ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/283/25 Справа № 699/569/24 Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000032 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.ст.75, 76 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням на нього певних обов`язків.

Зараховано ОСОБА_8 у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 21.01.2024 по 16.04.2024. Запобіжний захід вирішено не застосовувати.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Згідно з формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_8 21.01.2024 о 20.10 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї біля вхідних дверей в приміщення тимчасового місцезнаходження 3 взводу охорони 4 роти охорони 3 батальйону охорони військової частини (інформація розголошенню не підлягає) за адресою: (інформація розголошенню не підлягає), на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із молодшим сержантом ОСОБА_9 , у ході бійки з останнім отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після чого ОСОБА_10 попрямував до кухні вказаного приміщення, у цей час на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні до останнього в ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 . У зв`язку із чим ОСОБА_8 направився за ним та зайшовши до приміщення кухні, взяв лівою рукою зі столу кухонний ніж, підійшов до ОСОБА_11 , та 21.01.2024 о 20.20 год., наніс йому один тичковий удар ножем в область шиї, чим спричинив ОСОБА_12 ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як такі, що небезпечні для життя, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а саме для позбавлення ОСОБА_11 життя, проте потерпілого було доставлено до лікарні, де йому надали необхідну медичну допомогу.

Стороною обвинувачення вказані дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині.

Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вказаний вирок, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим та засудити за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що вирок суду у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 є незаконними і підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого та призначення невідповідної міри покарання.

Посилаючись на практику Верховного Суду зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи не врахував в достатній мірі вимоги п.п. 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, 410, 411, 412, 413, 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК),

Стверджує, що виходячи з установлених обставин справи щодо способу, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, поведінки обвинуваченого та потерпілого, враховуючи, що протиправні дії ОСОБА_8 були зупинені свідком ОСОБА_13 , обвинувачений без сумнівно мав умисел на вбивство ОСОБА_9 .

Звертає увагу, що ОСОБА_8 працював рятувальником та проходив службу на посаді санітарного інструктора, у зв`язку з чим мав спеціальні медичні знання та усвідомлював наслідки нанесення удару, де розташовані життєво важливі органи.

Окрім того, саме обвинувачений попрямував до кухні за потерпілим та коли той знаходився спиною, наніс йому один тичковий удар ножем в область шиї з лівої сторони потерпілого. Після чого відвів руку та його дії були припиненні ОСОБА_13 , який схопив ОСОБА_8 за руку, в якій перебував ніж та відкинув його в сторону.

Не в повній мірі врахувавши обставини справи та наявні докази, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілого, перекваліфікувавши дії обвинуваченого на ч.2 ст.121 КК, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Також вказує, що невідповідність висновків суду, що стали підставою для перекваліфікації дій обвинуваченого, призвели до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, чим не дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання.

Звертає увагу, що приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК суд першої інстанції не мотивував його належним чином, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов до висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення.

Вважає, що в даному випадку, беручи до уваги особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, а також наслідки які настали для потерпілого ОСОБА_9 , вбачається очевидна диспропорція між вчиненим злочином, його наслідком та звільненням від покаранням з випробуванням.

Також вказує, що ОСОБА_8 після вчинення кримінального правопорушення поводив себе зухвало, під час досудового розслідування та в суді не розкаявся, перед потерпілим не вибачився, під час судового розгляду демонстрував зневагу до скоєного, намагаючись компрометувати свідків та потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вказаний вирок, провадження у справі щодо ОСОБА_8 закрити, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд вийшов за межі висунутого обвинувачення і кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження. Однак, приймаючи рішення про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК, суд не приділив належної уваги повному встановленню суб`єктивних ознак діяння за ч.1 ст.121 КК (не лише формі вини, а й мотивам та меті вчиненого кримінального правопорушення).

При цьому суд, хоч і покращив становище обвинуваченого, однак виходив виключно з наслідків, що настали, без належного дослідження мотивів та мети, урахування встановлених обставин, зокрема: характеру дій обвинуваченого, внаслідок яких потерпілому заподіяні тілесні ушкодження; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень у потерпілого та в обвинуваченого; поведінки потерпілого стосовно обвинуваченого.

Також звертає увагу, що суд без належної уваги залишив знаряддя злочину, яким є кухонний ніж, що випадково потрапив під руку ОСОБА_8 та механізм нанесення одного, хаотичного, не прицільного, точкового удару ножем в область шиї з лівої сторони потерпілого, що може бути констатовано, як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з необережності через злочинну самовпевненість або злочинну недбалість, що утворює інший самостійний склад злочину.

Стверджує, що в даному випадку, через відсутність достатніх доказів та вичерпання можливостей у їх отриманні для доведення винуватості ОСОБА_8 за ч 2 ст.15 ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на вбивство, суд, мав би ухвалити виправдувальний вирок на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вищевказаний вирок, провадження у справі закрити. Вказує, що не погоджується з вироком суду першої інстанції, оскільки своїми діями змушений був захищатись від нападів ОСОБА_9 . Ніж використав для припинення насильницьких дій ОСОБА_9 відносно нього.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- обвинувачений та захисник, які підтримали вимоги поданих ними апеляційних скарг; заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурор, який підтримав вимоги апеляційної скарги прокуратури, пославшись на доводи, що в ній викладені; заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а його зміст повинен відповідати положенням ст. 374 КПК. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався цих вимог закону, що є підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Суд в мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Проте вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 не відповідає вказаним вимогам ст.ст. 370, 374 КПК.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 органами досудового розслідування було пред`явлено обвинувачення за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК - як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції встановив, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Зокрема вказав, що стороною обвинувачення не надано і не здобуто під час судового розгляду доказу, який би достовірно вказував, що ОСОБА_8 , по відношенню до ОСОБА_9 , діяв саме з прямим умислом на вбивство потерпілого. Водночас суд вказав, що ОСОБА_8 діяв із неконкретизованим (невизначеним, непрямим) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, обґрунтувавши свої доводи тим, що обвинувачений не приносив до місця вчинення злочину ніж, яким були нанесені тілесні ушкодження та не мав жодних перешкод для доведення кримінального правопорушення до кінця, а тому врахувавши поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення, суд змінив правову кваліфікацію інкримінованого кримінального правопорушення з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК.

В порушення вимог ст.374 КПК, у мотивувальній частині вироку суд не зазначив формулювання обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК, визнаного судом доведеним, а лише виклав обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_8 органом досудового розслідування відповідно до обвинувального акта за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК.

Зазначене порушення вимог кримінального процесуального закону є істотним, оскільки воно перешкодило суду ухвали законне та обґрунтоване судове рішення.

Через те що суд першої інстанції не зазначив у вироку формулювання обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК, за якою визнав його винуватим, колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність рішення суду в цій частині, а відтак і надати оцінку доводам апеляційних скарг захисника та прокурора.

Суд першої інстанції правильно вказав, що замах на вбивство міг бути вчинений лише з прямим умислом.

Утім суд першої інстанції не розкрив чи усвідомлював ОСОБА_8 суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті потерпілого і бажав її настання.

Суд першої інстанції щодо припинення злочинних дій ОСОБА_8 допустився суперечливих висновків.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_13 , після нанесення обвинуваченим удару ножем, він крикнув на обвинуваченого схопив його за руку, вихватив у нього ніж та відкинув цей ніж у сторону. Обвинувачений одразу покинув ножа, повторно завдати удар потерпілому обвинувачений не намагався. Після цього ОСОБА_8 вів себе спокійно, не вживав спроб залишити місце події. Під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_13 послідовно та чітко розповів про подію, яка відбулась 21.01.2024, вказав на обставини, механізм та кількість нанесених ОСОБА_8 ударів потерпілому. Водночас зазначив, що після нанесення удару обвинувачений ОСОБА_8 витягнув ніж та почав відводити руку назад. При цьому потерпілий перебував в положенні стоячи обличчям до стіни та лівим боком повернутий в напрямку ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 в цей час перебував в положенні стоячи обличчям до лівого боку ОСОБА_11 , та вони були на відстані приблизно 40-50 см один від одного. З якою саме метою ОСОБА_8 відводив руку назад ОСОБА_13 вказати не міг. Після чого ОСОБА_13 , з метою запобігання продовженню дій ОСОБА_8 , одразу схопив обвинуваченого двома руками за ліву руку, у якій останній утримував ніж, та утримував руку ОСОБА_8 доки він не випустив ножа. Після чого ОСОБА_13 відкинувши ніж в сторону, покликав на допомогу, при цьому утримуючи ОСОБА_8 за руку.

У той же час суд першої інстанції, оцінивши ці показання, не розтлумачивши, що мав на увазі, встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 , «легко» віддав ніж свідку.

Суд першої інстанції також встановив, що свідки не могли передбачити такий розвиток події, зауважив суд про наявність конфліктної ситуації між обвинуваченим і потерпілим, бійки між ними, що передувала нанесенню обвинуваченим ножового поранення.

Утім суд не вказав, як ці обставини впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Ще суд першої інстанції відзначив, що метою перебування обвинуваченого ОСОБА_8 на кухні було вмивання обличчя від крові після бійки, а не на вбивство потерпілого ОСОБА_9 .

Водночас суд не вказав у вироку, з яких мотивів обвинувачений, перебуваючи у цьому приміщенні, взяв ніж та наніс ним удар у життєво важливий орган шию.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно більш детально дослідити сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема врахувати спосіб, знаряддя злочину, цільність, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Достовірно встановити чи добровільно ОСОБА_8 відмовився від вчинення злочину остаточне припинення особою з власної волі замаху на злочин, якщо при цьому він усвідомлював можливість доведення злочину до кінця. З цією метою необхідно визначити чи контролював ОСОБА_8 проміжком певного часу розвиток причинного зв`язку.

Також суд першої інстанції повинен навести мотиви щодо доводів сторони захисту з приводу дій ОСОБА_8 з метою самозахисту.

Разом з тим є слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість в частині призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст.75 КК, що повинно бути враховано судом при новому розгляді та вважати, що призначене судом першої інстанції є м`яким.

З урахуванням наведеного, при новому розгляді у суді першої інстанції необхідно врахувати наведене, перевірити доводи сторін кримінального провадження та надати їм належну оцінку, провести судовий розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 412, 419 КПК, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2024 року скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4