Дата документу 03.04.2025 Справа № 333/4177/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4177/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/249/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 03 квітня 2025 року у місті Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, має вищу освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 08 квітня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Відповідного до вимог ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок та завданої моральної шкоди грошову суму у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить оскаржуваний вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк сім років та задовольнити цивільний позов повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з висновком суду про те, що у ОСОБА_6 не було умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, про що, як зазначив суд, свідчить поведінка обвинуваченого під час події злочину: після нанесення ударів, жодних дій, спрямованих на продовження насильства після нанесення тілесного ушкодження не вчиняв. Його поведінка після вказаних дій також свідчить про відсутність у обвинуваченого умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень: за власною ініціативою припинив наносити удари, при цьому, не маючи жодних перешкод довести злочин до кінця, що в сукупності не свідчить про його бажання досягти саме такого тяжкого наслідку своїх, хоча і дійсно вкрай небезпечних дій. Тому, суд дійшов висновку, що тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим удару в ділянку голови потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, чого обвинувачений хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.

Однак, вказані твердження суду, на думку захисника, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі відеоматеріалами, з яких убачається, що саме о 22:23:00 ОСОБА_6 наносить потерпілому ОСОБА_9 декілька ударів, після чого зухвало штовхає його, від чого останній неконтрольовано падає. При цьому, потерпілий спотикається в бордюр, як зазначено судом у вироку.

Отже, потерпілий вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого саме за ч.1 ст. 121 КК України.

Крім того, представник потерпілого зазначає про те, що потерпілий не погоджується з рішенням суду про часткове задоволення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Суд, оцінюючи вимоги потерпілого про стягнення моральної шкоди, яка оцінена ним у загальній сумі 400 000 гривень, вийшов з характеру і обсягу фізичних страждань потерпілого, що виникли в результаті протиправних дій обвинуваченого, моральної шкоди у вигляді змін нормального ритму життя, морально-психологічних страждань у зв`язку з отриманими фізичними ушкодженнями, принципів виваженості та справедливості. Однак, суд не врахував той факт, що потерпілий досить тривалий час лікувався, проходив різного роду обстеження та терапії, в нього частково зник нюх, впав зір, тощо. Документи про проходження медичного лікування надавались під час судового розгляду. Потерпілий досить тривалий час не міг працювати, що також відтворилось на його житті як матеріальному, так і моральному.

Згідно з вироком суду, 23 липня 2022 року, приблизно о 22 годині 25 хвилин, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись біля шостого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи умисел на спричинення необережного тяжкого тілесного ушкодження, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер та протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, кулаком правої та лівої руки наніс потерпілому ОСОБА_9 не менше трьох ударів в область обличчя, після чого штовхнув останнього, внаслідок чого потерпілий впавши на асфальтну поверхню втратив свідомість та отримав тілесні ушкодження, згідно висновку експерта №1182п від 09 серпня 2022 року у вигляді: рани у зовнішньому куті правого ока, наслідком загоєння якої є рубець, сама по собі кваліфікується як легке тілесне ушкодження; садна потиличної ділянки, що локалізувалося на 4 см нижче зовнішнього потиличного виступу, наслідком загоєння якого є рожева ділянка шкіри, підапоневротична гематома потиличної ділянки, перелом потиличної кістки (її частин, що входять до основи та склепіння черепу), масивний субарахноідальний крововилив лобних та скроневих часток з обох сторін, епідуральна гематома потиличної частки, забій головного мозку середнього ступеня тяжкості, у сукупності кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження, за ознакою небезпека для життя.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ст. 128 КК України, а саме: необережне тяжке тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; потерпілого та його представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу представника потерпілого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, оскаржуваний вирок суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі з огляду на таке.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 обвинувачується в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Проаналізувавши досліджені докази, суд дійшов висновку про те, що умислу у ОСОБА_6 не було на спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, про що свідчить й поведінка обвинуваченого, який після нанесення ударів ОСОБА_9 , жодних дій, спрямованих на продовження насильства по відношенню до потерпілого, не вчиняв, та за власною ініціативою припинив наносити удари. При цьому, обвинувачений не мав жодних перешкод довести злочин до кінця, проте цього не зробив, що в сукупності свідчить про відсутність у нього бажання досягнути саме тяжкого наслідку своїх, хоча і дійсно вкрай небезпечних, дій.

Суд зазначив, що тяжке тілесне ушкодження було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим удару в ділянку голови потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою о тверду поверхню, чого обвинувачений хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.

За таких обставин, суд вважав, що в діях обвинуваченого убачається лише необережна форма вини, оскільки хоча ОСОБА_6 і не бажав настання тяжких тілесних ушкоджень і навіть свідомо не припускав такої можливості, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій, може бути і такий наслідок, як спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

При цьому суд прийняв показання самого обвинуваченого, який під час судового розгляду неодноразово наголошував на тому, що він не мав умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Суд зазначив, що досліджені докази свідчать, що такі тяжкі наслідки як умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень не охоплювались умислом обвинуваченого, який не врахував фізичний стан потерпілого, не розрахував своєї фізичної сили, хоча повинен був та міг передбачити, що потерпілий або від удару, або від поштовху, через втрату рівноваги на тротуарі може одержати тяжку травму, впавши на асфальт.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що будь-яких належних доказів, які б дозволили встановити наявність у обвинуваченого прямого умислу щодо спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому стороною обвинувачення не надано, а тому дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ст. 128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження.

З цих підстав суд перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч.1 ст. 121 КК України на ст.128 КК України.

В свою чергу, як наголосив Верховний Суд в постанові ОП від 15 січня 2024 року у справі №683/694/20 (провадження №51-3591кмо23), важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але й для дослідження в суді обставин вчиненого кримінального правопорушення та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Відштовхуючись від зазначеного розуміння формулювання обвинувачення, слідчий, прокурор, суд, викладаючи цей блок інформації, мають виходити з кримінально-правової концепції розуміння складу злочину. Тобто, наведені фактичні дані в сукупності повинні створювати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст.121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст.121 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому характер про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема з урахуванням способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст. 128 КК) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст.121 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч.1 ст.121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст.128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Диспозицією ч.1 ст.121 КК України передбачено відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, яке, зокрема, спричинило втрату будь-якого органу або його функцій.

Отже, при вчиненні цього злочину умисел винної особи направлений саме на спричинення тілесних ушкоджень. При цьому ступінь тяжкості ушкодження здоров`я потерпілого може бути в свідомості особи не конкретизованим, тобто щодо наслідків своїх дій вона може діяти з невизначеним умислом. В такому разі відповідальність настає залежно від фактично заподіяної шкоди здоров`ю потерпілому.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2021 року, справа №536/332/20, провадження № 51-3083 км 20, від 23 січня 2024 року, справа № 756/409/23, провадження № 51-5711км23.

Як зазначалось вище, суд за результатом судового розгляду кримінального провадження дійшов висновку про відсутність умислу у ОСОБА_6 на спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.1 ст.121 КК України на ст.128 КК України - необережне тяжке тілесне ушкодження.

Проте, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, суд у вироку зазначив, що ОСОБА_6 наносив ОСОБА_9 удари на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до останнього, маючи умисел на спричинення необережного тяжкого тілесного ушкодження.

Більш того, у вироку зазначено, що ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний характер та протиправність своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

На думку колегії суддів, таке формулювання обвинувачення містить істотні суперечності, які ставлять під сумнів висновки суду як щодо фактичних обставин провадження так і щодо кваліфікації дій обвинуваченого.

Зокрема, описуючи суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, суд одночасно вказав на ознаки, які характеризують суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, як передбаченого статтею 121 КК України, так і кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України.

В той же час, саме суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 128 КК України, є основним елементом, за яким це правопорушення відрізняється від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за яке настає за статтею 121 КК України: вона характеризується необережністю у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

В свою чергу, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 121 КК України характеризується умислом до діяння і наслідків (за винятком психічного ставлення до наслідків у вигляді смерті воно є необережним).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином всі обставини кримінального провадження, а наведені суперечності у вироку свідчать про те, що суд фактично не встановив форму вини вчиненого кримінального правопорушення, що не узгоджується з вимогами ст.ст.91,94 КПК України.

Серед іншого суд не надав оцінки у сукупності з іншими доказами показанням потерпілого про те, що обвинувачений після нанесення йому двох ударів в голову відштовхнув потерпілого обома руками в груди, в той час коли потерпілий стояв на краю бордюру. У наслідок цих дій обвинуваченого потерпілий, втративши рівновагу, впав на асфальт та вдарився головою.

Свідок ОСОБА_11 також зазначила про те, що потерпілий після того як обвинувачений наніс йому два удари в обличчя і штовхнув його, втратив рівновагу, оскільки стояв на краю бордюру, та впав.

Згідно з наявним в матеріалах провадження відеозаписом, потерпілий спілкувався з іншою особою в той час коли обвинувачений раптово почав наносити потерпілому удари обома руками в голову, а після цього, фактично без розриву у часі, штовхнув потерпілого обома руками.

Суд не з`ясував належним чином мету таких дій обвинуваченого.

В той же час, суд дійшов висновку про те, що саме від сукупності зазначених дій обвинуваченого (ударів та поштовху) потерпілий впав на тверду поверхню, вдарившись потиличною частиною голови. При цьому суд зазначив, що тим самим потерпілий сам собі заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, що також свідчить про те, що висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності.

У зв`язку з викладеним, немає підстав вважати, що висновки суду відповідають фактичним обставинам провадження.

За таких обставин, оскаржуваний вирок суду не може бути визнаний законним та обґрунтованим, а тому, на підставі ст.ст.407, 409, 411, 412 КПК України підлягає безумовному скасуванню.

Діючи в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів не може виправити вказані недоліки, оскільки для цього необхідно повторно дослідити обставини провадження та надані сторонами докази, проте відповідних клопотань від сторін не надходило.

Тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, скасовуючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в цій ухвалі апеляційного суду, повно та всебічно дослідити обставини провадження та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Що стосується доводів представника потерпілого, викладених в апеляційній скарзі, про несправедливе вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого в частині, що стосується заподіяної потерпілому моральної шкоди, то колегія суддів вважає ці доводи слушними та такими, що підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не навів в оскаржуваному вироку переконливого обґрунтування свого рішення в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого у рахунок відшкодування моральної шкоди лише 50 000 грн, а обмежився загальними формулюваннями.

На думку колегії суддів, такий розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає характеру і обсягу фізичних страждань потерпілого, тяжкості наслідків, що настали для його здоров`я.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 409, 411, 412 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 08 квітня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4