Справа № 354/1238/23
Провадження № 11-кп/4808/394/25
Категорія ст. 286 ч.2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Яремчанського міського суду від 10 червня 2025 року, відносно ОСОБА_9 за ст. 286 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення її підзахисному додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік є незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалений з порушенням норм матеріального та процесуального права, прийнятим без дослідження всіх матеріалів справи та без повного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що ОСОБА_9 має значний водійський стаж, раніше не був учасником дорожньо транспортних пригод, а керування транспортним засобом є для нього життєво необхідним з огляду на характер його роботи, пов`язаної з приватними перевезеннями, яка є єдиним джерелом доходу.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_9 на постійній основі здійснює перевезення гуманітарної допомоги для військовослужбовців на схід України. Також, обвинувачений добровільно надав потерпілому кошти на лікування, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, позитивно характеризується по місцю проживання, на його утриманні перебуває бабуся, яка потребує стороннього догляду через похилий вік та стан здоров`я.

Просить скасувати вирок Яремчанського міського суду від 10.06.2025 року в частині призначеного ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік та ухвалити новий вирок в цій частині без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в решті вирок Яремчанського міського суду від 10.06.2025 року, залишити без змін.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В силу ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням на 2 роки.

В силу п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на проведення експертиз в сумі 4222 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

Так, 12.04.2023, приблизно о 21 годині, водій ОСОБА_9 керував технічно справним автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT» peєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався ділянкою автодороги "Мукачеве - Львів" у напрямку смт. Делятин через м. Яремче вулицею Свободи Надвірнянського району. У цей час через проїзну частину автодороги, навпроти вулиці Кам`янка в м. Яремче, із правої на ліву сторону, в напрямку руху автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT» реєстраційний номер НОМЕР_1 переходив пішохід ОСОБА_10 . При цьому, водій ОСОБА_9 проявив неуважність, не обрав у встановлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не справився з керуванням і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

При цьому, водій ОСОБА_9 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п.2.3., б), відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.12.1., в якому зазначено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п.12.2 у темну пору доби та умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змову зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

У результаті порушення водієм ОСОБА_9 Правил дорожнього руху України, трапилась ДТП, внаслідок якої пішохід ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи №145 від 14 .06.2023р. отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової- лицевої травми у вигляді перелому основи та кісток лицевого черепа, забою головного мозку, забійних ран та саден голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння; закритого травматичного перелому кісток тазового кільця без порушення функцій тазових органів, закритої травми поперекового відділу хребта у вигляді перелому поперечних відростків першого-четвертого тіл хребців без порушення функцій спинного мозку, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що не є небезпечні для життя у момент їх заподіяння та викликали тривалий розлад здоров`я.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_8 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення додаткового покарання обвинуваченому;

- прокурор заперечив з приводу заявленої апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просив залишити її без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.349 ч.3 КПК України, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні протиправних діянь щодо порушення правил безпеки дорожнього руху, які спричинили потерпілому тяжке тілесне ушкодження, та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за ст. 286 ч.2 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованим.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи захисника ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції допущено невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, які полягають у призначені ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм розміром та видом має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення та повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною оскільки передбачає вибір однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без яких обрана міра покарання не може вважатись справедливою. Справедливість покарання має визначатись з врахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально - правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обираючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином, його особу, який раніше не судимий, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується по місцю проживання, думку потерпілого, який до обвинуваченого претензій немає, просив його суворо не карати та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого судом враховано визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяних збитків потерпілому. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому основного покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Водночас звільнив обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Санкція ч.2 ст.286 КК України надає суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець суд вирішує на власний розсуд, залежно від обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Призначаючи ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд урахував те, що він грубо знехтував правилами дорожнього руху, дані про його особу, думку потерпілого, наслідки вчиненого, а тому дійшов до висновку, що додаткове покарання сприятиме його виправленню та дотриманню ним надалі Правил дорожнього руху України.

Водночас колегія суддів визнає безпідставними доводи обвинуваченого та його захисника про можливість призначення ОСОБА_9 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, які мотивовані тим, що робота на посаді водія є єдиним джерелом його доходів, однак в матеріалах кримінального провадження немає жодного підтверджуючого документу, про те, що він офіційно працевлаштований, як і немає підтвердження, що обвинувачений здійснює перевезення гуманітарної допомоги для військовослужбовців на схід України.

Також судом першої інстанції враховано те, що обвинувачений ОСОБА_9 допустив грубе порушення вимог ПДР України, яке призвело до непоправних наслідків у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також визнає належною правову оцінку цих обставин місцевим судом, передусім із погляду суспільної небезпеки та характеру вчиненого кримінального правопорушення та з огляду на застосування щодо нього іспитового строку і його молодий вік, що дає можливість знайти роботу за іншою спеціальністю й відповідно заробляти кошти.

Слід зауважити також, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Наявність такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Посилання сторони захисту на думку потерпілого, який просив ОСОБА_9 суворо не карати, не свідчать про те, що він просив не призначати обвинуваченому покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки у письмовій заяві поданій в суді першої інстанції потерпілий не висловив позиції щодо можливості не призначення обвинуваченому додаткового покарання .

Крім того, будь-яка думка потерпілого враховується в сукупності з іншими обставинами, однак, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Позицію потерпілого, який просив не призначати обвинуваченому суворе покарання, врахував суд першої інстанції звільняючи його від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України.

З вищевказаних підстав, у відповідності до вимог ст. 407 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Яремчанського міського суду Івано Франківської області від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_9 за ст. 286 ч.2 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_4