Справа № 442/4489/23
Провадження № 1-кп/442/40/2025
УХВАЛА

іменем України

20 травня 2025 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконферензв`язку в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000317 від 18.10.2022 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27-ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15-ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_3 , проживаючого по АДРЕСА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_5 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України;

учасники справи: прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачені: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисники: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

встановив:

В провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000317 від 18.10.2022, згідно якого ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою судді від 06.07.2023 кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Таке підтримав з огляду на зазначені в ньому обставини.

Обвинувачена та захисник просили в задоволенні клопотання відмовити, застосувавши більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши думку прокурора, який підтримав клопотання, обвинувачену та її захисника, які просили змінити запобіжний захід на домашній арешт, суд вважає за доцільне продовжити строк тримання під вартою, виходячи з наступного.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 08.07.2023 без визначення розміру застави.

Ухвалами Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.07.2023, 23.08.2023, 18.10.2023, 11.12.2023, 07.02.2024, 01.04.2024, 29.05.2024, 22.07.2024, 12.09.2024, 30.10.2024, 10.12.2024, 29.01.2025, 26.03.2025 ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави було продовжено.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Вирішуючи питання стосовно продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд виходить з наступного.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» суд вказав, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність же покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, на будь-якій стадії кримінального провадження, тобто як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового провадження.

Слід також звернути увагу, що відповідно до вимог п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 та практики Європейського Суду з прав людини (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.63 рішення у справі «Доронін проти України» від 19.02.2009), при обранні чи продовженні застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, навіть у справах про вбивство та при спробі обвинуваченого зникнути із одночасним супротивом працівникам правоохоронного органу при затриманні, національні суди мають розглядати можливість застосування тих чи інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, а посилання при цьому головним чином на тяжкість обвинувачення, не уявляє собою «відповідної і достатньої» підстави.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (Рішення Європейського суду з прав людини «Яблонський проти Польщі»).

Незважаючи на тяжкість санкцій статтей кримінального закону згідно обвинувачення, суд повинен безпосередньо керуватися нормою прямої дії - ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно з правовою позицією ЄСПЛ, викладеною у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Пункт 1 статті 5 Конвенції визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Судом встановлено, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 не містить нових доводів та обґрунтувань ніж ті, що ним були підтримані ще під час розгляду клопотання про обрання такого запобіжного заходу та його неодноразового продовження під час розгляду справи.

Доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і прокурором у судовому засіданні не доведені. Також у них відсутні відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики.

Обов`язок довести обставини, на які посилається ініціатор клопотання з поданням відповідних доказів походить від вимог ч. 5 ст. 132, ч. 3 ст. 184, ч. 3 ст. 199 КПК України, які прокурором не дотримані. Сторона обвинувачення не довела реальність ризиків продовження злочинної діяльності, перешкоджання кримінальному провадженню, впливу на свідків, що вказує на характер припущень зазначених прокурором даних обставин.

Враховуючи вищенаведене та те, що ОСОБА_6 вже тривалий час перебуває під вартою, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_6 .

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 ст. 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.

За вимогами п.5 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Прокурор наполягав на тому, що оскільки ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, тому суд не має визначати розмір застави в даному випадку. При цьому, в клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої, прокурор, звертає увагу як на підставу неможливості застосування застави лише на саму норму закону без зазначення будь-яких інших підстав, які цьому перешкоджають.

Як вбачається з формулювання самої норми ч. 4 ст. 183 КПК України, що суд має право, а не зобов`язання не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Пунктом «с» §1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що людину може бути позбавлено волі лише через законний арешт або затримання, здійснене з метою доправлення до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню правопорушення чи втечі після його вчинення.

Положення конвенції тлумачить Європейський суд з прав людини, практика якого є джерелом права в Україні. Практика ЄСПЛ у питанні позбавлення волі сформована давно й однозначно. Її суть зводиться до того, що не можна позбавляти людину волі лише через підозру у скоєнні певного злочину.

Так, згідно з практикою ЄСПЛ презумпція завжди діє на користь звільнення. Національні органи судової влади повинні з дотриманням принципу презумпції невинуватості дослідити всі факти, що свідчать на користь чи проти існування згаданої вимоги про громадський порядок або виправдовують відступ від норми ст.5 Конвенції, та навести їх у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення.

Таким чином, безальтернативне тримання під вартою за скоєння певних злочинів суперечить ст.5 Конвенції і практиці ЄСПЛ, які мають застосовувати суди при вирішенні питання про обрання чи продовження запобіжного заходу.

Отже, дійсно при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ч. 4 ст. 183КПК України передбачає право слідчого судді, суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів. Вказана вимога передбачена з метою запобігання ризику повторення або продовження злочину. Між тим варто враховувати, що суд повинен виключити ризики порушення права на свободу підозрюваного, обвинуваченого, передбаченого ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Визначаючи згідно з ч. 3 ст. 183, ст. 194 КПК України розмір застави і обсяг обов`язків, виконання яких має бути нею забезпечене, суд виходить з обвинувачення висунутого ОСОБА_4 в скоєнні особливо тяжких злочинів, з врахуванням здатності забезпечити належну процесуальну поведінку такої застави, що за ст. 132 цього Кодексу має визнаватися виправданою ступенем довіри до перспективи її втрати як стримуючого засобу, не будучи вочевидь непомірною, але позбавляючи останніх бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, враховуючи визначені у КПК України розміри застави, а саме у розмірі 85 та 83 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки інших виняткових обставин, які б беззаперечно свідчили про наявність підстав для визначення більшої застави прокурором не доведено.

При цьому, суд звертає увагу на те, що жоден із визначених КПК запобіжних заходів (тримання під вартою, домашній арешт, застава, особиста порука чи особисте зобов`язання) не є санкцією чи покаранням за скоєну дію. Такі заходи є попереджувальними, і їх метою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків в разі, якщо є побоювання здійснення підозрюваним будь-яких дій, що заважають встановленню істини чи виявленню винних осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на зазначене, суд вважає за доцільне визначити суму застави, як альтернативи тримання під вартою. Суд враховує матеріальний стан обвинуваченої, її вік, характеристику, реальну можливість щодо заробітку, суспільну небезпечність, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень наведені в обвинуваченні, стадію розгляду справи, строк перебування обвинуваченої під вартою, відсутність потерпілих, та приходить до висновку, що клопотання прокурора про безальтернативність запобіжного заходу, на теперішній час, не відповідає обставинам справи.

При цьому суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, в тому числі у його рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», рішенні від 29 вересня 2011 року у справі «Третьяков проти України», рішенні від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України», що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також, що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

У відповідності до ст.29 Конституції України право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що обираючи запобіжний захід - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст.183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним чи обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.

За таких обставин, зважуючи на обставини цієї справи суд вважає за можливе визначити розмір застави з урахуванням положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Роз`яснити обвинуваченій положення ч.8ст.182 КПК України, а саме те, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо вони, будучи належним чином повідомленими, не з`являться за викликом до суду без поважних причин, чи не повідомлять про причини своєї неявки, або якщо порушать інші покладені на них при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 29 Конституції України, ст. 176-178, 181, 183, 194, 196, 197, 309, 376, 392 Кримінального процесуального кодексу України

постановив:

клопотання задоволити частково.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 19.07.2025 включно.

Визначити розмір застави ОСОБА_11 у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 302800,00 гривень.

Після внесення застави і звільнення з-під варти покласти на обвинувачену ОСОБА_11 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України:

- прибувати до суду за першим викликом;

- не відлучатись із населеного пункту, де вона проживає, без дозволу суду;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити на строк до двох місяців з моменту звільнення з-під варти.

Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення після внесення застави, перевірки документа, що підтверджує її внесення негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_11 з-під варти.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_11 чи іншому заставодавцю відмінному від обвинуваченого, обов`язки, що покладаються у зв`язку з застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави та наслідки його невиконання.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачена зобов`язана виконувати покладені на неї обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачена ОСОБА_11 вважається такою, до якої застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення обвинуваченого.

Апеляційна скарга на ухвалу подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, особою, що перебуває під вартою, у той самий строк з моменту вручення йому ухвали.

Повний текст ухвали складено 21.05.2025.

Головуючий суддя ОСОБА_1