КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/2150/25 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1 апеляційне провадження №11-сс/824/2870/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000124 від 12 травня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора у повному обсязі.

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а саме слідчий суддя не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що з метою встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні та притягнення винних осіб до передбаченої законом відповідальності, 07 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року №758/265/25 за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 слідчим зі складу групи слідчих у даному кримінальному провадженні проведено обшук, у ході якого у ОСОБА_8 вилучено мобільний телефон марки «ІPhone 16 Pro».

Зауважує, що мобільний телефон постановою слідчого від 07 лютого 2025 року визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні та має значення для встановлення обставин вчиненого злочину та осіб, які до нього мають відношення, він підлягає дослідженню, у тому числі експертним шляхом, а також доступ до нього пов`язаний з необхідністю подолання логічного захисту.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити, думку адвоката ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні СВ УП в метрополітені ГУ НП у м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000124 від 12 травня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, процесуальне керівництво в якому здійснюється Подільською окружною прокуратурою міста Києва.

Досудовим розслідуванням установлено, що за результатами проведеної тендерної закупівлі (иА-2022-05-09-000337-а) між АТ «Укртранснафта» () та ТОВ «Веставтотранс» () укладено договір №39-00/12-22 від 06 травня 2022 року, за умовами якого АТ «Укртранснафта» придбало у ТОВ «Веставтотранс» пересувну насосну установку ПНУ-2 на базі автомобіля «КАМаЗ-43» за 17 140 000 грн, згідно специфікації до договору зазначена насосна установка бувша у використанні.

Також, за результатами проведеної тендерної закупівлі (UA-2022-05-19- 001872-а) між АТ «Укртранснафта» (код ЄДРІІОУ 31570412) та ТОВ «Агро Фонд» (код ЄДРІІОУ 39137820) укладено договір №39-00/17-22 від 19 травня 2022 року, згідно якого АТ «Укртранснафта» придбало у ТОВ «Агро Фонд» аналогічну пересувну насосну установку ПНУ-2 на базі автомобіля «КАМАЗ-43118» за 17 140 000 грн, згідно специфікації до договору зазначена насосна установка бувша у використанні.

ТОВ «Агро Фонд» зазначену вище насосну установку (ПНУ-2 на базі автомобіля «KAMA3-43118») 22 квітня 2022 року придбало у ТОВ «Веставтотранс» за 2 108 000 грн.

У той же час установлено, що ТОВ «Веставтотранс» вищевказані насосні установки (ІІНУ-2 на базі автомобіля «КАМаЗ-43») 22 квітня 2022 року придбало ТОВ «Хазард» () за 3 621 000 грн. Згідно аналізу ланцюгу походження зазначеної насосної установки через податкову звітність ТОВ «Хазард» установлено, що останнє придбало 08 липня 2021 року пересувну насосну установку ПНУ-2 на базі автомобіля «КАМаЗ-43» у ТOB «Прикарпатзахідтранс» (код ЄДРП0У 13990932) за 1 378 350 грн.

Також, під час досудового розслідування проведено судову транспортно-товарознавчу експертизу, за результатами якої встановлено, що ринкова вартість спеціального колісного транспортного засобу, а саме: пересувної насосної установки ПНУ-2 на базі шасі «КАМАЗ-43118» 2010 року виготовлення, станом на 06 травня 2022 року складала 3 258 615,67 грн.

Крім того, за результатами проведення судової економічної експертизи сума збитків, завданих АТ «Укртранснафта» (код ЄДРІІОУ 3157041 2) за результатами купівлі пересувної насосної установки ПНУ-2 з урахуванням висновку вищевказаної судової транспортно-товарознавчу експертизи, документально підтверджується у сумі 13 881 384,33 грн.

Вищевказане може свідчити про розтрату та заволодіння грошовими коштами АТ «Укртранснафта» за попередньою змовою групою осіб.

У ході проведення досудового розслідування також установлено, що під час проведення першої процедури закупівлі вищевказаного транспортного засобу підписом директора з транспорту АТ «Укртранснафта» ОСОБА_9 на адресу трьох підприємств, а саме: ТОВ «УкрОборонТорг» (код ЄДРІІОУ 44340027), ГІФ «РИВЕНІС» () та ТОВ «ВЕСТАВТОТРАНС» (), а під час другої - на адресу: ТОВ «УкрОборонТорг» (код ЄДРГІОУ 44340027), ПФ «РИВЕНІС» () та ТОВ «Агро Фонд» () спрямовано листи про надання цінової пропозиції.

Згідно протоколу допиту директора ТОВ «УкрОборонТорг» (код ЄДРІІОУ 44340027) ОСОБА_10 від 01 серпня 2024 року останньому запропонував прийняти участь у тендері на постачання техніки засновник ПФ «РИВЕНІС» () ОСОБА_11 , який сказав, що він сам зробить документацію, а ОСОБА_12 тільки поставить печатку. Надалі ОСОБА_11 надіслав ОСОБА_12 документи для участі у закупівлі, на які останній поставив печатки, відсканував та відправив за вказівкою ОСОБА_13 .

За час існування ТОВ «УкрОборон Торг» (код СДРПОУ 44340027), останнє не реалізовувало та не ремонтувало насосні установки ПНУ-2 або їх аналоги.

Відповідно до протоколу допиту минулого заступника генерального директора AT «Укртранснафта» ОСОБА_14 від 25 червня 2024 року останній особисто знайомий з ОСОБА_11 , бачиться з ним два три рази на місяць.

Згідно протоколів допиту минулого директора з транспорту AT «Укртранснафта» ОСОБА_9 від 19 червня 2024 року та 24 вересня 2024 року останній зазначив, що під час однієї з нарад, яку проводив заступник генерального директора ОСОБА_14 , останній сказав, що перелік учасників тендеру із закупівлі ПНУ-2 йому може надати директор технічний AT «Укртранснафта» ОСОБА_15 , підлеглі якого, до того ж, розробляли технічні характеристики пересувної насосної установки, яку необхідно було закупити. Надалі, зі слів ОСОБА_9 , технічний директор ОСОБА_15 передав йому перелік учасників тендеру (ТОВ «УкрОборонТорг» (), НФ «РИВЕНІС» (), TOB «ВЕСТАВТОТРАНС» (), ТОВ «Агро Фонд» ().

Під час допиту в якості свідка 20 червня 2024 року начальник виробничо-технічного відділу Управління транспортного забезпечення ОСОБА_16 пояснив, що він проводив процедуру закупівлі та розсилав запити про надання цінової пропозиції на адресу потенційних учасників закупівлі ПНУ. Перелік потенційних учасників ОСОБА_16 надав ОСОБА_9 , від кого останній отримав цей перелік ОСОБА_16 , не відомий.

Разом з тим, під час допиту 28 червня 2024 року ОСОБА_15 та 25 червня 2024 року ОСОБА_14 заперечили щодо надання останніми ОСОБА_9 переліку потенційних учасників тендеру. Одночасний допит, проведений 04 жовтня 2024 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_15 не усунив суперечності у показах зазначених осіб.

07 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року у справі №758/265/25 за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , слідчим зі складу групи слідчих у даному кримінальному провадженні проведено обшук, в ході якого у ОСОБА_8 вилучено мобільний телефон марки «ІPhone 16 Pro».

07 лютого 2025 року постановою слідчого СВ УП в метрополітені ГУНП у м. Києві ОСОБА_17 мобільний телефон «ІPhone 16 Pro», який належить ОСОБА_8 , визнано речовим доказом.

12 лютого 2025 року до Подільського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000124 від 12 травня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна - відмовлено.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів установлено, що зазначені вимоги слідчим суддею не дотримані, оскільки слідчий суддя належним чином не перевірив викладені у клопотанні прокурора обставини та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на вилучений в ході обшуку, проведеного 07 лютого 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року у справі №758/265/25 в за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , мобільний телефон марки «ІPhone 16 Pro».

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали судового провадження колегія суддів уважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що мобільний телефон марки «ІPhone 16 Pro», який належить ОСОБА_8 , вилучений 07 лютого 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , може містити сліди злочину та інші важливі відомості, що підлягають дослідженню експертним шляхом, може бути об`єктом спроби знищення або приховування з боку зацікавлених осіб, а також ускладнити розслідування та знизити ефективність доказування обставин злочину, а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження та досягнення дієвості цього провадження.

Крім того, постановою детектива вилучений мобільний телефон визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, прокурором у клопотанні у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України доведено, що існують правові підстави для накладення арешту на вилучений під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон, який належить ОСОБА_8 , з метою забезпечення збереження вказаного майна як речового доказу, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене, приховане, пошкоджене, зіпсоване чи втрачене.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

З огляду на положення частин другої, третьої статті 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на майно, вилучене 07 лютого 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_8 , пославшись на те, що жодних даних про те, що прокурором не доведено, що вказаний телефон міг бути чи був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення за частиною третьою статті 191 КК України.

З огляду на положення КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Як убачається з положень частини сьомої статті 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення володільця майна, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення судом питання про арешт майна або його повернення, або ж його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час затримання особи, обшуку, огляду.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) є засобами чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Разом з тим, заборонено вилучення (виїмка) матеріальних носіїв інформації, пов`язаних із веденням Центральним депозитарієм цінних паперів та депозитарними установами системи депозитарного обліку цінних паперів, облікової системи часток і внесенням змін до них.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Слідчий чи прокурор може зробити та вилучити копію інформації, що міститься на вищезазначених носіях, або ж якщо вилучає носії інформації - на вимогу володільця має лишити йому копію відповідної інформації.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року у справі №758/265/25 прямо надано дозвіл на відшукання та вилучення за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, мобільні термінали систем зв`язку.

Колегією суддів не встановлено невідповідності клопотання прокурора про арешт майна вимогам статей 170, 171 КПК України.

Незастосування у даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, вилучене 07 лютого 2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 належне ОСОБА_8 майно, а саме мобільний телефон марки «ІPhone 16 Pro», підлягає арешту з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом у межах кримінального провадження №0000124 від 12 травня 2023 року та відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане у клопотанні майно, оскільки останнім у повній мірі доведено необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення його збереження як речових доказів у кримінальному провадженні.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року - скасувати та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт на мобільний телефон марки «ІPhone 16 Pro» чорного кольору із забороною користування та розпорядження, який належить ОСОБА_8 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4