ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/122/25 Справа № 706/1201/18 Категорія: ч. 2 ст. 296 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

прокурора ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001191 за апеляційними скаргами прокурора Монастирищенського відділу Уманської окружної прокуратури ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Христинівка Черкаської області, громадянку України, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст.296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ч.5 ст.74, п.3 ч.1 ст.49 КК звільнено від призначеного покарання.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Умань Черкаської області, громадянку України, зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч.2 ст.296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ч.5 ст.74, п.3 ч.1 ст.49 КК звільнено від призначеного покарання.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , який в цій частині не оскаржується.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 визнані винуватими, в тому, що вони 08.06.2018 близько 21.00 год., перебуваючи у міському парку ім. Т.Г. Шевченка, що розташований на перехресті вул. Наконечного - Каравайського в м. Христинівка Черкаської області, діючи умисно та цілеспрямовано, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, що супроводжувалося особливою зухвалістю, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилося у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, протиставити себе іншим громадянам та самоутвердитися за рахунок приниження інших, безпричинно, почали нецензурно виражатися в адресу ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , в подальшому почали наносити останнім удари руками по різних частинах тіла, чим заподіяли вказаним потерпілим тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 просить скасувати вирок в частині визнання винуватою ОСОБА_6 , виправдати її та визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК.

Вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, що на думку захисника, полягає у безпідставній відмові судом у задоволенні клопотання сторони захисту у призначенні судової комп`ютерно-технічної експертизи, зокрема компакт дисків на яких містяться відеозаписи події, які були надані органу досудового розслідування потерпілим ОСОБА_14 та свідком ОСОБА_15 .

Також приводить доводи щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що суд, не взяв до уваги показання свідків сторони захисту: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які є родичами і знайомими обвинувачених, хоча їх показання є логічними та правдивими.

Окрім того, зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги документи надані стороною захисту із матеріалів кримінальних проваджень №0000248 та №0000257, що були зареєстровані за заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_21 за фактом нанесення їм тілесних ушкоджень ОСОБА_14 . Вважає, що такі докази свідчили про те, що саме потерпілі були ініціаторами конфлікту, однак суд, посилаючись на закриття вказаних кримінальних проваджень, не аналізуючи підстави закриття відхилив версію сторони захисту щодо самозахисту обвинувачених від протиправних дій ОСОБА_14 . Водночас судом не надано належної оцінки витягу із стенограми 23 сесії VII скликання Черкаської обласної ради від 27.06.2018, де ОСОБА_14 заявив про отримання тілесних ушкоджень його дружиною від злочинних дій ОСОБА_16 , а не обвинувачених у справі. Вказаний витяг, на думку сторони захисту, має істотне значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

Не погоджується захисник із оцінкою судом доказів винуватості ОСОБА_6 , зокрема висновками експертів №02-01/802 від 24.07.2018 та №02-01/801 від 24.07.2018, відповідно до яких потерпілі отримали тілесні ушкодження від обвинувачених. Вважає, що є достатні сумніви у тому коли, ким і за яких обставин потерпілим нанесено тілесні ушкодження.

Приводить доводи щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність. Вказує, що під час конфлікту, який відбувся між потерпілими та обвинуваченими громадський порядок порушено не було. Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» вказує, що тротуар не є «громадським місцем», оскільки не входить до визначеного переліку.

Стверджує, що судом допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, положень п.10 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) щодо можливості закриття кримінального провадження судом, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст.219 КПК.

Зазначає, що ОСОБА_6 повідомлено про завершення досудового розслідування та відкрито матеріали, вручено обвинувальний акт та скеровано його до суду поза межами досудового розслідування, що вказує на неможливість бути засудженою.

В апеляційній скарзі захисниця ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просить скасувати вирок в частині визнання винуватою ОСОБА_6 , виправдати її та визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК.

Вказавши на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зазначила аналогічні доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 щодо скасування вироку суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- обвинувачені та їхні захисники, які підтримали вимоги апеляційних скарг, пославшись на доводи, що в них викладені;

- прокурор, яка заперечувала проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на законність вироку суду першої інстанції.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинувачених і їхніх захисників, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини обвинувачених у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація їх дій за ч.2 ст.296 КК є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, дослідженими та перевіреним під час судового розгляду.

Основний безпосередній об`єкт хуліганства - громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних - етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

В той же час мотивом порушення громадського порядку є неповага до суспільства. Неповага до суспільства виявляється у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці охоронювані законом цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних чи громадських місцях, зазвичай із ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності від кримінальних правопорушень проти особи.

Хоча хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є місце його скоєння, а саме - громадське місце.

Найчастіше це відбувається на вулицях, у парках, у місцях проведення публічних заходів й інших громадських місцях. Разом з тим, за сталою судовою практикою вважається, що громадський порядок може бути порушений в безлюдному місці, у будь-який час доби, за відсутності сторонніх осіб, тобто в присутності лише потерпілого.

Громадське місце - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони. Зокрема, громадським місцем є ліфт, таксофон, приміщення та територія закладів охорони здоров`я, навчальних закладів, дитячих майданчиків, спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, закладів фізичної культури і спорту, під`їзди житлових будинків, підземні переходи, транспорт загального користування, що використовується для перевезення пасажирів, приміщення закладів ресторанного господарства, об`єктів культурного призначення, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інших державних установ, стаціонарно обладнані зупинки маршрутних транспортних засобів, приміщення підприємств, установ та організацій усіх форм власності, готелів та аналогічних засобів розміщення громадян, гуртожитків, аеропортів та вокзалів.

Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» захист вказує, що тротуар не входить вищевказаного переліку. Однак такі посилання є необґрунтованими, оскільки тротуар, як місце вчинення кримінального правопорушення розмежовує собою і прилягає, як до паркової зони так і до проїжджої частини.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, фактичною підставою кваліфікації кримінального правопорушення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296 КК стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в суді першої інстанції й зазначені у вироку. Під час юридичної оцінки цих даних були з`ясовані: природа взаємин, які склалися між обвинуваченими та потерпілими, причина виникнення діяння; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувалось вчинення кримінального правопорушення, характер наслідків та причинний зв`язок між ними і діями обвинувачених.

Наведені обставини суд першої інстанції встановив на підставі безпосередньо досліджених фактичних даних таких документів.

У суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення не визнала; заперечувала, що наносила тілесні ушкодження чи штовхала ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Навела свою версію подій, відповідно до якої, в той день після закінчення фестивалю у міському парку ім. Т.Г. Шевченка, що розташований на перехресті вул. Наконечного - Каравайського в м. Христинівка Черкаської області, вона з іншими людьми прибирала територію. Після чого пішла до технічної частини парку, де стояли столи і сиділи люди, які брали участь у фестивалі. Коли вона сиділа за столом спиною до проїжджої частини, позаду почула нецензурну лексику до всіх присутніх. ОСОБА_7 сказала, що їх знімають. ОСОБА_16 повідомив, що це робить ОСОБА_14 , і що це може бути провокація, оскільки з останнім було дуже багато конфліктів. Нецензурна лайка зі сторони потерпілих була спрямована виключно до них. Першою до ОСОБА_14 та ОСОБА_13 пішла ОСОБА_7 , вона підійшла приблизно через хвилину. Хотіли дізнатись, чому люди, яких вони не знають, знімають їх на телефон. ОСОБА_14 обзивав її особисто без причини, викрикуючи на всю вулицю, що її дуже обурило. На її прохання не знімати, ОСОБА_14 не реагував та продовжував знімати. У зв`язку з чим, вона вилізла на парапет і підійшла ближче. Дружина ОСОБА_14 - ОСОБА_13 також знімала її на телефон, що вона заборонила робити, вказуючи, що вона не публічна особа. Весь час ОСОБА_14 штовхав її, а його дружина знімала на телефон. В цей час ОСОБА_14 вибив телефон з рук у своєї дружини, а потім вказував, що телефон із рук ОСОБА_13 вибила вона. ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вона не чіпала, ударів їм не наносила. Вважає, що ОСОБА_13 привертала до себе увагу, при цьому продовжувала знімати все на телефон. Після чого ОСОБА_14 продовжував її штовхати. Можливо на емоціях вона легенько штовхнула ОСОБА_14 , але вона це не стверджує, а лише припускає. Під час даних подій ОСОБА_14 вдарив її кулаком в область голови - в щелепу. ОСОБА_7 стала стримувати ОСОБА_14 , щоб він не продовжував її бити. Від даного удару в неї був перелом щелепи. Потім зі сторони парку на дорогу піднявся ОСОБА_22 та ОСОБА_14 наніс йому удар. Потім піднявся ОСОБА_18 , ОСОБА_14 став бити усіх. Потерпілі викликали швидку медичну допомогу. На ОСОБА_13 тілесних ушкоджень не було. Також вказала, що події на відеозаписах відповідають дійсності, в тій частині, що стосується її побиття. Деякі події на відеозаписі не відображено, зокрема, як ОСОБА_14 вибив телефон із рук ОСОБА_13 . На її думку, вказані події були спровокованими ОСОБА_23 , для того щоб спровокувати її чоловіка ОСОБА_16 . Вона зверталася в поліцію з заявою про нанесення їй тілесних ушкоджень, проте кримінальне провадження було закрито.

У суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 заперечила свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Пояснила, що в той день, після закінчення фестивалю, вони прибирали, після чого за столом обговорювали, як пройшло свято. Вона сиділа обличчям до дороги. По дорозі йшов ОСОБА_23 , якого вона особисто знає. Їй відомо, що ОСОБА_16 із ОСОБА_23 перебували в неприязних відносинах. Йдучи по дорозі, ОСОБА_14 сказав в їх адресу нецензурне слово. Вона підійшла до ОСОБА_14 і зробила зауваження, на що останній продовжував виражатися нецензурними словами та все знімав на телефон. Такі дії ОСОБА_14 їй не сподобались, з цього приводу вона теж зробила зауваження ОСОБА_14 , на що останній не відреагував. Через деякий час вийшла ОСОБА_6 та чоловіки. Розпочалася штовханина. ОСОБА_14 з ОСОБА_6 сперечалися. Вона побачила, як ОСОБА_14 вдарив ОСОБА_6 . Вона була позаду та схопила ОСОБА_14 , щоб відтягнути його, на що від ОСОБА_14 отримала удар. Від даного удару в неї був забій внутрішніх органів та синці по тілу. Будь-яких ударів ОСОБА_14 вона не наносила. ОСОБА_14 також наносив удари ОСОБА_22 та ОСОБА_18 . В цей час ОСОБА_13 сиділа на парапеті і безперервно кричала. Вона підбігла до ОСОБА_13 переконатись чи з нею все добре. На що остання схопила її за одяг. Затим вона відштовхнула ОСОБА_13 від себе. Крім цього удару, вона інших ударів не наносила. В суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення не визнала. Навела свою версію подій, відповідно до якої, в той день після закінчення прибирання після фестивалю, вона з іншими людьми за столиками у парку обговорювали захід, що відбувся. В цей час почула нецензурну лайку в їх сторону за спиною. На лайку з парку першою до дороги вийшла ОСОБА_7 і ОСОБА_6 . Потім більшість із людей, що сиділи за столом. Підійшовши до парапету, вона запитала у ОСОБА_14 чому той кричить, на що останній почав її обзивати. ОСОБА_13 в цей час постійно кричала. Вона піднялась на дорогу, підійшла до ОСОБА_13 та маючи намір заспокоїти останню, привести до тями, оскільки та була в істериці легенько вдарила ОСОБА_13 по обличчю, без розмаху, це був один легкий ляпас. Потім вона спустилась до парку, оскільки зрозуміла, що ОСОБА_13 просто навмисно кричить. ОСОБА_14 махав руками і ногами. Вона не бачила, щоб хтось із інших обвинувачених наносив будь - які удари, чи вчиняв насильницькі дії відносно потерпілих. Суд першої інстанції ретельно перевірив невизнання вини обвинуваченими, правильно встановив, що версія сторони захисту є неспроможною, оскільки спростовується сукупністю таких доказів.

У суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_14 пояснив, що в той день, приблизно о 20.28 год., він із дружиною ОСОБА_13 повертались з магазину. Обвинувачені та свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 перебували у парку, де сиділи за самостійно занесеними до парку столами та вчинили собі гулянку. Автомобілі обвинувачених також стояли у парку. Даний парк призначений для руху пішоходів, обладнаний майданчиками для дітей. Він, стоячи на тротуарі, десь за 15 м від вказаних осіб, голосно зробив зауваження, що громадський парк це не місце для розпивання спиртних напоїв, занесення в парк столів, гулянок, не місце для стоянки автомобілів. Після його зауваження, обвинувачені стали рухатись в їх сторону. На його думку, деякі з них були в стані алкогольного сп`яніння. Вказані особи стали вчиняти відносно нього та його дружини заходи фізичного впливу, вчинили бійку. Він здійснював відеозйомку даних подій на телефон, в подальшому передав телефон дружині, для продовження відеозйомки, робив це для фіксації протиправної поведінки даної групи людей, оскільки вони порушували громадський порядок, вживали спиртні напої в громадському місці, заїхали автомобілями в парк. Обвинувачені вели себе зухвало. Між ними була спочатку словесна суперечка. Бійку почали обвинувачені. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нанесли удари його дружині. Першою удар нанесла ОСОБА_6 рукою по голові його дружині, а потім наносили удари ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 били руками його дружину, ОСОБА_8 також била її руками та брала за волосся. Особисто йому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наносили удари в голову та тулуб. Серйозних тілесних ушкоджень йому особисто не нанесли. Він викликав працівників поліції і швидку медичну допомогу. Після приїзду цих служб конфлікт закінчився. ОСОБА_13 , його та ОСОБА_6 було госпіталізовано. Окрім того ці показання потерпілого узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_13 (дружини потерпілого), яка в суді першої інстанції послідовно розповіла про подію, яка відбулась 08.06.20218, механізм, локалізацію нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченими. Вказала, що в той день, приблизно о 20.20 год., вона з чоловіком повертались із магазину. Зауваження компанії чоловік зробив в культурній формі, утім ті особи сприйняли їх дуже агресивно. Словесна перепалка була недовгою. Після чого деякі особи піднятись із низини парку до дороги, зупинились із чоловіком. ЇЇ чоловік дістав телефон і почав фіксувати подію на телефон. Він візуально знав більшість людей. Деякі з них на той період часу мали посади депутатів районної ради, міської ради, обласної ради, а тому чоловік дістав телефон та хотів зафіксувати правопорушення, яке вчинялось в публічному місці. Саме фіксування на телефон даної події викликало бурхливу реакцію у компанії. Вони знімали на телефон правопорушення, які вчиняли група осіб, що сиділи у парку, для подальшого пред`явлення відеозапису працівникам поліції. Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перші наблизились до них, а із чоловіків першим піднявся ОСОБА_24 , який намагався забрати телефон у її чоловіка, який останній передав їй. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали вчиняти дії насильницького характеру відносно неї щоб забрати телефон, некоректно висловлювались в її адресу, намагались з`ясувати, яке вона має право знімати саме обвинувачених та їх компанію. ОСОБА_6 нанесла їй декілька ударів по голові лівої та правої частини. Після цього, по голові також наносила удари ОСОБА_7 . Викликавши швидку допомогу, вона присіла на бетонний парапет. В цей час до неї наблизились ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ще одна особа жіночої статі та продовжували вчиняти відносно неї фізичне насилля: нанесення ударів руками, долонею та тильною стороною руки в обличчя і голову. В подальшому ОСОБА_24 намагався вибити у неї телефон та наніс декілька ударів по голові. Від ударів, які наносились їй в район голови, вона втратила свідомість. До свідомості прийшла в кареті швидкої допомоги.

Вказані показання потерпілих узгоджуються із відеозаписами з мобільного телефону, наданого потерпілим ОСОБА_14 , що міститься на диску DWD+R 16X марки «Verbatim» та відеозаписом з мобільного телефону на CD-R 52X 700 MB СD диск марки «Perfeo», наданого працівникам поліції свідком ОСОБА_15 , який він здійснював на свій мобільний телефон близько 21.00 год. 08.06.2018 неподалік парку Шевченка в м. Христинівка. Зазначені відеозаписи були визнані речовими доказами у цьому кримінальному провадженні на приєднані до матеріалів справи.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про визнання цих відеозаписів неналежними доказами, оскільки такі були зняті на особисті мобільні телефони ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , та не є оригіналами, а судом відмовлено у проведенні судової комп`ютерно-технічної експертизи вказаних дисків, що ставить під сумнів їх походження, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Щодо цього судом першої інстанції мотивовано, покликаючись на ст. 84, 99 КПК відзначено, що відеозапис у розумінні КПК є документом, який може бути доказом факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК.

Верховний Суд у постанові від 10.09.2020 (справа №751/6069/19) визначив, що матеріальний носій - це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучені слідчим до матеріалів провадження в якості речового доказу диски з відеозаписами обставин події були виготовлені у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у цьому кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається в електронному вигляді, у вигляді файлів.

Окрім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2021 (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

У даному кримінальному провадженні відсутні об`єктивні дані про те, що оптичні диски, долучені слідчим, що містять електронні документи, створені не під час події кримінального правопорушення, а в інший час чи за інших обставин.

Аналізуючи вказані відеозаписи події, що відбулась 08.06.2018 за участю обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_13 суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що відеозаписи в повній мірі, об`єктивно відображають обставини кримінального правопорушення та разом із іншими доказами наявними в матеріалах справи доводять як подію кримінального правопорушення так і винуватість обвинувачених у його вчиненні. В той же час вказаний відеозапис спростовує показання обвинувачених щодо не нанесення тілесних ушкоджень потерпілим та достовірно підтверджує нанесення таких ударів.

В той же час, необґрунтованими є доводи захисників про те, що суд безпідставно не врахував показання свідків сторони захисту: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , котрі пояснили суду обставини події, описали поведінку і механізм нанесення ударів потерпілими ОСОБА_14 , ОСОБА_13 обвинуваченим, проте жоден з них не вказав про нанесення останніми тілесних ушкоджень потерпілим, що вказує на їх зацікавленість у розгляді справи.

Суд першої інстанції оцінивши їхні показання, дійшов правильного висновку, що ці свідчення є неспроможними, що не здатні переконати у наявності іншої версії подій, а ніж це встановлено стороною обвинувачення, оскільки ця версія не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження.

Також судом першої інстанції досліджені письмові докази, що ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку, які суд першої інстанції взяв до уваги.

Відповідно до висновку експерта № 02-01/802 від 10.07.2018, у ОСОБА_13 , згідно з даними медичної карти мали місце ушкодження: множинні садна та крововиливи обличчя, голови, шиї, правої верхньої кінцівки. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, могли виникнути в час та при обставинах вказаних у фабулі ухвали суду про призначення експертизи та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Можливість виникнення, виявлених у ОСОБА_13 тілесних ушкоджень при її падінні з висоти власного зросту і з подальшим вдарянням об площину, є малоймовірною. Також зазначено, що встановлений в лікарні діагноз: закрита черепно - мозкова травма, не відповідає вимогам наказу МОЗ України № 245 від 25.04.2006 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Нейрохірургія»» і тому згідно п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», вказаний діагноз при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, до уваги не приймається (а.с.117-118, т.8).

Відповідно до висновку експерта № 02-01/801 від 10.07.2018, у ОСОБА_25 , згідно з даними медичної карти, мали місце ушкодження: численні садна обличчя, грудної клітки, правого ліктьового суглобу, тулубу та верхніх кінцівок. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу вказаному в ухвалі суду про призначення експертизи та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. У зв`язку з тим, що у фабулі ухвали суду обставини травми не конкретизовані, дати відповідь на друге питання ухвали: «Чи могли тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виникнути за вказаних ним обставин?», немає можливості. Можливість виникнення, виявлених у ОСОБА_25 тілесних ушкоджень при його падінні з висоти власного зросту з подальшим вдарянням об площину, є малоймовірною. Також зазначено, що встановлений в лікарні діагноз: забій носа, лівої акулової ділянки, не підтверджений клінічною картиною травми та інструментальними методами дослідження і тому згідно з п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» вказаний діагноз при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, до уваги не приймається. Окрім того, встановлений стоматологом діагноз: травматичний періодонтит 11, 21 зубів, поставлений лише на скаргах пацієнта, не підтверджений інструментальними методами дослідження і тому згідно п. 4.6 вказаних Правил зазначений діагноз при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, також експертом до уваги не прийнято (а.с.120-121 т.8).

Незважаючи на доводи сторони захисту, вказані висновки повністю відповідають тим питанням, що ставились слідчим, наведені у відповідних постановах про призначення судово-медичних експертиз.

Колегія суддів вважає, що висновки зазначених експертиз відповідають вимогам статей 101 та 102 КПК, оскільки вони містять докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені перед ним. Ці експертні дослідження проведені кваліфікованими та досвідченими експертами, на підставі наданих їм матеріалів.

Судом першої інстанції не встановлено підстав, з чим погоджується апеляційний суд, вважати висновки експертів необґрунтованими чи такими, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в їх правильності.

Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження відсутні докази, на підставі яких можливо встановити спричинення потерпілим, встановлених у них тілесних ушкоджень, при інших обставинах.

При цьому апеляційний суд враховує, що захисники, поставивши під сумнів вказані висновки судово-медичного експерта, не навела належного мотивування, внаслідок чого не погоджується з ними.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг захисників щодо безпідставного визнання недопустимим доказом витягу із стенограми 23 сесії Черкаської обласної ради від 27.06.2018, відповідно до якої на засіданні сесії було заслухано ОСОБА_14 та ОСОБА_16 з приводу подій, які відбулися 08.06.2018, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, і не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Одним із найважливіших елементів змісту показань свідка чи потерпілого є його допустимість. Жодне показання не може бути використане в доказуванні в кримінальному провадженні, якщо воно є недопустимим, навіть за умови, якщо в ньому містяться достовірні та належні фактичні дані. З огляду на загальні умови допустимості доказів можна стверджувати, що показання є допустимими, якщо вони одержані: визначеними законом суб`єктами, від осіб, які згідно з кримінально процесуальним законом можуть бути допитані як свідки, при здійсненні передбачених законом дій, проведених та оформлених відповідно до встановленого законом порядку.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції, правильно визнав недопустимим доказом наданий стороною захисту витяг з стенограми 23 сесії Черкаської обласної ради від 27.06.2018, на якому заслуховувались ОСОБА_14 та ОСОБА_16 через порушення принципу безпосередності сприйняття показань.

Водночас апеляційний суд враховує, що потерпілий ОСОБА_14 у суді першої інстанції безпосередньо був допитаний та його показання судом першої інстанції обґрунтовано визнані як достовірні.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушень строків досудового розслідування визначених ст.219 КПК (повідомлення обвинуваченим про завершення досудового розслідування, вручення обвинувального акту та скерування його до суду для розгляду по за межами строку досудового розслідування).

Відповідно до ч.1 ст.219 КПК строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Досудове розслідування повинно бути закінчено, зокрема, протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 30.08.2018 до суду першої інстанції надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_24 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК, внесеному до ЄРДР № 0000244 від 09.06.2018.

14.03.2019 до суду першої інстанції надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК, внесеному до ЄРДР № 0001191 від 03.08.2018.

Аналізуючи матеріали провадження, апеляційним судом встановлено, що за наявності достатніх доказів, відповідно до вимог КПК 20.06.2018 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в межах кримінального провадження №0000244 від 09.06.2018 було повідомлено про підозру шляхом направлення поштою на адресу останніх.

В подальшому, 03.08.2018 було прийнято рішення про виділення матеріалів кримінального провадження №0000244 щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з внесенням до ЄРДР № 0001191 від 03.08.2018.

03.08.2018 досудове розслідування щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зупинено та оголошено підозрюваних у розшук.

26.09.2018 досудове розслідування відновлено.

Цього ж дня 26.09.2018 ОСОБА_6 повідомлено про підозру, роз`яснено право на захист, вручено пам`ятку про права та обов`язки.

06.10.2018 ОСОБА_7 повідомлено про підозру, роз`яснено право на захист, вручено пам`ятку про права та обов`язки.

У порядку ст. 290 КПК ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , їх захисникам, потерпілим та їх представнику повідомлено про закінчення досудового розслідування та 10.10.2018 надано доступ до матеріалів досудового розслідування №0001191, який вони використовували 10.10.2018 та 26.10.2018.

Оскільки у кримінальному провадженні № 0001191 від 03.08.2018, навіть враховуючи направлення повідомлення про підозру поштою 20.06.2018, з урахуванням зупинення досудового розслідування з 03.08.2018 по 26.09.2018, строку ознайомлення з матеріалами справи стороною захисту в порядку ст.290 КПК, обвинувальний акт було скеровано до суду першої інстанції 05.11.2018, цебто в межах строку досудового розслідування.

Посилання сторони захисту на проведення певних процесуальних дій, зокрема отримання дозволу на затримання підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою їх приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу; залучення представника потерпілого в період зупиненого досудового розслідування, що тягне за собою, на думку захисту, включення цих днів у строк досудового розслідування є безпідставним. Загалом можливість включення періоду після винесення постанови про зупинення кримінального провадження у строк досудового розслідування, за відсутності рішення про його скасування, не передбачено кримінальним процесуальним законом. Водночас у цьому кримінальному провадженні після зупинення досудового розслідування слідчі (розшукові) дії не проводились, отже стороною обвинувачення не було порушено ч.5 ст.290 КПК.

Окреме посилання сторони захисту на отримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тілесних ушкоджень, котрі, на їх переконання, наніс ОСОБА_14 , як на окрему підставу для скасування вироку суду, є немотивованим. Щодо цього апеляційний суд враховує, що суд розглядає кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення. Окрім того, за фактом отримання обвинуваченими тілесних ушкоджень жодна особа не була визнана винуватою.

Враховуючи вказане, колегія суддів переконана, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримано стандарт доведення поза розумним сумнівом, оскільки сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є винними у його вчиненні. Отже немає обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, також відсутня реальна можливість іншої версії інкримінованої події.

З урахуванням наведеного, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , через те що версія сторони захисту щодо невинуватості обвинувачених, була спростована фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, допустимості, достатності доказів та обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку. Підстав для скасування вироку через недоведеність винуватості обвинувачених та закриття кримінального провадження, як про це ставить питання сторона захисту, колегія суддів не знаходить.

Покарання обвинуваченим призначено відповідно до вимог ст.65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, даних про особу обвинувачених та визначено в межах санкції ч.2 ст.296 КК.

В той же час, суд першої інстанції враховуючи вимоги ч.5 ст.74, ст.49 КК звільнив обвинувачених від призначеного покарання з чим погоджується апеляційний суд.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисників є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 413, 419 КПК, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4