ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 199/9337/22

провадження № 51-1038 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року, прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000266, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Оренбург Російської Федерації,зареєстрованої за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою:

АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2024 року ОСОБА_7 :

визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення;

засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на

строк 1 рік.

Строк відбування покарання вирішено обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Скасовано запобіжний захід у виді застави, повернуто заставодавцю кошти в сумі 74 430 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року вирок суду першої інстанціїщодо ОСОБА_7 залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку,ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона у невстановлені дату, час та місці, незаконно придбала у невстановленої особи особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс», обіг якого заборонено, масою не менше 9,1842 г та наркотичний засіб метадон, обіг якого обмежено, масою не менше 0,8212 г, які стала незаконно зберігати за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 . Під час проведення

29 вересня 2022 рокуобшуку за вищевказаним місцем проживання ОСОБА_7 виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, загальною масою 9,1842 г (в перерахунку на висушену речовину) та наркотичний засіб метадон, обіг якого обмежено, масою 0,8212 г.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалася у тому, що вона, будучи раніше судимою за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України, у невстановлені під час досудового розслідування дату і час, але не пізніше 07 липня 2022 року, у невстановленому місці, умисно, незаконно придбала у невстановлений слідством спосіб невстановлену кількість наркотичного засобу метадон (фенадон), але не менше 0,1088 г, з метою його подальшого збуту, який почала умисно, незаконно зберігати за місцем свого мешкання.

Після цього, 07 липня 2022 року, близько 13 год 31 хв., ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи умисел, направлений на збут наркотичного засобу метадону за грошову винагороду у розмірі 400 грн, передали громадянину, анкетні дані якого змінені на ОСОБА_8 , паперовий згорток білого кольору з кристалічною речовиною, яка є наркотичним засобом метадон. Після цього, приблизно о 13 год 40 хв., ОСОБА_8 у присутності двох понятих добровільно видав працівникам поліції вказаний паперовий згорток, який містив кристалічну речовину білого кольору, масою 0,2053 г, що складалася з наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), масою 0,1088 г та речовини, яка відноситься до сильнодіючих лікарських засобів за міжнародними непатентованими або загальноприйнятими назвами - дифенгідрамін (димедрол).

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скаргах:

захисник ОСОБА_6 ,посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визнання ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та на підставі ч. 4 ст. 309 цього Кодексу звільнити її від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування зазначає, що судами не було взято до уваги наявність підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ч. 4 ст. 309 КК України, а саме те, що остання добровільно звернулася до лікувального закладу та пройшла лікування від наркоманії. Вказує, що в порушення вимог ст. 285 КПК України судами першої та апеляційної інстанцій засудженій не було роз`яснено її право на звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до вимог вказаної правової норми. Стверджує, що переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив апеляційних доводів сторони захисту щодо наявності обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, та залишив оскаржуваний вирок без змін.

До касаційної скарги захисника долучено клопотання засудженої ОСОБА_7 про її звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України;

прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої через м`якість, просить ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що зібрані у кримінальному провадженні докази є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Натомість вказані докази у своїй сукупності не отримали належної оцінки суду першої інстанції, який, не навівши переконливих мотивів прийнятого рішення, дійшов необґрунтованого висновку про необхідність виправдання засудженої за вказаний злочин. Також стверджує, що апеляційний суд, в порушення вимог статей 8, 23, 95, 404, 419 КПК України, не ухвалив рішення за клопотанням сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів отриманих під час проведення НСРД та безпосередньо не сприймав доказів обвинувачення, якими підтверджується вина ОСОБА_7 . При цьому, вказаний суд здійснив оцінку доказів без їх безпосереднього дослідження, хоча повинен був забезпечити дослідження доказів у повному обсязі.

Від захисника ОСОБА_6 на касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення, в якому, наводячи відповідні аргументи, захисник стверджує про безпідставність заявлених вимог і просить залишити їх без задоволення.

В запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор зазначив про відсутність підстав для її задоволення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 свою касаційну скаргу підтримала, та вважала, що у задоволенні касаційної скарги прокурора необхідно відмовити.

Прокурор касаційну скаргу сторони обвинувачення просила задовольнити, а касаційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Статтею ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущені судом апеляційної інстанції, які призвели до незаконного виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України,є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За приписами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках - на потерпілого.

Разом із цим, за вимогами ст. 92 КПК України, на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають наступне: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (рішення у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази з додержанням вимог ст. 23 КПК України, дійшов висновку про наявність підстав для виправдання ОСОБА_7 з огляду на недоведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 307 КК України, навівши у вироку відповідне обґрунтування.

Суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження встановив, що висновки місцевого суду щодо недоведеності її винуватості у вчиненні вказаного злочину є обґрунтованими та належним чином вмотивованими, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до приписів ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається.

При цьому, положення ст. 214 КПК України не містять вимог про внесення до ЄРДР за окремим порядковим номером відомостей про вчинення кожного із тих діянь, що охоплюються єдиним умислом особи і передбачені відповідною диспозицією як альтернативні форми виявлення суспільно небезпечного діяння, що не утворюють повторності кримінальних правопорушень.

Тобто, за загальним правилом, слідчі (розшукові) дії, НСРД можуть проводитися лише в розпочатому кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР та не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування. Будь-які слідчі (розшукові) дії та НСРД, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а здобуті внаслідок них докази - недопустимими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 10.06.2022 до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 0000266, що до чергової частини ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт слідчого СВ ВП № 8 про те, що в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000088 встановлено, що ОСОБА_9 у невстановленої досудовим розслідуванням особи, у невстановлений досудовим розслідуванням час, на території м. Дніпро на

вул. Мохова шляхом «закладок» придбав психотропну речовину метамфетамін, яку в подальшому зберігав та перевозив з метою власного вживання (т. 2 а. п. 1).

За висунутим обвинуваченням за ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_7 , будучи раніше судимою за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України, 07 липня 2022 року вчинила незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичного засобу, тобто кримінальне правопорушення, яке не об`єднане єдиним умислом з діянням, відомості про яке внесено до ЄРДР 10.06.2022 за № 0000266.

При цьому, слідчі дії органу досудового розслідування були спрямовані на отримання (збирання) доказів протиправної діяльності ОСОБА_7 07 липня 2022 року як такої, що містить ознаки окремого самостійного злочину. Про це свідчать, зокрема, дані, відображені в постанові прокурора від 30 червня 2022 року № 199Т про проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки у ОСОБА_7 наркотичного засобу - метадон, за результатами проведення якої складено відповідний протокол від 07 липня 2022 року, ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 04.07.2022 про надання дозволу на проведення щодо ОСОБА_7 негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо,- відеоконтроль особи та протоколі від 14.07.2002 про результати проведеної даної НСРД.

Відомості, викладені в документах, які є процесуальними підставами для проведення НСРД щодо виявлення і фіксування злочинної діяльності

ОСОБА_7 , пов`язаної із незаконним придбанням, зберіганням з метою збуту та збутом наркотичного засобу, переконливо свідчать, що орган досудового розслідування виходив з того, що ОСОБА_7 керується самостійним окремим умислом щодо вчинення даного діяння, а тому відомості щодо даного кримінального правопорушення підлягали окремому внесенню до ЄРДР. Проведення досудового розслідування та здійснення НСРД за цим епізодом без внесення до ЄРДР відповідних відомостей про обставини, що свідчать про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, вказує на те, що була застосована неналежна правова процедура та відповідно підлягають застосуванню наслідки, визначені ч. 2 ст. 86 КПК України.

Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя задля досягнення мети і вирішення його завдань, визначених приписами ст. 2 КПК України. Дотримання встановленої правової процедури означає, що дії уповноважених суб`єктів мають відповідати вимогам закону, вони мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед слідчим чи прокурором на певному етапі досудового розслідування. Дотримання належної правової процедури забезпечує відповідність кримінального провадження стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, реалізацію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цілей і вирішення завдань кримінального провадження.

У статті 86 КПК України закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Законодавче закріплення положень щодо допустимості доказів та визнання їх недопустимими є гарантією забезпечення конституційних прав, свобод та законних інтересів кожного учасника кримінального провадження, їх захисту від неправомірних дій і зловживання владою особами, які здійснюють кримінальне провадження, дотримання належної процедури та ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення суду.

Попри те, що кримінальний процесуальний закон не визначає критеріїв допустимості доказів у контексті реалізації приписів ст. 86 КПК України, вони визначені в доктрині кримінального процесуального права: 1) одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; 2) одержання фактичних даних належним суб`єктом; 3) одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; 4) належне оформлення джерела фактичних даних. Отже, доказ повинен бути отриманий із дотриманням належної правової процедури із належного процесуального джерела.

Зазначені критерії підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 1 ст. 412 КПК України. Суд зобов`язаний перевіряти законність, повноту і правильність порядку отримання доказів і відхиляти ті з них, які були одержані зі значними непоправними порушеннями встановленого порядку.

Вирішення питання про допустимість доказів є прерогативою національних судів, а роль Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обмежується оцінюванням загальної справедливості провадження, зокрема там, де на підставі доказів, здобутих із порушенням встановленого порядку, особа визнана винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий загальнопоширений правозастосовний підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується під час розгляду справ як джерело права.

При цьому приписи ст. 9 КПК України визначають однією із основоположних засад кримінального провадження законність, яка є фундаментальною юридичною категорією, критерієм правового життя суспільства і громадян, принципом, методом та режимом суворого, неухильного дотримання, виконання норм права учасниками кримінальних процесуальних відносин і гарантією правомірності застосованого примусу з боку держави.

На підставі наведеного суд касаційної інстанції вважає, що доводи прокурора, аналогічні доводам його апеляційної скарги, про неналежну оцінку судом доказів сторони обвинувачення, які були визнані недопустимими за принципом «плодів отруйного дерева», перевірені апеляційним судом та мотивовано визнані безпідставними.

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його (джерела) допомогою, також будуть вважатися неналежними (рішення ЄСПЛ у справі «Гефген проти Німеччини»).

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого та належного висновку, що докази, отримані у даному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, були здобуті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а отже є недопустимими.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні здійснив оцінку доказів без їх безпосереднього дослідження, хоча повинен був забезпечити повноту дослідження доказів у повному обсязі, слід зазначити наступне.

Згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального права при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд під час судового розгляду повторно допитав лише свідка ОСОБА_10 , при цьому погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, навівши відповідні мотиви, а тому підстав для безпосереднього дослідження усіх доказів під час апеляційного розгляду не було. Таким чином, вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень, як на те посилається прокурор.

Крім того, розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Таким чином, вказаний суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторони обвинувачення розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Необґрунтованими та неспроможними, на думку Верховного Суду, є твердження захисника про порушення судами вимог ст. 285 КПК України і безпідставне незастосування до засудженої положень ч. 4 ст. 309 КК України, з огляду на таке.

Положеннями ч. 4 ст. 309 КК Українивизначено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Тобто приписи вказаної правової норми дають можливість судам застосовувати її за наявності таких умов: 1) особа, яка хворіє на наркоманію, добровільно звернулася до лікувального закладу; 2) особа розпочала лікування від наркоманії.

Водночас для правильного застосування цієї норми права необхідно керуватися й положеннями Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» № 62/95-ВР від 15 лютого 1995 року (далі - Закон № 62/95-ВР), які містять дефініції таких понять:

добровільне лікування - лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника;

наркоманія - психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною;

особа, хвора на наркоманію, - особа, яка страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу чи психотропної речовини, і якій за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до цього Закону, встановлено діагноз «наркоманія»;

медичне обстеження - обстеження особи в стаціонарних умовах з метою встановлення діагнозу «наркоманія».

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту звернулася до суду касаційної інстанції з клопотанням про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, на підставі ч. 4 ст. 309 цього Кодексу, до якого долучила виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 989/2023 11 Центр КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» від 15 лютого 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_7 у період з 25 січня до 15 лютого 2023 року пройшла курс добровільного стаціонарного лікування за діагнозом «психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання опіоїдів (Метадон), стан відміни неускладнений».

Із вказаної виписки слідує, що діагноз «наркоманія», наявність якого є обов`язковою умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, ОСОБА_7 не встановлювався.

Згідно з приписами ст. 12 Закону № 62/95-ВР діагноз «наркоманія» встановлюється лікарсько-консультаційною комісією, при цьому аналогічна норма міститься і в п. 7 Порядку проведення медичного огляду та медичного обстеження осіб, які зловживають наркотичними засобами або психотропними речовинами, затвердженого на виконання ст. 13 цьогоЗакону спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України № 158/417 від

16 червня 1998 року.

Відповідно до висновку про застосування ч. 4 ст. 309 КК України, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 листопада 2021 року (справа № 357/11205/19, провадження № 51-2776 кмо21), для правильного застосування цієї норми права (щодо встановлення наявності передбачених у ній умов для звільнення від кримінальної відповідальності) суду належить визначити, зокрема, і те, чи за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до Закону № 62/95-ВР, обвинуваченій особі було встановлено діагноз «наркоманія».

Отже, ОСОБА_7 не встановлювався діагноз «наркоманія» за результатами проходження медичного обстеження відповідно до Закону № 62/95-ВР і Порядку проведення медичного огляду та медичного обстеження осіб, які зловживають наркотичними засобами або психотропними речовинами, у зв`язку з чим, на думку Верховного Суду, відсутні підстави для звільнення останньої від кримінальної відповідальності на підставі положень ч. 4 ст. 309 КК України.

Між тим, об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2019 року (справі № 728/2724/16-к, провадження № 51-7543 кмо24) дійшла висновку про те, що ч. 2 ст. 416 КПК України визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК України не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою від 18 січня 2024 року апеляційний суд скасував вирок місцевого суду від 12 жовтня 2023 року і призначив новий розгляд в суді першої інстанції виключно з підстави неповноти судового розгляду щодо обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України. Водночас, вказаний вирок не був скасований з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 через м`якість за ч. 1 ст. 309 КК України, яке було призначено виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

Отже, при новому розгляді кримінального провадження як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, були позбавлені можливості посилити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України.

Проте, всупереч приписів ст. 416 КПК України, суд першої інстанції при новому розгляді призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, що залишилося поза увагою апеляційного суду.

З огляду на зазначене, вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції є такими, що постановлені з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому упорядку ч. 2 ст. 433 КПК України вказані судові рішення підлягають зміні в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

У порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

В іншій частині судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3