КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/4588/2025 Категорія: ч. 3 ст. 286-1 КК України
ЄУН 366/305/25 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000677, внесеного до ЄРДР 16 грудня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286-1 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 29 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Середина-Буда Сумської області, українця, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 (сім) років,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 16 грудня 2024 року, близько 15.45 год., керуючи автомобілем марки «ЗАЗ Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись неподалік в`їзду в с. Страхолісся по автодорозі зі сполученням «Оране - Страхолісся» зі сторони села Оране у напрямку села Страхолісся Вишгородського району Київської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 1 січня 2002 року (далі - Правила дорожнього руху), згідно з яким «водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння», діючи необережно, а саме проявляючи злочинну недбалість, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил дорожнього руху, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не вчасно відреагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, та в порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з яким «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок особистої необережності, діючи з кримінальною, противоправною недбалістю до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, не обрав безпечну швидкість для руху, внаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобілем марки «ЗАЗ Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхав за межі проїжджої частини автодороги праворуч в кювет, де здійснив наїзд на перешкоду у вигляді стовбура дерева з подальшим перекиданням транспортного засобу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля марки «ЗАЗ Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинено тілесні ушкодження у вигляді травматичного шоку, який розвинувся після отриманої закритої травми грудної клітки з множинними переломами ребер по різним анатомічним лініям з розривами зовнішнього листка плеври та нижніх долей обох легень, розриву між хребцевого диску на рівні 7-го грудного хребця зі зміщенням вправо та розривом спинного мозку, від яких останній помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Грубе порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3 б), 2.9 а) та 12.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті ОСОБА_9 .

Цим же вироком задоволений цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 300 000 (триста тисяч гривень) грн.

Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року у справі № 761/47564/24, на автомобіль ЗАЗ Lanos реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Цим же вироком вирішена доля речових доказів та питання судових витрат.

Ухвалою суду від 27 травня 2025 року виправлена описка у вступній частині вироку статтю кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , вважати вірною «ч. 3 ст. 286-1 КК України», замість зазначеного «ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України».

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджуючись з вироком в частині призначеного покарання у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання у виді 9 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 8 років; У вступній частині вироку Іванківського районного суду Київської області від 29 квітня 2025 року зазначити, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, замість ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.В решті вирок залишити без змін.

На думку апелянта, судом не враховано, що наслідки даного злочину - смерть ОСОБА_11 - є тяжкими та незворотніми. Крім того, суд не взяв до уваги, що кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, що стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху, вчинено ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння. Також, на думку прокурора, суд повинен не лише вказувати на вид злочину відповідно до ст. 12 КК України, а й виходити також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення, а у цьому випадку суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував того, що ОСОБА_8 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки у стані алкогольного сп`яніння, що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину, порушив одночасно декілька пунктів правил дорожнього руху, і саме недотримання ним цих правил призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди та загибелі потерпілого.

Прокурор наголошує, що, обираючи ОСОБА_8 міру покарання та призначаючи йому покарання в нижній межі, передбаченої санкцією за ч. З ст. 286-1 КК України, суд послався лише на одну обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відомості про особу, а саме те, що обвинувачений раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно та має на утриманні одну неповнолітню дитину. Однак, хоча ОСОБА_8 і вчинив необережний злочин, проте, на переконання прокурора, з огляду на його наслідки, призначене обвинуваченому покарання у даному конкретному випадку не відповідає вимогам закону, оскільки щире каяття після вчинення злочину не зменшує суспільної небезпечності даного кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, на думку прокурора, при призначенні покарання ОСОБА_8 судом не дотримано вимоги кримінального закону, внаслідок чого останньому призначено покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості та не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та вимогам статті 65 КК України.

Окрім того, прокурор вказує, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не дотримано вимог ст. 374 КПК України, чим допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки у вступній частині вироку суд зазначив невірну кваліфікацію кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , а саме за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, замість ч. 3 ст. 286-1 КК України, що відповідно до вимог ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Обвинувачений, не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання з застосуванням ст.ст. 66, 69, 75 КК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений вказує про те, що суд у вироку вказав про вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, хоча така правова кваліфікація його дій є неправильною.

Також, на переконання обвинуваченого, місцевий суд дійшов неправильного висновку про його відношення до цивільного позову, оскільки він не заперечує, що заподіяв шкоду потерпілому, однак, внаслідок того, що він перебуває під вартою, то позбавлений можливості заробляти гроші для відшкодування заподіяної шкоди. Він бажав вчинити дії, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, тобто, добровільно відшкодувати заподіяну шкоду, проте, внаслідок того, що перебуває під вартою, не зміг цього зробити.

За таких обставин апелянт вважає, що існує дві обставини, що пом`якшують покарання, а, відтак, суд мав право і можливість застосувати до нього як положення ст. 69 КК України, призначивши йому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України, так і застосувати до нього положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком.

Потерпілий, належним чином повідомлений про день та час апеляційного розгляду, до суду не з`явився, від нього надійшла заява про проведення апеляційного розгляду за його відсутності.

Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду, які вважали можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого, колегія суддів, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, доходить висновку про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді,

- прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, категорично заперечуючи проти апеляційної скарги обвинуваченого;

- обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого,

- дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися. Висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційних скаргах, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичні обставини кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 3 ст.286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації його дій саме за ч. 3 ст. 286-1 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого щодо неправильного застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

За змістом положень ст. 50 КК Українипокарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення покарання обвинуваченому дотримався вищевказаних вимог закону.

За змістом оскаржуваного вироку при обранні виду та міри покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, а саме, що відповідно до положень ст. 12 КК України вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушенням за ч. 3 ст. 286-1 КК України є тяжким злочином, який за формою вини є необережним, проте від нього настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого; те, що ОСОБА_8 характеризується за місцем проживання задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітню дитину; обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З`ясувавши обставини та перевіривши їх доказами, врахувавши дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, щиро покаявся, поведінку потерпілого до дорожньо-транспортної пригоди, а саме що ОСОБА_9 вживав алкогольні напої та добровільно сів в автомобіль, знаючи, що водій знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України - у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років, і саме таке покарання, на переконання суду, є необхідним і буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, на думку колегії суддів, всупереч доводів апеляційних скарг, при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції враховані всі обставини справи, у тому числі те, що ОСОБА_8 визнаний винуватим саме у грубому порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, а також й ті, на неврахування яких посилається як прокурор, так і обвинувачений в апеляційних скаргах.

Водночас колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого про те, що він бажав відшкодувати заподіяну шкоду, але внаслідок перебування у слідчому ізоляторі був позбавлений такої можливості, а відтак, є підстави для визнання обставиною, що пом`якшує покарання, - добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Так, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди полягає у фактичному добровільному відшкодуванні (компенсації) завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, а не намір про вчинення таких дій. Оскільки обвинуваченим не відшкодована заподіяна шкода, що підтверджується даними наявного у матеріалах справи цивільного позову, а також вироком суду, за змістом якого з обвинуваченого стягнута на користь потерпілого заподіяна моральна шкода, то і доводи обвинуваченого про визнання обставиною, що пом`якшує покарання, - добровільне відшкодування шкоди не підтверджуються наявними у матеріалах провадження даними.

Також колегією суддів встановлено, що, врахувавши, що ОСОБА_8 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, та його протиправні дії призвели до заподіяння смерті людині, з огляду на дані про особу винного, обставину, що пом`якшує покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, - у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років, що не є м`яким покаранням.

Перевіряючи доводи обвинуваченого про необхідність застосування до нього положень ст. 69, ст. 75 КК України, колегія суддів враховує таке.

Так, статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин. призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 1 червня 2021 року № 570/32/18, у кожному випадку застосування статті 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.Виходячи зі змісту статті 69 КК України, суд при встановленні та визнанні декількох пом`якшуючих особі покарання обставин повинен співставити їх кількісну та якісну характеристики як таких, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи індивідуальні особливості конкретної справи, та перебувають у такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення винному мінімального покарання в межах санкції відповідної статті або його призначення нижче від найнижчої межі.

Частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися у причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною в судових рішеннях.

Судом першої інстанції визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, лише щире каяття, що, у свою чергу, виключає можливість застосування положень ст. 69 КК України.

Окрім того, колегія суддів враховує, що за змістом ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, існує пряма заборона Закону про застосування положень ст. 75 КК України до особи, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та порушила правила безпеки дорожнього руху, а, відтак, доводи обвинуваченого про застосування до нього положень ст. 75 КК України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що у вступній частині вироку зазначена неправильна кваліфікація дій обвинуваченого, то колегія суддів приймає до уваги, що ухвалою суду від 27 травня 2025 року виправлена описка у вступній частині вироку саме в частині кваліфікації дій обвинуваченого, і така ухвала жодним з учасників кримінального провадження не оскаржувалась, не скасована та набрала законної сили.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх у визначеному обсязі доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні, та постановив законний та обґрунтований вирок, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 405 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286-1 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення, обвинуваченим ОСОБА_8 , який утримується під вартою, у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

___________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4