Справа № 740/5249/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/465/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

12 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференції із захисником з використанням її власних технічних засобів, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ніжин Чернігівської області, зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , продовженй строк тримання під вартою до 06 червня 2025 року включно, з утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», з визначенням застави у розмірі 30 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 гривень.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що з урахуванням тяжкості можливого покарання в співставленні з характеризуючими даними та процесуальною поведінкою обвинуваченого, дають підстави вважати, що жоден з інших більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. В той же час, суд прийшов до висновку про можливість визначення застави, розмір якої повинен достатньою мірою гарантувати виконання обов`язків покладених на обвинуваченого. Крім того, суд зазначив, що на даний час судовий розгляд не розпочато з об`єктивних обставин, через його відкладення у зв`язку з неявкою окремих учасників кримінального провадження у судові засідання, зокрема через хворобу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 фактично просить ухвалу слідчого судді скасувати, застосувати більш м`який запобіжний захід, наприклад домашній арешт. Переконаний, що твердження прокурора про наявність вказаних ризиків є безпідставними, а тому просить суд апеляційної інстанції надати можливість довести правдивість своїх слів. Також звертає увагу суду на те, що має намір відремонтувати будинок, який було пошкоджено внаслідок бойових дій, а по закінченню розгляду кримінального провадження бажає приймати участь у захисті країни.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили про зміну раніше обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який, а саме один із тих про які зазначено в апеляційній скарзі, прокурора, який з доводами сторони захисту не погодився, вважав ухвалу суду цілком обґрунтованою, оскільки підстави для застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі відсутні, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Зокрема, право сторони захисту на оскарження законності оголошення підозри, її обґрунтованості, вмотивованості врученого повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, дотримання чи порушення порядку його вручення, тощо, законодавцем закріплено в пункті 16 ч. 3 ст. 42 та пункті 10 частини 1 статті 303 КК України.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик - це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів обвинуваченого щодо відсутності ризиків та дієвості інших запобіжних заходів, зокрема, і домашнього арешту.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, на розгляді в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням, зокрема, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та інших осіб.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, що полягає в незаконному придбані рослину роду коноплі, її зберіганні за місцем проживання, з метою збуту, а також в умислі на незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - каннабісу. Крім того, у вчиненні аналогічного злочину в інший період часу.

Оцінивши в сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що прокурором належним чином доведено, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу на даний час продовжують існувати. При цьому судом перевірена їх обґрунтованість з урахуванням сукупності наявних відомостей про обставини кримінального правопорушення, тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватими, а також даними про його особу.

Тобто, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою.

Колегією суддів, при перевірці законності та доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, враховано тяжкість покарання, що загрожує особі, враховано дані про особу обвинуваченого, те, що він є особою працездатного віку, має постійне місце проживання, враховано його вік та сімейний стан, а також важливість твердження суду про існування об`єктивних обставин, які перешкоджають судовому розгляду та в даному випадку не залежать від суду, а більше від інших учасників кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що наявність заявлених ризиків доведена, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України. Зокрема, існування реального ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, а також можливості переховуватися від суду, обумовлені тяжкістю покарання, про що вірно зазначив суд, а ризик вчинення інших кримінальних правопорушень обумовлений самим злочином, що враховуючи його корисливий мотив, вказує на реальність цього ризику, а тому місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Також колегія суддів враховує, що кримінальне провадження перебуває на розгляді у суді, на час вирішення клопотання прокурора судовий розгляд ще не був розпочатий, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням того, що ОСОБА_6 хоча і має постійне місце проживання, а також певні соціальні зв`язки, категорію кримінального правопорушення, що передбачає корисливий мотив, а тому не може констатувати наявність реальних стримуючих факторів щодо запобіганню вказаному ризику, передбаченому п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Викладені обвинуваченим доводи не спростовують висновків суду щодо наявності обґрунтованих ризиків його неналежної процесуальної поведінки.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції розглядалась можливість застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, у тому числі у вигляді домашнього арешту, а також інших запобіжних заходів та по кожному з них дано вичерпні відповіді. При цьому, з огляду на сукупність встановлених щодо особи обвинуваченого ризиків, передбачених ст.177 КПК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, застосування до обвинуваченого іншого, менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки на даній стадії судового розгляду, з чим погоджується і апеляційний суд.

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення, стадії розгляду кримінального провадження (підготовче) судове засідання, та даних щодо особи обвинуваченого, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

При цьому, колегія суддів приходить до однозначного висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, про що просить апелянт, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 з огляду на всі вище вказані обставини. Крім того, визначення розміру застави і є альтернативою запобіжного заходу продовженого судом.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду у цьому провадженні судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 квітня 2025 року про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12