УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року

м. Київ

справа № 761/34859/18

провадження № 51 - 1823 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001692 за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (у редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07 квітня 2011 року), ч. 1 ст. 28, ст. 340 КК України (у редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), ч. 1 ст. 366 КК України (у редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07 квітня 2011 року)

встановив:

За ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України (у редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07 квітня 2011 року), ч. 1 ст. 28, ст. 340 КК України (у редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), ч. 1 ст. 366 КК України (у редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07 квітня 2011 року) звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 11 липня 2018 року за № 0001692 відносно ОСОБА_5 у зв`язку з його звільненням від кримінальної відповідальності - закрито. Виділено в окреме провадження матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України (у редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07 квітня 2011 року), ч. 1 ст. 28, ст. 340 КК України (у редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), ч. 1 ст. 366 КК України (у редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07 квітня 2011 року).

Київський апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора в якій він порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового судового розгляду в апеляційній інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

? суд першої інстанції, прийняв рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності без індивідуалізації того, що кримінальні правопорушення вчинено у час, викладений в обвинувальному акті, саме ним. Місцевий суд не з`ясував, що діяння, які поставлені йому за провину, дійсно мали місце у день та час, що викладені в обвинувальному акті, що ці діяння містять склади кримінальних правопорушень;

? поза увагою апеляційного суду залишилось те, що ст. 49 КК України передбачає можливість звільнення від кримінальної відповідальності виключно особи, яка вчинила кримінальне правопорушення;

? апеляційний суд, у порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), не вирішив питання про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судово-почеркознавчої експертизи;

? суд апеляційної інстанції не врахував практику Верховного Суду;

? ?ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Так, положеннями ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Водночас необхідно зауважити, що застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.

Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.

Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК України, ч. 1 ст. 285 КПК України), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК України). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Зазначені вище нормативні положення є імперативними та спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (ч. 1 ст. 26 КПК України).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Місцевий суд, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 цього Кодексу своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

У цьому випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності є не правом, а обов`язком суду.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, під час судового засідання в суді першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження відносно останнього на підставі ст. 49 КК України.

Суд першої інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, невідкладно розглянув заявлене клопотання та встановив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину, нетяжкого злочину та кримінального проступку і з часу їх скоєння (30 листопада 2013 року) по час розгляду судом клопотання минуло понад 10 років; перебіг давності не зупинявся і не переривався, обвинувачений від слідства та суду не ухилявся і не заперечував щодо закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.

Врахувавши вищевикладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

До того ж варто зауважити, що передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Також, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення.

Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені, відтак, доводи касаційної скарги про необхідність судом встановлення факту вчинення певного кримінального правопорушення чи факту його вчинення конкретною особою, є необґрунтованими.

Крім того, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині невиконання при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим судом вимог, передбачених ст. 368 КПК України, колегія суддів зазначає таке.

Так, зазначеною нормою закону передбачені питання, які зобов`язаний вирішити суд при ухваленні вироку.

Водночас вирок - це ухвалене іменем України судове рішення першої або апеляційної інстанції про винуватість або невинуватість особи і про призначення кримінального покарання або звільнення від призначеного покарання.

Разом з тим, у цьому кримінальному провадженні судами не вирішувалося питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_5 у інкримінованих правопорушеннях та питання про призначення покарання, оскільки на вирішення суду стороною захисту було поставлено клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження за спливом строків давності, за результатами розгляду якого, із урахуванням ч. 4 ст. 286 КПК України, судом невідкладно було розглянуто таке клопотання та прийнято рішення у формі ухвали.

Тож, переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вмотивовано зазначив, що місцевий суд, розглядаючи вказане клопотання, дотримався вимог кримінального процесуального закону та обґрунтовано звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності з підстав закінчення строків давності, що відповідає сталій судовій практиці (див. наприклад постанову Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі № 712/8174/23).

У той же час, посилання прокурора на позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 752/23954/18 не є слушним.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд, у порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України, не вирішив питання про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судово-почеркознавчої експертизи

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою.

Частиною 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У той же час, у вищевказаній постанові Великої Палати ВС також зазначено, що не вирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК України та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК України. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК України суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Тож, доводи касаційної скарги прокурора в цій частині не є слушними, а посилання на практику Верховного Суду не є релевантним обставинам цього кримінального провадження.

З огляду на наведене, переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції та вмотивованість його висновку у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, прокурором у касаційній скарзі наведено не було, і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Отже, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Рішення суду апеляційної інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3