У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не судимого,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 407 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2024 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015) до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України (в редакції Закону № 1698-VII від 14.10.2014) ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_8 просить вирок скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 4 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначив, що в умовах введеного в державі воєнного стану, наявності прямої загрози національній безпеці держави, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо-дисциплінованими та мати високу моральну та патріотичну свідомість, призначення ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, сприятиме поширенню вчинення злочинів, пов`язаних з самовільним залишенням військової частини або місця служби, іншими військовослужбовцями.

Вказав, що вчинення військовослужбовцями злочинів, пов`язаних із залишенням військової служби без поважних причин, прямо впливають на боєздатність військових підрозділів та спроможність підрозділу виконувати бойові завдання. Вважає, що така судова практика розгляду справ моделює негативну поведінку серед військовослужбовців та нівелює принцип невідворотності справедливого покарання за вчинення правопорушень пов`язаних з самовільним залишенням військової частини, під час виконання обов`язків військової служби.

Вказав, що суд першої інстанції при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання лише зазначив обставини, що пом`якшують покарання останнього, проте не навів переконливих доводів та мотивів про необхідність та можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Зазначив, що проходження військової служби для ОСОБА_7 з 09.10.2015 призупинено, тобто з моменту самовільного залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду.

На думку прокурора, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, є недоцільним, водночас застосування відносно останнього покарання у виді позбавлення волі буде справедливим та співмірним покаранням, що сприятиме перевихованню обвинуваченого та запобігатиме вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим так і іншими особами.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

З 17 березня 2014 року до 05:00 години до 24 лютого 2024 року в Україні тривав особливий період.

З 02 березня 2015 року ОСОБА_7 проходив військову службу за мобілізацією на особливий період у військовому званні "матрос".

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 91 від 28 квітня 2015 року його було зараховано до списків особового складу цієї військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 1 відділення 3 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти.

Проте, 09.10.2015 о 08:00 годині він не з`явився на службу без поважних причин та був відсутній на місці служби без поважних причин до 25.03.2016.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015), як нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) на службу без поважних причин тривалістю понад 10 діб.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважав вирок законним та обґрунтованим, просив залишити вирок без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015), є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, апелянтом не оспорюються. Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 407 КК України, то воно призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України. Вирок в цій частині прокурором не оскаржується, оскільки судом першої інстанції призначено за видом та розміром таке покарання, яке і просить апелянт.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставного застосування ст. 75 КК України, то вони не є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Всупереч доводам апелянта, на переконання колегії суддів, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, судом першої інстанції дотримано вимоги ст. 75 КК України.

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів.

Суд першої інстанції врахував обставини вчиненого злочину, а саме, його вчинення в умовах особливого періоду, а також період не з`явлення до військової частини з 09.10.2015 до 25.03.2016.

В даному випадку, суд першої інстанції врахував, що на поведінку обвинуваченого та оцінку ним ситуації впливали відсутність в нього військового досвіду, його молодий вік, а саме, на момент вчинення злочину йому було 25 років. Враховано, що обвинувачений був призваний на військову службу за мобілізацією до досягнення ним 25-річного віку, тобто до досягнення встановленого законом призовного віку.

З огляду на цю обставину та молодий вік обвинуваченого суд першої інстанції врахував це, як обставину, що пом`якшує його покарання.

Є цілком вмотивованим висновок суду першої інстанції, що вчинення злочину в цьому випадку стало не наслідком свідомо обраного обвинуваченим способу життя, але внаслідок того, що в момент вчинення злочину він за своїми морально-психологічними якостями не був повною мірою придатним до виконання обов`язків з військової служби.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції також обґрунтовано визнав повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину. Під час апеляційного розгляду обвинувачений висловив щире каяття та зазначив про намір проходити військову службу у лавах ЗСУ.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції достатньо врахував обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого.

Що стосується даних про особу обвинуваченого, то всупереч задовільної характеристики з місця військової служби, дані про його особу є цілком позитивними, оскільки є встановленим, що обвинувачений раніше не судимий і після вчинення злочину інших злочинів він не вчиняв, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, наразі працює, має сім`ю.

У досудовій доповіді зазначається, що ймовірність вчинення ОСОБА_7 повторного злочину є невисокою та існує ймовірність його виправлення без ізоляції від суспільства. Ризик повторного вчинення кримінальних правопорушень оцінюється як середній.

Окрім того, суд першої інстанції врахував ту обставину, що з моменту вчинення вказаного злочину пройшло більше 9 років та незабаром сплинуть строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Наведене у своїй сукупності дозволяє дійти висновку, що виправлення ОСОБА_7 є можливим без ізоляції від суспільства та відсутні заборони згідно вимог ст. 75 КК України (в редакції Закону України № 1698-VII від 14.10.2014, що діяла на момент закінчення злочину) для звільнення осіб від відбування покарання з випробуванням за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

На переконання колегії суддів, призначене покарання з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком є справедливим та законним, з врахуванням всіх фактичних обставин у кримінальному провадженні у їх сукупності та таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таке покарання відповідатиме цілям та загальним засадам призначення покарання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. За такого, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3