У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

законного представника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000047, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Костянтинівка Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 105, п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України ОСОБА_8 звільнено від покарання без визначення його виду та застосовано примусовий захід виховного характеру у виді застереження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Потерпілий ОСОБА_6 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України призначити покарання у виді громадських робіт строком на 100 годин.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Потерпілий, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Апелянт вважає, що судом необґрунтовано враховано обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, оскільки обвинувачений в судовому засіданні сказав, що кається та розуміє, що винен, лише після підказки його захисника. Зазначене вказує лише на формальне відношення обвинуваченого до вчиненого.

Звертає увагу, що обвинувачений не вибачився перед ним за нанесені тілесні ушкодження та завдані збитки ні в судовому засіданні, ні поза приміщенням суду.

Щодо бездоганної поведінки обвинуваченого на момент ухвалення вироку зазначає, що на це може, зокрема, вказувати добросовісне ставлення до навчання, дотримання правил поведінки в громадських місцях та в побуті, інше. Причому відповідні дії мають бути не вимушеними, нав`язаними іншими особами, чи епізодичними, а свідчити про певну лінію поведінки неповнолітнього в період після вчинення злочину, його намагання виправитися. Однак, у вироку відсутня мотивація, в чому саме полягає бездоганна поведінка обвинуваченого на момент ухвалення вироку.

Зазначає, що в матеріалах справи наявні лише довідки станом на 08.05.2024 від ліцею та Служби у справах дітей, згідно яких ОСОБА_8 на уроках неуважний, неактивний, часто хитрує, систематично прогулює заняття без поважних причин, позитивної динаміки немає, потребує постійного контролю, не сприймає критику, потребує постійного контролю з боку батька та викладачів, дуже часто ігнорує правила внутрішнього розпорядку ліцею.

На думку апелянта, з цих довідок не вбачається бездоганної поведінки ОСОБА_8 в період після вчинення кримінального правопорушення до моменту ухвалення вироку суду.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що кримінальне правопорушення вчинено неповнолітнім ОСОБА_8 близько 23:00 год, тобто у нічну пору доби.

Потерпілий зазначає, що застереження може бути зроблено шляхом роз`яснення судом неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, - та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину. Проте, в оскаржуваному вироку такі роз`яснення та попередження відсутні.

Вважає, що підстави для застосування до ОСОБА_8 заходів виховного характеру відсутні, а застереження є одним із найм`якіших заходів виховного характеру.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

22 квітня 2024 року близько 23:00 год ОСОБА_8 , знаходячись навпроти магазину «Міні Маркет Ібіс» за адресою: просп. Незалежності, 33-А, у м. Южноукраїнську Миколаївської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин вчинив сварку з ОСОБА_6 , в ході якої у останнього виник умисел на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

З метою реалізації свого умислу, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, неповнолітній ОСОБА_8 , діючи умисно, 22 квітня 2024 року близько 23:00 год, прикладаючи значну фізичну силу наніс один удар головою в область носа ОСОБА_6 , після чого, продовжуючи реалізацію свого умислу, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, наніс потерпілому ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в область верхньої губи потерпілого.

В результаті чого ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді щелепно-лицевої травми з переломом кісток носу, забійної рани слизової оболонки верхньої губи з набряком та крововиливом, перелому коронки першого різця справа на верхній щелепі, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник адвокат ОСОБА_7 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 , його законний представник ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_10 та прокурор ОСОБА_5 вважали вирок законним та обґрунтованим, просили залишити апеляційну скаргу потерпілого без задоволення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 125 КК України є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, апелянтом не оспорюються.

Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України, то воно призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67, 97, 103, 105 КК України.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 103 КК України, при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

Згідно з ч. 1 ст. 97 КК України, неповнолітнього, який вперше вчинив кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу.

Статтею 105 КК України передбачено, що неповнолітній, який вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при звільненні неповнолітнього ОСОБА_8 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру дотримані.

Суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до кримінальних проступків.

Достатньо враховано дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, навчається, за місцем навчання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, раніше не судимий, на обліку в службі справах дітей Южноукраїнської міської ради не перебуває.

Згідно характеристики, виданої за місцем навчання обвинуваченого, ОСОБА_8 характеризується позитивно, але зарекомендував себе, як здобувач освіти з середнім та низьким рівнем знань.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. Щире каяття висловлено обвинуваченим також при апеляційному розгляді.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Судом першої інстанції також враховано подальшу бездоганну поведінку неповнолітнього ОСОБА_8 протягом п`яти місяців, що сплинули після вчинення ним кримінального правопорушення, а також те, що обвинуваченим вчинено кримінальний проступок вперше.

Звільняючи ОСОБА_8 від покарання, суд першої інстанції достатньо врахував обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, позитивно характеризується, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування примусових заходів виховного характеру у виді застереження.

Отже, рішення про звільнення неповнолітнього обвинуваченого від покарання із застосування примусових заходів виховного характеру є вмотивованим.

Враховуючи виключно позитивні дані про особу винного, його вік, обставин, які пом`якшує покарання, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді застереження.

На переконання колегії суддів, звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин у кримінальному провадженні у їх сукупності та таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Зазначене відповідатиме цілям та загальним засадам призначення покарання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді застереження на підставі ст. 105 КК України з врахування даних про особу винного, обставин та ступеню тяжкості вчиненого злочину.

Щодо неврахування думки потерпілого в судових дебатах щодо призначення покарання обвинуваченого, як про це зазначає апелянт, то колегія суддів вважає їх безпідставним. Так, суд першої інстанції заслухав у судових дебатах думку потерпілого ОСОБА_6 . Проте, хоча потерпілий висловив думку про призначення покарання без застосування вимог ст. 105 КК України, але ця вимога потерпілого при призначенні покарання не є вирішальною, оскільки судом першої інстанції рішення прийнято з урахуванням вимог ст.ст. 50, 65, 105 КК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За такого, апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_11