Справа № 336/6079/25
Пр. 1-кп/336/1330/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в режимі відеоконференцзв`язку кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000660 від 18.05.2025, яке надійшло до суду на підставі обвинувального акта, складеного відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Неліпине Свалявського району Закарпатської області, громадянина України, який отримав середню спеціальну освіту, не одруженого, не має на утриманні дітей або інших осіб, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , перебував до затримання на посаді стрільця номера обслуги 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, у військовому званні «солдат», адреса реєстрації за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.289 КК України;

за участі сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 , з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді стрільця-номера обслуги 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 5-ї механізованої роти 2-го механізованого батальйону, у військовому званні «солдат», приблизно о 01:30 години 17 травня 2025 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, приїхав разом із ОСОБА_6 на автомобілі марки «ВАЗ 11840», державний номер НОМЕР_2 , який перебуває у фактичному володінні останнього, на околицю села Омельник Пологівського району Запорізької області, де поруч із цвинтарем знаходився автомобіль марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , білого кольору, який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У цей час ОСОБА_3 , реалізуючи раніше виниклий прямий злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, переслідуючи корисливий мотив та корисливу мету, відкрив водійські двері вказаного автомобіля, які не були зачинені, та проник до його салону.

Після цього ОСОБА_3 , переконавшись, що його протиправні дії не будуть помічені третіми особами, не маючи права на оперативне керування та розпорядження вказаним транспортним засобом, з метою його протиправного заволодіння, за допомогою буксирувального троса, під?єднав автомобіль марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску: державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , до автомобіля марки «ВАЗ 11840», державний номер НОМЕР_2 .

Далі, ОСОБА_3 , шляхом буксирування, незаконно перемістив вказаний транспортний засіб із місця вчинення злочину до місця свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим отримав реальну можливість володіти, користуватись і розпоряджатися вказаним автомобілем на власний розсуд.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення беззаперечно визнав, надав покази, які повністю відповідають фактичним обставинам, що викладені в обвинувальному акті, підтвердивши їх, зокрема, дату, час, місце й спосіб його скоєння, у скоєному щиро розкаявся.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 показав суду, що 17.05.2025, перебуваючи в с.Омельник, приблизно о 01-30 годині вночі, біля кладовища, попрохав ОСОБА_6 допомогти йому відбуксирувати транспортний засіб «Renault Kangoo», білого кольору, точний державний номерний знак не пам`ятає, до місця проживання, а саме, за адресою: АДРЕСА_1 , на що останній погодився. Так, він повідомив ОСОБА_8 , що придбав даний транспортний засіб, проте це не відповідало дійсності, також сказав, що у автівки розряджена акумуляторна батарея, про ключі від замку запалювання ОСОБА_9 у обвинуваченого не питав. ОСОБА_3 відповідно до наданих показів під час буксирування за допомогою троса був за кермом зазначеної автівки, до якої він зміг проникнути безперешкодно, адже двері не були зачинені. Після буксирування транспортний засіб «Renault Kangoo» він поставив у дворі будинку, під навісом, планував на ньому перевозити дрова. Обвинувачений у скоєному щиро розкаюється, зробив для себе висновки, шкодує про вчинений злочин. Також обвинувачений висловив намір продовжити проходження військової служби. Інші фактичні обставини, що викладені в обвинувальному акті, визнає.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений, згідно з заявою, вх.№ від 09.07.2025, просить проводити розгляд за його відсутності, цивільний позов не подавав, має намір звернутись із відповідними вимогами в порядку цивільного судочинства, покарання просить призначити на розсуд суду.

З урахуванням думки потерпілого, позиції сторони захисту, судом постановлено ухвалу (із занесенням до журналу судового засідання) про розгляд провадження за даної явки.

Судом визначено порядок дослідження доказів у даному провадження з урахуванням позиції обвинуваченого з приводу визнання його винуватості у вчиненні злочину. Так, судом здійснено допит обвинуваченого, досліджено визначений обсяг доказів, а саме, надані стороною обвинувачення письмові докази, зокрема, висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи, постанови слідчого щодо речових доказів; докази щодо вжитих заходів забезпечення, понесених процесуальних витрат, розміру завданого збитку, а також матеріали, які характеризують особу обвинуваченого.

Розгляд провадження здійснювався із застосуванням норми ч.3 ст.349 КПК України, за згодою всіх учасників судового провадження. Так, судом не досліджувався весь наявний обсяг доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, оскільки вони ніким не оспорюються.

При цьому судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, що їх позиція є добровільною та істинною, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений, якому роз`яснено зміст наведеної вище норми, подав до суду відповідну письмову заяву про її застосування.

За даними висновку експерта №СЕ-19/108-25/11082-АВ від 20.05.2025 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, середня ринкова ціна автомобіля марки «Renault Kangoo», 2006 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , на момент вчинення правопорушення станом на 17.05.2025 може складати 227 675,24 гривень.

Так, дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, вислухавши покази обвинуваченого, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) при вище викладених обставинах повністю доведена, та кваліфікує його умисні дії за ч.1 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

За змістом ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з цим, дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66-67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №373/870/22, провадження №51-4235 км 22).

Так, діяння, передбачене ч.1 ст.289 КК України згідно зі ст.12 КК України віднесено до нетяжких злочинів.

Відповідно до ст.66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття.

Згідно зі ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Вказана у обвинувальному акті обтяжуюча вину обвинуваченого обставина - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, враховуючи досліджені докази та покази особи.

Суд, призначаючи покарання, враховує вік й відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, є військовослужбовцем за мобілізацією, не має на утриманні дітей та інших осіб, інвалідності не має, під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Під час призначення покарання судом береться до уваги вчинення обвинуваченим одного епізоду кримінального правопорушення, спосіб вчинення злочину, умисну форму вини, наслідки, що настали. Суд зважує й на посткримінальну поведінку ОСОБА_3 , який повністю визнав свою провину у вчиненні злочину, сприяв розгляду справи, щиро розкається у скоєному. Зазначене свідчить про те, що він зробив належні висновки для себе та бажає стати на шлях виправлення. Слід врахувати й думку потерпілого щодо призначення покарання обвинуваченому, який залишив його на розсуд суду.

Суд наголошує, що дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому, первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом є саме врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винуватого, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

За нормою ч.1 ст.69-1 КК України передбачено, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Проте, обставини відповідно до п.2 ч.1 ст.66 КК України в даній справі не встановлено.

Таким чином, за результатами розгляду справи, беручи до уваги тяжкість та фактичні обставини вчиненого правопорушення, вищенаведені чинники, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч.1 ст.289 КК України строком на 3 роки, що відповідатиме тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого та сприятиме його виправленню і попередженню скоєння нових кримінальних правопорушень. Судом визначається мінімально можливий строк покарання зазначеного виду, проте, для застосування покарання у виді обмеження волі, як альтернативного виду покаранн відповідно до санкції ч.1 ст.289 КК України, з урахуванням характеру правопорушення, судом не встановлено.

В питанні призначення покарання обвинуваченому суд виходить з того, що застосування статті 75 КК України полягає у наданні засудженій особі можливості протягом іспитового строку підтвердити можливість її виправлення і інтеграції у суспільство без відбування призначеного покарання.

Так, на переконання суду, виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, тому необхідно звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк згідно зі ст.75 КК України тривалістю 2 роки, якщо протягом цього строку він не вчинить нового злочину і виконає покладені обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Судом не встановлено підстав, - ані нормативних, ані фактичних для застосування положень ст.69 КК України. Так, зі змісту ч.1 ст.69 КК слідує, що призначення покарання, нижчого від найнижчої межі може мати місце в разі встановлення наявності таких кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.

Правова конструкція ч.1 ст.69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК. А в даному провадженні судом встановлено лише одну пом`якшуючу вину обвинуваченого обставину.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Scoppola v. Italy» (№2) (Заява №10249/03) від 17.09.2009, констатовано, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Так, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч.1 ст.50 КК).

Відповідно, визначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто, відповідає меті, передбаченій ст.50 КК України, із дотриманням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою ОСОБА_3 , адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК у резолютивній частині вироку, окрім іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Так, згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі №335/4741/25, пр.1-кс/335/1871/2025 від 12.06.2025, відносно ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 05.08.2025 включно, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Згідно з ухвалою суду ОСОБА_3 затримано 11.06.2025.

Відповідно до ч.5 ст.202, ст.203 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Підстав для збереження запобіжного заходу до набрання вироком законної сили судом не встановлено, тому суд ухвалює рішення про його скасування, залишаючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу без задоволення.

Враховуючи вищезазначені висновки суду та на виконання вимог ч.1 ст.377 КПК України необхідним є звільнення обвинуваченого з-під варти в залі суду після проголошення вироку.

За приписами ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Так, арешт, накладений на майно відповідно до ухвал слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя у справі №335/4741/25, пр.1-кс/335/1744/2025 від 22.05.2025, яка набрала законної сили 28.05.2025, а також у справі №335/4741/25, пр.1-кс/335/1743/2025 від 22.05.2025, яка набрала законної сили 28.05.2025, - підлягає скасуванню, оскільки вжитий як захід забезпечення кримінального провадження та в подальшому його збереження не є необхідним.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачений утримується під вартою з 11.06.2025 до дати ухвалення вироку суду. Період тримання обвинуваченого під вартою підлягає зарахуванню у строк відбуття покарання.

Матеріальна шкода у даному кримінальному провадженні складає у сумі 227 675,24 гривень, проте викрадений транспортний засіб перебуває на штрафмайданчику, відповідно, підлягає поверненню за приналежністю потерпілому. Цивільний позов потерпілим не заявлявся, тому слід роз`яснити йому норму ч.7 ст.128 КПК України.

Відповідно до ст.118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати пов`язані із залученням експертів. За змістом ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки проведення по справі експертиз здійснювалося за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділялися експертній установі з Державного бюджету України, документально підтверджені процесуальні витрати, які складаються з витрат на проведення судових експертиз, мають бути стягнуті з обвинуваченого на користь держави.

Так, витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні підтверджені наявними довідками про витрати, а саме, за проведення судових експертиз: висновок СЕ-19/108-25/11082-АВ від 20.05.2025 (2 228,50 гривень) та СЕ-19/108-25/11314-Д від 22.05.2025 (1 782,80 гривень).

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду справи не застосовувались.

Суд також вважає за необхідне розглянути питання щодо речових доказів по справі з урахуванням положень ст.100 КПК України.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України, враховуючи умови дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд вважає за доцільне обмежитися проголошенням його резолютивної частини у судовому засіданні з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 84-86, 89, 91-95, 98-102, 104-105, 131, 174, 202, 203, 349, 367-371, 373-374, 376-377, 392, 394, 395, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.289 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

У відповідності до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі на визначений судом строк, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину, а також виконає обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1 ст.76, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

- періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджатиме за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

За змістом ч.4 ст.76 КК України нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого, а щодо засуджених військовослужбовців - командирами військових частин.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_3 , до набрання вироком законної сили, - скасувати.

Зарахувати в строк відбуття ОСОБА_3 покарання строк тримання під вартою з 11.06.2025 до 10.07.2025 включно.

Відповідно до ч.1 ст.377 КПК України звільнити ОСОБА_3 з-під варти в даному судовому засіданні після проголошення даного вироку.

Роз`яснити потерпілому, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Скасувати арешт майна, накладений на підставі ухвал Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя у справі №335/4741/25, пр.1-кс/335/1744/2025 від 22.05.2025, а також №335/4741/25, пр.1-кс/335/1743/2025 від 22.05.2025, які набрали законної сили 28.05.2025.

Речовий доказ - автомобіль марки «Renault Kangoo» 2006 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_4 , в кузові білого кольору, який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що перебуває на штрафмайданчику (ВЗРСМ ЦЗ ГУНП в Запорізькій області), а також:

- буксирувальний трос з двома залізними гачками «BELAUTO», довжиною 5 метрів;

- футляр з двома LED-лампами «CYCLONE» 50 w, model LED HEADLIGHT 4000 LM (LED TYPE-34);

- 4 свічки накалювання BOSCH 0 250 202 022; 2 полімерні клейкі стрічки «3М»;

- набір ріжкових ключів «SIGMA» 12 одиниць;

- 2 галогенові лампи «OSBAM BILUX 64193L Germany 12V 60/55 W H4», -

що передані до камери зберігання речових доказів Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області, - повернути потерпілому за приналежністю.

Речові докази - змиви у кількості 6 одиниць, ДК-плівку зі слідом руки, 7 недопалків цигарок, що передані до камери зберігання речових доказів Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області, - знищити.

Легковий автомобіль марки "ВАЗ 111840", 2010 року випуску, в кузові червоного кольору, державний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_10 , перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - залишити вказаній особі.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь держави процесуальні витрати на проведення судових експертиз у сумі?4 011,3?0 гривень (чотири тисячі одинадцять гривень 30 копійок).

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку негайно після його проголошення.

Роз`яснити, що обвинувачений, захисник, потерпілий, його представник мають право подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та іншим учасникам справи, присутнім під час проголошення вироку, не пізніше наступного дня після ухвалення - учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку проголосити його резолютивну частину з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1