ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2200/25 Справа № 209/2976/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 26 травня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Дніпровського районного суду міста Кам`янського перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.146, ч.4 ст.186 КК України (далі-КК).

Під час судового засідання ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 26 травня 2025 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 17 липня 2025 року, без визначення розміру застави.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, невмотивованістю, неповнотою судового розгляду і невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

Вважає, що встановлені під час судового розгляду обставини, за яких сталася подія, не відповідають обставинам викладеним у обвинувальному акті та не містять складу будь-якого злочину. Аргументує тим, що обвинувачення у справі ґрунтується на показаннях потерпілої, які вона надавала на стадії досудового розслідування під тиском з боку Плачкова, від якого вона на той момент перебувала в фінансовій залежності, і з боку поліцейських, які отримували її показання в обвинувальному контексті. Натомість версія потерпілої, яку вона оголосила під час допиту в суді є правдивою, оскільки нею ще на стадії досудового розслідування було повідомлено слідчого, що з її сторони мали місце неправдиві показання одразу після подій під впливом емоцій та тиску Плачкова.

Також вказує, що ризики зазначені прокурором у поданому клопотанні на даний час завдяки поведінці обвинуваченого і стадії судового розгляду істотно зменшились. Мотивує тим, що свідки та потерпіла вже допитані, а у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 за ст.407 КК 15 травня 2025 року судом було винесено ухвалу, якою суд встановив, що ОСОБА_8 виконав усі вимоги необхідні для звільнення від кримінальної відповідальності за ст.407 КК, зокрема, подав відповідне клопотання і письмову згоду військової частини, у якій його готові прийняти на службу. Однак суд відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, оскільки умовою для такого звільнення є прибуття останнього до військової частини протягом трьох днів з моменту набрання законної сили ухвалою і цьому перешкоджає його тримання у слідчому ізоляторі.

Разом з тим захисник вважає необґрунтованими висновки суду про необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 26 травня 2025 року скасувати та постановити нову, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, у вигляді особистого зобов`язання, або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Вважає, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.ст.184,199 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК), оскільки до нього не додано копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує наявність хоча б одного з ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Вказує, що посилання прокурора про те, що у нього немає постійного джерела доходу не відповідають дійсності, так як в суді він заявляв, що в порядку ч.5 ст.407 КК бажає повернутися до військової служби та продовжувати виконувати військові обов`язки.

Зауважує, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що він має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, не перебуває на обліках у лікаря-психіатра чи нарколога та жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене обвинувачений просить апеляційний суд змінити йому запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити мінімальний розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, який наполягав на їх задоволенні, але апеляційні вимоги уточнив та просив скасувати ухвалу суду і постановити нову, якою визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.146, ч.4 ст.186 КК, які згідно ст.12 КК є нетяжкими та тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, встановлена КПК процедура отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у справі, а також дані про особу обвинуваченого, який не має міцних та сталих соціальних зв`язків, а також джерела доходу.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 17 липня 2025 року, без визначення розміру застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, на чому наполягають апелянти, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, на переконання апеляційного суду, посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на наявність у нього міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, відсутності судимостей, не можуть бути безумовними підставами для відмови у задоволенні клопотання прокурора, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Разом з цим, доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу злочинів, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Також судом першої інстанції були враховані положення ч.4 ст.183 КПК, та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства. Підстав для визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження колегія суддів апеляційного суду також не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 26 травня 2025 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 26 травня 2025 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 17 липня 2025 року, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4