:00 год.

30.06.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , по АДРЕСА_1 з метою відправлення для проходження військової служби, що підтвердив власноручним підписом, також, 29.06.2023 року його попереджено під розпис про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, також його ознайомлено із положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що надає право на відстрочку, де він власноручно зазначив, що не має правових підстав для відстрочки.

Проте, ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, умисно не прибув за повісткою на відправку для проходження військової служби 30.06.2023 о 11:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_5 , про поважність причин неявки не повідомив, про що 03.07.2023 працівниками центру комплектування складено відповідний акт, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити оскаржуваний вирок, а саме застосувати ст. 75 КК України та звільнити його від покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

На підтримку своїх апеляційних вимог покликається, що вирок суду є надто суворим, і таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Звертає увагу на наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини в повному обсязі, щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину. Вказує, що за час проведення досудового слідства він вже багаторазово пожалкував про скоєння кримінального правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей у скоєному. Зазначає, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно.

Стверджує, що судом не було враховане і те, що з ним проживає рідний брат ОСОБА_8 , який є інвалідом 3 групи, і якого він доглядає та надає допомогу.

Також вказує, що про зміну вироку просять представники Конгресу українських націоналістів, зазначаючи поважні причини зміни вироку.

Вважає, що з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин суд мав можливість та законні підстави застосувати ст.75 КК України та звільнити його від відбуття покарання з випробувальним терміном

На апеляційний розгляд обвинувачений ОСОБА_6 не прибув та про причини неявки не повідомив, хоча про дату та час розгляду справи він був повідомлений належним чином судовою повісткою від 11.06.2025 року, про що свідчить відповідна довідка про доставку повідомлення, а отже його неявка у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

При апеляційному розгляді прокурор заперечив апеляційну скаргу обвинуваченого з огляду на безпідставність такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Також в апеляційній скарзі обвинувачений не оспорює вид та розмір призначеного йому за ст.336 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, а просить звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчинено ним кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який згідно ст.89 КК України не судимий, позитивно характеризується за місцевим проживання, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Отже, при призначенні обвинуваченому покарання місцевим судом враховано усі наявні у справі обставини та дані про особу ОСОБА_6 , у тому числі і ті, на які обвинувачений покликається у своїй апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 за ст. 336 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, яке є мінімальним згідно санкції даної статті, у повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

З приводу апеляційних доводів обвинуваченого про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Крім цього, колегія суддів враховує практику суду касаційної інстанції, який у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що з урахуванням ситуації, яка склалася в країні збройної агресії РФ, конституційним обов`язком кожного громадянина є захист Батьківщини. Оскільки відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, такі дії в умовах воєнного стану є неприпустимими. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України.

Отже, враховуючи наведене, вчинений ОСОБА_6 умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, а тому його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

З приводу апеляційних доводів обвинуваченого про те, що суд не врахував факт проживання з ним рідного брата ОСОБА_8 , який є інвалідом 3 групи, і якого він доглядає та надає допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Згідно долученого обвинуваченим до апеляційної скарги акту обстеження матеріально-побутових умов проживання обвинуваченого ОСОБА_6 , останній власного будинку не має та проживає у будинку брата ОСОБА_8 , 1981 року народження, який є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства (глухонімий).

Водночас, у матеріалах справи відсутні достатній дані про те, що брат обвинуваченого ОСОБА_8 перебуває під опікою чи на утриманні обвинуваченого ОСОБА_6 .

Крім цього, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, а також на відсутність даних про те, що обвинувачений намагався виправити наслідки вчиненого та вживав для цього конкретні дії, колегія суддів не приймає до уваги і покликання обвинуваченого на прохання про зміну оскаржуваного вироку представників Конгресу українських націоналістів, яке долучено до апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, цінності суспільних відносин, на які здійснено посягання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, суспільної небезпеки та характеру вчиненого протиправного посягання, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням є законним та обґрунтованим.

Підстав для застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням колегією суддів у даному випадку не встановлено.

Підстави вважати, що призначене за оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим внаслідок суворості відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для зміни оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: