Справа № 462/4236/25
провадження 1-кп/462/476/25
У Х В А Л А

24 липня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представника заявника ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання прокурора ОСОБА_15 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Муроване Пустомитівського району Львівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до ст.89 раніше не судимого,

що обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.255, ч.2 ст.255, ч.4 ст.28 ч.2 ст.302, ч.4 ст.28-ч.3 ст.303, ч.3 ст.303, ч.4 ст.369, ч.3 ст.209 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Залізничного районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.255, ч.2 ст.255, ч.4 ст.28 ч.2 ст.302, ч.4 ст.28-ч.3 ст.303, ч.3 ст.303, ч.4 ст.369, ч.3 ст.209 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч.2 ст.255, ч.4 ст.28 ч.2 ст.302, ч.4 ст.28-ч.3 ст.303 КК України, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч.2 ст.255, ч.4 ст.28 ч.2 ст.302, ч.4 ст.28-ч.3 ст.303 КК України, ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч.5 ст.27 ч.4 ст.28 ч.2 ст.302, ч.5 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.303, ч.4 ст.27-ч.4 ст.369 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27- ч.3 ст.209 КК України, ОСОБА_13 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 -ч.2 ст.209 КК України.

Прокурор у судовому засідання звернулася з клопотанням про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, мотивуючи це тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, та у випадку незастосування продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити нові кримінальні правопорушення, оскільки, він офіційно непрацевлаштовний та єдиним джерелом його доходів був прибуток, отриманий від організованої ним протиправної діяльності, а також може незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні, оскільки знаходячись на волі йому буде легше вчиняти дії направлені на тиск та вплив учасників кримінального провадження. Зазначила, що наявні ризики передбачені ст. 177 КПК України, що стали підставою обрання запобіжного заходу не зменшились, а відтак слід продовжити строк дії обов`язків.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечив, покликаючись на те, що прокурор не довів існування жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України та просив обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Окрім цього, пояснив, що обвинувачений ОСОБА_8 одружений, має на утриманні двох дітей, до його затримання протягом усього досудового розслідування не порушував жодних покладених на нього обов`язків щодо явки до органу досудового розслідування. Також, зазначив щодо непослідовності дій органу досудового розслідування в обранні запобіжного заходу ОСОБА_8 , оскільки останньому обрано найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як нібито організатору будинків розпусти. В той же час, обвинуваченому ОСОБА_10 , якому висунута підозра як іншому організатору, ніякого запобіжного заходу взагалі не обрано.

Заслухавши прокурора, яка клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою підтримала, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення клопотання, обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , які підтримали доводи захисника ОСОБА_7 , суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із положеннями ст. 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його

Прокурор у клопотанні зазначає, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, та у випадку незастосування продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити нові кримінальні правопорушення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з тим, суд, урахувавши, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені особливо тяжких злочинів, також бере до уваги, що жодний зі злочинів у якому обвинувачується ОСОБА_8 не є насильницьким, а також, те, що у кримінальному проваджені відсутні потерпілі та матеріальна шкода не нанесена жодній фізичній та юридичній особі, а також, державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у своїх рішеннях, що сама по собі тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину не може бути підставою для застосування до особи найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В своїх рішеннях ЄСПЛ суд визнає порушенням Конвенції продовження/обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за умови, якщо національні суди «…не розглянули жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів…» (справи «Харченко проти України», «Шалімов проти України»).

Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 знаходиться під вартою вже досить тривалий час, а саме, - з 11 червня 2024 року, тобто, вже понад 13 місяців, з урахуванням обставин справи, враховуючи доводи сторони захисту, процесуальну поведінку обвинуваченого, суд вважає, що перебування ОСОБА_8 в умовах ізоляції на протязі тривалого часу є на даний час необґрунтованим, а тому відносно нього потрібно змінити запобіжний захід, та призначити запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту, виходячи також з наступних підстав.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого суд враховує вимоги п.п. 3, 4 і 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За змістом закону тримання під вартою як запобіжний захід може бути застосовано лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом при прийнятті даного рішення засобів доказування доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим в ст. 177 КПК. Неможливість запобігти даним ризикам слід розуміти як недостатність інших запобіжних заходів для того, щоби убезпечити їх настання.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку, - на прокурора, який заявив клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Статтею 181 КПК визначено, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Домашній арешт відноситься до ізоляційної категорії запобіжних заходів, адже враховуючи його сутність, передбачає для особи, відносно якої обраний, заборону не залишати місце свого проживання протягом певних годин доби або цілодобово, тим самим ізолюючи її від звичайного для неї середовища (яке знаходиться за межами її житла) на певний проміжок часу доби або цілодобово. Отже, з урахуванням зазначеного, цілком очевидно, що домашній арешт є загальним заходом особистого забезпечення м`якого ізоляційного характеру, що виконується в умовах житла особи.

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання та реєстрації, одружений, має на утриманні двох дітей 2012 року народження та 2019 року народження, один з яких має розлади психологічного розвитку та розлади експресивності мови- аутизм, матір похилого віку, яка є інвалідом ІІІ групи інвалідності та потребує стороннього догляду, що свідчить про наявність у нього соціально-стримуючих факторів, враховуючи стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема якому встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба II ст. 3-й ст. ризик високий НК А ст., гіпертензія серця, а також беручи до уваги процесуальну поведінку обвинуваченого, яка є належної, оскільки будь-яких відомостей, що обвинувачений намагався чинити тиск на учасників судового процесу до клопотання прокурора не долучено, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, щоб обґрунтовувало недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, а відтак домашній арешт, як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також у повній мірі зможе запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

На підставі викладеного, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження, суд приходить до висновку про доцільність застосування обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби, з покладенням на останнього передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків, так як саме такий запобіжний захід є співмірним з існуючими ризиками, відповідає даним про особу обвинуваченого, тяжкості злочину та його наслідкам, а також зможе як запобігти імовірним ризикам, так і забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 184, 196, 197 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_15 про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою відмовити.

Застосувати щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби, строком на два місяці, тобто до 24 вересня 2025 року включно, заборонивши йому залишати місце постійного проживання без дозволу суду, а саме будинок АДРЕСА_2 в період з 22 години 00 хв. по 06 годину 00 хв.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з - під варти в залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати до суду за першим викликом;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування з іншими обвинуваченими, окрім обвинуваченої ОСОБА_9 , у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що відповідно до ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконання покладених на нього обов`язків.

Копію ухвали для виконання передати до органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Дата закінчення дії ухвали 24 вересня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:

Оригінал ухвали.