Провадження №1-кп/127/479/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.04.2025 за № 0000036, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, освіта вища, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205-1 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205-1 Кримінального кодексу України (далі КК).

З обвинувального акта випливає, що ОСОБА_5 у серпні 2022 року, перебуваючи у м. Вінниця (точну дату, час та місце під час досудового розслідування не встановлено) отримав від невстановлених в ході досудового розслідування осіб пропозицію внести у документи, які відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV) подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдиві відомості та подати їх державному реєстратору.

Усвідомлюючи протиправний характер запропонованих йому дій ОСОБА_5 добровільно погодився внести в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдиві відомості, з метою реєстрації юридичної особи, вступивши таким чином у попередню змову із невстановленими особами і до початку злочинних дій домовився про спільне його вчинення.

Статтею 42 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі ГК) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 55 ГК суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 56 ГК суб`єкт господарювання - господарська організація, яка може бути утворена за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу, а у випадках, спеціально передбачених законодавством, також за рішенням інших органів, організацій і фізичних осіб шляхом заснування нової господарської організації, злиття, приєднання, виділу, поділу, перетворення діючої (діючих) господарської організації (господарських організацій) з додержанням вимог законодавства.

Згідно зі статтями 57, 58 ГК установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання. В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб`єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом.

Суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 65 ГК управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Також статтею 88 ГК встановлено, що учасники господарського товариства зобов`язані вносити вклади (оплачувати акції) у розмірі, порядку та коштами (засобами), що передбачені установчими документами, відповідно до цього Кодексу та закону про господарські товариства.

Статтею 89 ГК передбачено, що управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства.

Згідно зі статтею 81 Цивільного кодексу України (далі ЦК) юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу.

Статтею 87 ЦК встановлено, що для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. Установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом. Товариство, створене однією особою, діє на підставі статуту, затвердженого цією особою. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Відповідно до статті 89 ЦК юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Порушення встановленого законом порядку створення юридичної особи або невідповідність її установчих документів закону є підставою для відмови у державній реєстрації юридичної особи.

Статтею ЦК визначено, що місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління у обліку.

Пунктами 4 і 13 частини першої статті 1 Закону № 755-IV, який був чинний на момент правопорушення, визначено, що державна реєстрація юридичних осіб, офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Реєстраційна справа - сукупність документів у паперовій та/або електронній формі, що подавалися для проведення реєстраційних дій.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Закону № 755-IV державна реєстрація базується на принципі об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі.

Згідно з підпунктом 10 пункту 2 статті 9 Закону № 755-IV в Єдиному державному реєстрі серед інших містяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 755-IV документи для державної реєстрації можуть подаватися у паперовій або електронній формі. У паперовій формі документи подаються особисто заявником або поштовим відправленням.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону № 755-IV документи, що подаються для державної реєстрації, повинні відповідати таким вимогам: 1) документи мають бути викладені державною мовою та додатково, за бажанням заявника, - іншою мовою (крім заяви про державну реєстрацію); 2) текст документів має бути написаний розбірливо (машинодруком або від руки друкованими літерами); 3) документи не повинні містити підчищення або дописки, закреслені слова та інші виправлення, не обумовлені в них, орфографічні та арифметичні помилки, заповнюватися олівцем, а також містити пошкодження, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; 4) документи в електронній формі мають бути оформлені згідно з вимогами, визначеними законодавством; 5) заява про державну реєстрацію підписується заявником. У разі подання заяви про державну реєстрацію поштовим відправленням справжність підпису заявника повинна бути нотаріально засвідчена; 6) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи повинно бути оформлено з дотриманням вимог, встановлених законом, та відповідати законодавству.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 755-IV для державної реєстрації створення юридичної особи (у тому числі в результаті виділу, злиття, перетворення, поділу), крім створення державного органу, органу місцевого самоврядування, подаються, у тому числі, такі документи: заява про державну реєстрацію створення юридичної особи; 2-1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчену копію) рішення засновників, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про створення юридичної особи; 5) установчий документ юридичної особи - у разі створення юридичної особи на підставі власного установчого документа; 9) документ про сплату адміністративного збору - у випадках, передбачених статтею 36 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону № 755-IV для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи подаються такі документи: заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру, крім внесення змін до інформації про кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) юридичної особи, у тому числі кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) її засновника, якщо засновник - юридична особа, про місцезнаходження та про здійснення зв`язку з юридичною особою; документ про сплату адміністративного збору - у випадках, передбачених статтею 36 цього Закону; установчий документ юридичної особи в новій редакції - у разі внесення змін, що містяться в установчому документі; примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про вихід із складу засновників (учасників) та/або заява фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників), справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, та/або договору, іншого документа про перехід чи передачу частки засновника (учасника) у статутному (складеному) капіталі (пайовому фонді) юридичної особи.

Відповідно до положень статті 35 Закону № 755-IV, засновники (учасники) юридичної особи несуть відповідальність за відповідність установчих документів законодавству; особи, винні у внесенні до установчих документів або інших документів, що подаються для державної реєстрації, завідомо неправдивих відомостей, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, несуть відповідальність, встановлену законом.

Однак, ігноруючи вищенаведені законодавчі норми, не маючи реальної мети щодо здійснення фінансово-господарської діяльності, реалізуючи спільний протиправний умисел, направлений на внесення у документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, та подання їх державному реєстратору, ОСОБА_5 у серпні 2022 року (точну дату, час та місце під час досудового розслідування не встановлено), діючи за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами надав їм свій паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Ленінським ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області 25.03.2004 та картку платника податків № НОМЕР_2 , необхідні для складання документів, на підставі яких невстановленою особою виготовлені наступні документи щодо державної реєстрації юридичної особи (крім громадських формувань та органів влади) ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» (, Вінницька область, Жмеринський район., с. Матейків, вул. Свято-Михайлівська, буд. 59) колишня назва ТОВ «ПП і ПК Агро»:

- рішення Одноособового Учасника товариства з обмеженою відповідальністю «ПП і ПК Агро» зміни найменування з Товариства «ПП і ПК Агро» на ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» №1/22 від 30.08.2022, за підписом ОСОБА_5 ;

- акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ПП і ПК АГРО» від 30.08.2022 за підписом ОСОБА_5 ;

- заява про державну реєстрацію юридичної особи (крім громадських формувань та органів влади) ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» від 31.08.2022 за підписом ОСОБА_5 ;

- статут ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА», затверджений рішенням Одноособового Учасника товариства з обмеженою відповідальністю «ПП і ПК Агро» про зміну назви юридичної особи на ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» № 1/22 від 30.08.2022, за підписом ОСОБА_5 .

Усвідомлюючи відсутність навиків і досвіду для виконання обов`язків службової особи та учасника товариства, а також підприємницької діяльності у цілому, не маючи наміру здійснювати таку діяльність від імені ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА», достовірно розуміючи, що надані йому на підпис проекти реєстраційних документів вказаного Товариства містять завідомо неправдиві відомості, ОСОБА_5 продовжуючи реалізацію спільних з невстановленими особами протиправних намірів, перебуваючи в офісному приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_6 за адресою: м. Вінниця, вул. Соборна, 38/2, засвідчив їх власним підписом, наділивши їх таким чином необхідними реквізитами, тобто вчинив їх підроблення, після чого надав їх разом зі своїм паспортом та кодом нотаріусу для проведення «Державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу».

На підставі вищезазначених документів, 30.08.2022 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 проведено реєстраційну дію (перереєстрація) «Державна реєстрація юридичної особи» ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА».

Після чого, ОСОБА_5 виконавши усі вищевказані дії, спрямовані на перереєстрацію товариства та забезпечення функціонування суб`єкта господарювання ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» () передав повний пакет документів зазначеного підприємства невстановленим під час досудового розслідування особам, для реєстрації в Жмеринській районній державній адміністрації.

Злочинні дії ОСОБА_5 щодо реєстрації ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» () надали змогу невстановленим особам використовувати реквізити даного суб`єкта господарювання для здійснення фінансових операцій від імені формально призначеного засновника та директора, у тому числі для складання удаваних правочинів з метою надання податкової вигоди суб`єктам господарювання реального сектору економіки, без участі та відома ОСОБА_5 .

Отже, ОСОБА_5 у серпні 2022 року умисно, з корисливою метою, без наміру бути власником та керівником ТОВ «ВІНБУД УКРАЇНА» (), всупереч Закону № 755-IV, вніс неправдиві відомості та подав для проведення державної реєстрації зазначеного суб`єкта господарювання документи, які містили неправдиві відомості.

Відповідно до обвинувального акта та наданої суду угоди про визнання винуватості дії ОСОБА_5 за вищевказаним фактом кваліфіковані за частиною другою статті 205-1 КК, за ознаками підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб-підприємців, а саме внесення в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, завідомо неправдивих відомостей, а також умисне подання для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, вчинене за попередньою змовою групою осію.

Разом з обвинувальним актом до суду надійшла й угода про визнання винуватості, укладена 28.04.2025 між прокурором відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_5 в присутності захисника адвоката ОСОБА_7 з іншої.

Згідно з наданою суду угодою ОСОБА_5 зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205-1 КК, співпрацювати з правоохоронними органами у викритті злочинних дій інших осіб, які причетні до вчинення цього та інших кримінальних правопорушень, пов`язаних з діяльністю ТОВ «Вінбуд Україна», які установлені під час досудового розслідування цього кримінального провадження, за умови, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами; надати правдиві показання під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження та сприяти у встановленні органом досудового розслідування та судом обставин вчинення злочину, підтвердити відомі йому та надані ним відомості у цьому кримінальному провадженні під час судового розгляду та, у разі виділення відносно нього матеріалів у окреме провадження, надати зазначені вище відомості під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальних проваджень щодо інших осіб, причетних до незаконної діяльності ТОВ «Вінбуд Україна».

При цьому сторони погоджуються на призначенні ОСОБА_5 покарання за частиною другою статті 205-1 КК у виді 3 років позбавлення волі; на підставі частини четвертої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим з урахуванням покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.12.2024 у виді 3 років позбавлення волі. На підставі статті 75 сторони погоджуються на звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладатимуться на обвинуваченого відповідно до статті 76 КК, будуть визначені судом при затвердженні угоди.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Главою 35 Розділу VІ КПК регламентовано порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод. Зі змісту частини другої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Пунктом 1 частини четвертою зазначеної статті визначено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості.

Вимоги до угоди про визнання винуватості визначені статтею 472 КПК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини сьомої статті 474 КПК суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Згідно з імперативними вимогами, встановленими пунктами 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Для вирішення питання щодо наявності або відсутності зазначених обставин, які уможливлюють чи унеможливлюють затвердження угоди про визнання винуватості суд вважає за доцільне зауважити таке.

На стадії підготовчого судового засідання, у якому суд приймає рішення про наявність правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості (пункт 1 частини третьої статті 314 КПК) суд не уповноважений на здійснення аналізу доказів у кримінальному провадженні. Натомість зазначена правова норма є диспозитивною (уповноважуючою), тобто встановлює право суду, а не його обов`язок затвердити угоду, зокрема, про визнання винуватості. Як вже судом було зазначено вище, пункти 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК є імперативними нормами, тобто зобов`язують суд відмовити у затвердженні угоди в разі виявлення обставин, передбачених зазначеними нормами.

Згідно з частиною другою статті 469 КПК угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 469 КПК угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо, зокрема, кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Зі змісту частини першої статті 472 КПК випливає, що в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Як суд зазначив вище, згідно з наданою суду угодою про визнання винуватості зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205-1 КК, співпрацювати з правоохоронними органами у викритті злочинних дій інших осіб, які причетні до вчинення цього та інших кримінальних правопорушень, пов`язаних з діяльністю ТОВ «Вінбуд Україна», які установлені під час досудового розслідування цього кримінального провадження, за умови, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами; надати правдиві показання під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження та сприяти у встановленні органом досудового розслідування та судом обставин вчинення злочину, підтвердити відомі йому та надані ним відомості у цьому кримінальному провадженні під час судового розгляду та, у разі виділення відносно нього матеріалів у окреме провадження, надати зазначені вище відомості під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальних проваджень щодо інших осіб, причетних до незаконної діяльності ТОВ «Вінбуд Україна».

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у абзаці третьому пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» (далі Постанова № 13) ВССУ звернув увагу на таке.

Що стосується обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, то, як зауважив ВССУ, в будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути зазначені у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання. Слід зважати, що відсутність конкретизації сутності таких зобов`язань з використанням лише загальних формулювань унеможливлює суд пересвідчитися у реальності і можливості їх виконання, у зв`язку з чим, з огляду на передбачені статтею 476 КПК наслідки невиконання угоди, такий виклад є неприпустимим.

В абзаці четвертому пункту 10 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що судам слід відмежовувати таку субсидіарну складову змісту угоди про визнання винуватості, як обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, від викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, яке є однією із обов`язкових умов, виконання якої поряд з іншими умовами слугує підставою для укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні відносно особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

При цьому в абзаці другому пункту 16 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що після проведення зазначених дій головуючий, оголосивши текст угоди, згідно з частинами чотири, п`ять статті 474 КПК має з`ясувати в обвинуваченого, чи повністю він розуміє: 1) права, надані йому законом; 2) наслідки укладення та затвердження угод; 3) характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим (таке уточнення відсутнє в ч. 5 цієї статті, із чого вбачається, що угода про примирення може укладатися щодо кримінальних правопорушень, у вчиненні яких особа може лише частково визнавати вину або не визнавати її); 4) вид покарання й інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Негативна відповідь на будь-яке із поставлених запитань зобов`язує суд дати відповідні роз`яснення. Те саме стосується і потерпілого у разі з`ясування судом, чи цілком він розуміє наслідки затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК. Якщо після такого роз`яснення обвинувачений чи потерпілий заперечуватиме проти затвердження угоди, її не може бути затверджено.

В абзаці третьому пункту 16 Постанови № 13 ВССУ роз`яснив, що суд повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи зможе він реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема відшкодувати завдану ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоду з огляду на її розмір та строк відшкодування, визначені в угоді про примирення, чи вчинити дії, перелік яких у ній зазначено, або ж виконати обов`язки щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, викладені в угоді про визнання винуватості. Якщо ж під час судового провадження суд встановить, що обвинувачений не в змозі виконати взяті на себе зобов`язання, він відповідно до пункту п`ятого частини сьомої статті 474 КПК має відмовити в затвердженні угоди.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у абзаці четвертому пункту 16 Постанови № 13 суд шляхом вивчення витребуваних документів, проведення опитування сторін, інших учасників судового провадження зобов`язаний переконатися, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з частиною шостою статті 474 КПК не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою. Якщо суд матиме обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або ж сторони в дійсності не примирилися, він відповідно до пункту 4 частини сьомої статті 474 КПК зобов`язаний відмовити в затвердженні угоди.

За результатами проведення підготовчого судового засіданні, а також в ході здійснення допиту обвинуваченого ОСОБА_5 з метою перевірки відомостей, які викладені в угоді, суд встановив, що ОСОБА_5 розуміє наслідки затвердження угоди, а також взяв на себе зобов`язання надати показання, спрямовані на викриття діяльності інших осіб, які обвинувачені у вчиненні спільного злочинного діяння. Разом з тим, ОСОБА_5 в судовому засіданні від надання показань щодо обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення відмовився. Таке право особи, яка обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення, гарантоване статтею 63 Конституції України. Разом з тим, у зв`язку з такою відмовою суд позбавлений можливості перевірити добровільність укладення угоди, а також визнання фактичних обставин справи, які зазначені у формулюванні пред`явленого обвинувачення.

Крім того, для вирішення питання щодо відповідності умов угоди вимогам, зокрема, кримінального закону (пункт 1 частини сьомої статті 474 КПК) або ж інтересам суспільства (пункт 2 частини сьомої статті 474 КПК) необхідно перевірити правильність кримінально-правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 .

Представник сторони обвинувачення в судовому засіданні здійснив посилання на те, що кримінально-правова кваліфікація інкримінованого ОСОБА_5 діяння є правильною, обвинувачений цієї обставини не заперечував. Захисник обвинуваченого звернула увагу суду на те, що вона не може висловлювати свою думку, яка суперечить позиції її підзахисного. Однак, як суд вже зазначив вище, на стадії підготовчого судового засідання вирішення такого питання (правильність кримінально-правової кваліфікації) є передчасним.

Слід зауважити, що згідно із загальними засадами кримінального судочинства, закріпленими, зокрема, у частині третій статті 26 КПК, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Також частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Однак, згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Норма, закріплена у частині сьомій статті 474 КПК, як суд зазначив вище, є імперативною, яка зобов`язує суд здійснити перевірку угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Тому суд вважає, що в цьому випадку імперативна норма має вищу юридичну силу над диспозитивною нормою і під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості суду необхідно перевірити дотримання у кримінальному провадженні загальних завдання та засад кримінального судочинства, в тому числі й щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. При цьому пунктом 1 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди. Зі змісту пункту 3 частини сьомої статті 474 КПК випливає, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Також пунктом 4 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися. А пунктом 5 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

За результатами судового розгляду суд встановив наявність застережень, передбачених пунктом 1, 3, 4 та 5 частини сьомої статті 474 КПК. Саме тому, аналізуючи наданий суду обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до переконання, що остання не відповідає вимогам кримінально-процесуального, тому згідно з приписами пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК та пункту 1 частини третьої статті 314 КПК в затвердженні угоди необхідно відмовити.

Разом з тим, зі змісту частини третьої статті 314 КПК випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Як суд зазначив вище, правові підстави для затвердження угоди про визнання винуватості, тобто ухвалення рішення, передбаченого пунктом 1 частини третьої статті 314 КПК, не встановлені. Саме тому суд має вирішити питання про наявність правових підстав для ухвалення іншого процесуального рішення, передбаченого частиною третьою статті 314 КПК.

В пункті 18 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має прийняти одне із таких рішень: а) затвердити угоду про визнання винуватості чи про примирення, або б) відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених частиною сьомою статті 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК; або продовжити судовий розгляд у загальному порядку, якщо угоду було укладено під час його здійснення; або призначити судовий розгляд для проведення судового провадження в загальному порядку, якщо до суду надійшов обвинувальний акт, а угоду було укладено під час підготовчого провадження, а також у випадку подання прокурором відповідного клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення. При цьому, зокрема в останньому випадку, слід неухильно дотримуватися вимог закону щодо відкриття сторонами кримінального провадження одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Вище суд зазначив, що пунктом 1 частини третьої статті 314 КПК визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про затвердження угоди або відмови в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців першого та другого частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди у визначених цією нормою випадках, які судом наведені вище. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 3 КПК судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;

Зважаючи на ту обставину, що до суду надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості, згідно з наданими суду матеріалами вимоги статей 290, 291 КПК під час досудового розслідування були виконані, суд вважає, що правові підстави для повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування у порядку, передбаченому розділом III КПК, відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для ухвалення іншим процесуальних рішень, передбачених частиною третьою статті 314 КПК, суд враховує таке.

Частиною четвертою статті 110 КПК визначено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Зазначеною правовою нормою також передбачено, що обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Вимоги до обвинувального акта встановлені статтею 291 КПК. Відомостей, які б свідчили, що обвинувальний акт не відповідає зазначеним вимогам під час проведення підготовчого судового засідання не встановлені. Тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для повернення обвинувального акта прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону відсутні.

З наданого суду обвинувального акта випливає, що інкриміноване ОСОБА_5 діяння було вчинене на території міста Вінниці, тому суд вважає, що зазначене кримінальне провадження підсудне Вінницькому міському суду Вінницької області. Отже, правові підстави для направлення кримінального провадження до іншого суду також відсутні.

Суд також вважає, що правові підстави для прийняття рішення, передбаченого пунктом 2 частини третьою статті 314 КПК, тобто для закриття провадження, в судовому засіданні також не встановлені. Саме тому суд вважає, що на підставі пункту 5 частини третьої статті 314 КПК слід призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Відповідно до частини першої статті 31 КПК розгляд кримінального провадження слід здійснювати професійним суддею одноособово.

Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження клопотання про виклик в судове засідання свідків кримінального провадження не клопотали, тому суд вважає, що в судове засідання необхідно викликати саме сторони кримінального провадження.

Підстави для складання досудової доповіді згідно з приписами пункту 6 частини третьої статті 314 та статті 314-1 КПК, на думку суду, відсутні.

Керуючись статтями 314-316, 371, 474 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 28.04.2025 між прокурором відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_5 в присутності захисника адвоката ОСОБА_7 з іншої, відмовити.

Призначити судовий розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області (суддею одноособово) на підставі обвинувального акта, згідно з яким ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205-1 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових 28.04.2025 за № 0000036, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, яке відбудеться 18.06.2025 о 17.00 годині.

У судове засідання викликати: сторони обвинувачення та захисту.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: