УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року

м. Київ

справа № 755/5946/23

провадження № 51-2666ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора Київської міської прокуратури - ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, без місця реєстрації, раніше неодноразово судимого, засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяців

На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року більш суворим за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат у кримінальному провадженні та цивільних позовів.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 у період з 10 січня по 02 травня 2023 року, вчинив 14 епізодів таємного викрадення чужого майна на суми від 3449, 16 грн до 30 735, 56 грн.

Вказані дії засудженого ОСОБА_5 місцевий суд кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, в умовах воєнного стану.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 квітня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, оскаржуючи ухвалу суду апеляційної інстанції, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді.

Не оспорюючи фактичних обставин справи та правової кваліфікації дій засудженого прокурор вважає, що апеляційний суд безпідставно залишив без уваги рецидив злочину, що відповідно до положень ч. 1 ст. 67 КК є обставиною, що обтяжує покарання.

Стверджує, що без належної уваги цього суду залишилось те, що засуджений неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, вчинив умисні, тяжкі, корисливі злочини, що є його промислом та способом життя.

Касатор уважає, що апеляційний суд необґрунтовано визнав наявність щирого каяття, як обставину, що пом`якшує покарання засудженого, оскільки насправді визнання вини засудженим спрямовано на уникнення справедливого суворого покарання, крім того завдані збитки він не відшкодував.

На думку автора скарги усі зазначені ним обставини підвищують рівень суспільної небезпеки засудженого, тож йому має бути призначене покарання не у нижній межі санкції частини інкримінованої йому статті, а у виді 7 років позбавлення волі.

Зазначає, що апеляційний суд усупереч приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив, формально підійшов до їх розгляду, своє рішення належним чином не мотивував.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу прокурора, вивчивши судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Статтею 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржується.

Доводи прокурора, які фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 50 КК встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на вимоги ст. 65 КК, згідно якої суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливоїчастини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано, під час ухвалення вироку судом першої інстанції та постановлення ухвали судом апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 414 КПК передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Як убачається із судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд урахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких; конкретні обставини провадження; характер та ступінь наслідків, що настали; кількість вчинених крадіжок; дані про особу засудженого, який офіційно не одружений, не працює, під наглядом у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває, характеристику засудженого, його неодноразову судимість, у тому числі за злочини проти власності; те, що він на шлях виправлення не став та знову вчинив корисливий тяжкий злочин і дійшов висновку про необхідність призначення реального покарання.

Однак, ураховуючи думку прокурора, який просив призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці та думку представників потерпілих, які погодилися з позицією прокурора, ставлення засудженого до вчиненого, який вину визнав повністю, активно сприяв слідству, наявність пом`якшуючої обставини - щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов висновку про можливість призначення покарання у нижній межі санкції інкримінованої частини статті КК.

Крім того, як убачається з рішень судів першої та апеляційної інстанцій, судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, тож не викликає сумнівів, що ОСОБА_5 визнав вину повністю і дав добровільно показання стосовно пред`явленого обвинувачення, при цьому не заперечуючи викладене в обвинувальному акті.

Заслуговують на увагу доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі, що апеляційний суд не приділив достатньої уваги аналізу наявності щирого каяття ОСОБА_5 , з урахуванням його неодноразових судимостей за аналогічні кримінальні правопорушення та невжиття заходів по відшкодуванню збитків, а також посилання щодо наявності обтяжуючої покарання обставини в діях засудженого - рецидиву кримінальних правопорушень.

Однак, з урахуванням позиції прокурора, висловленої в суді першої інстанції, який наполягав на призначенні того покарання, яке визначив суд, позицію потерпілих, які підтримали думку прокурора, а також призначення покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК на значний термін, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суди не вийшли за межі своїх дискреційних повноважень і про відсутність у цьому конкретному кримінальному провадженні правових підстав для визнання призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 3 місяців очевидно несправедливим через м`якість.

Даних, які б свідчили, що судом апеляційної інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції, не вбачає підстав для задоволення скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Київської міської прокуратури - ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3