ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 279/1912/20

провадження № 51-1997км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на вироки Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2024 року та Житомирського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вигів Коростенського р-ну Житомирської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК)

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 2ст. 286КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком районного суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він 24 червня 2018 року близько 18:00, керуючи технічно несправним транспортним засобом - автомобілем марки «AUDI 100» (д. н. з. НОМЕР_1 , що належить на праві індивідуальної власності ОСОБА_9 ), а саме гальмівна система якого не відповідала вимогам підпункту «д» пункту 31.4.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), та в салоні якого перебувало троє пасажирів, рухаючись зі швидкістю не менше 60...65 км/год по вулиці Юрасова в с. Жабче Коростенського району Житомирської області в напрямку м. Коростеня, порушив вимоги п. 12.4, підпункту «б» п. 12.9 ПДР, наближаючись до будинку № 54 вказаної вулиці, в порушення вимог підпункту «б» п. 2.3, пунктів 11.1, 11.3, 13.1, 12.3 ПДР проявив неуважність до дорожніх обставин та їх змін, не стежив за дорожньою обстановкою, виявивши небезпеку для руху - малолітнього пішохода ОСОБА_10 , не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не врахував ширину проїзної частини дороги відповідно до свого напрямку руху та безпечного інтервалу від виявленої перешкоди, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив дотичний контакт з дитячою коляскою, яку штовхав попереду себе малолітній пішохід ОСОБА_10 , вибігаючи через хвіртку з території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , огородженого металевим парканом зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

Після дотичного контакту дитячої коляски з передньою лівою частиною автомобіля «АUDI 100» відбувся контакт з малолітнім ОСОБА_10 , який перебуваючи у вертикальному положенні, був повернутий до транспортного засобу правим боком, та в подальшому впав на проїзну частину дороги, отримавши при цьому тілесні ушкодження та був доставлений до реанімаційного відділення Коростенської центральної міської лікарні, де від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пункту 12.4, підпункту «б» пункту 12.9 ПДР перебувають в прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та його наслідками.

Житомирськийапеляційний суд вироком від 29 квітня 2025року скасував вирок місцевого суду (в частині призначеного покарання) та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вироки судів першої та апеляційної інстанцій та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо його підзахисного в суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обґрунтовуючи викладені в касаційній скарзі вимоги, вважає, що судові рішення не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, на думку захисника, в матеріалах провадження відсутні належні докази, які підтверджують вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Зокрема, стверджує про те, що судами не доведено, що перевищення швидкості водієм ОСОБА_8 перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, з огляду на порушення ПДР малолітнім пішоходом ОСОБА_11 та враховуючи практику Верховного Суду, що в подальшому вплинуло на кваліфікацію дій його підзахисного та призначення йому покарання.

Запевняє, що суди дійшли передчасного висновку про перевищення швидкості ОСОБА_12 , оскільки в матеріалах провадження наявні суперечливі висновки експертів, якими визначалась швидкість руху автомобіля, яким керував ОСОБА_8 , однак їм не надано належної оцінки, при цьому не враховано показань самого обвинуваченого, який повідомляв, що рухався зі швидкістю не більше 50-55 км/год.

Загалом, надаючи доказам власну оцінку, висловлює незгоду з висновками експертів, покладених в основу вироку, адже, на його думку, слідчим надано неправильні вихідні дані для експертиз, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до хибних висновків. При цьому судами не враховано, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_8 , мав різний протектор шин на колесах, а також не працювала антиблокувальна система, що, на його думку, призвело до неправильного визначення швидкості автомобіля.

Наполягає, що апеляційний суд не надав належної оцінки доказам та, враховуючи їх сумнівність, мав би закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , однак цього не зробив, що призвело, як уважає захисник, до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім іншого, зазначає, що районним судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність через те, що залишено поза увагою висновок експерта від 16 листопада 2018 року, в якому зазначено, що «…водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода…», і, як наслідок, призвело до призначення йому покарання у виді реального позбавлення волі, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Підсумовуючи зазначає, що апеляційний суд проігнорував низку порушень, допущених районним судом під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам КПК.

Позиції учасників судового провадження

У поданому письмовому запереченні прокурор, обґрунтовуючи свою позицію, просить касаційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу сторони захисту та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, оскаржувані судові рішення просили залишити без змін.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Таким чином, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки є судом права, а не факту.

Оспорювання стороною захисту у касаційній скарзі установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду,однак, з огляду на вимоги ст. 438 КПК, це не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Водночас у касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 не порушує питання про недопустимість доказів з огляду на ст. 87 КПК, а зазначає про їх неправильну оцінку, неналежність, недостовірність та недостатність для висновку про наявність в діях ОСОБА_8 складуінкримінованого правопорушення.

Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

За результатами перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

За правилами статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.

Вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 2ст. 286 КК, районний суд послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Умотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд, який зауважив про безпідставність доводів сторони захисту стосовно незаконності та необґрунтованості оскарженого вироку з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо доведеності вини обвинуваченого.

Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій. При цьому захисник фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від уже наданої.

За версією сторони захисту, причиною цієї ДТП було не перевищення швидкості водієм ОСОБА_8 в населеному пункті, а вихід пішохода ОСОБА_10 на дорогу.

Водночас захисник не заперечує факту наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_8 на малолітнього пішохода ОСОБА_10 , унаслідок чого останній помер.

При цьому, сторона захисту фактично стверджувала про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Однак Верховний Суд не погоджується з цією позицією, з огляду на таке.

Злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2, 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК.

У цьому кримінальному провадженні районний суд провів розгляд з урахуванням положень ст. 337 КПК в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дослідив і оцінив усі докази в сукупності та чітко встановив у вироку, що порушення ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286 КК, тобто перебували у прямому причинному зв'язку з ними. Тож цей суд у сформульованому обвинуваченні, яке визнано доведеним, зазначив, зокрема те, щоОСОБА_8 , керуючи технічно несправним транспортним засобом -автомобілем марки «AUDI 100» (д. н. з. НОМЕР_1 ) та рухаючись зі швидкістю не менше 60...65 км/год по вулиці Юрасова в с. Жабче Коростенського району, Житомирської області в напрямку м.Коростеня, порушив вимоги пункту 12.4, підпункту «б» п. 12.9ПДР, наближаючись до будинку № 54 вказаної вулиці, в порушенні вимог підпункту «б» п. 2.3, пунктів 11.1, 11.3, 13.1, 12.3 ПДР проявив неуважність до дорожніх обставин та їх змін, не стежив за дорожньою обстановкою, виявивши небезпеку для руху - малолітнього пішохода ОСОБА_10 , не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не врахував ширину проїзної частини дороги відповідно до свого напрямку руху та безпечного інтервалу від виявленої перешкоди, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив дотичний контакт з дитячою коляскою, яку штовхав попереду себе малолітній пішохід ОСОБА_10 , вибігаючи через хвіртку з території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , огородженого металевим парканом зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

Після дотичного контакту дитячої коляски з передньою лівою частиною автомобіля «АUDI 100» відбувся контакт з малолітнім ОСОБА_10 , який перебуваючи у вертикальному положенні, був повернутий до транспортного засобу правим боком, який в подальшому впав на проїзну частину дороги, отримавши при цьому тілесні ушкодження та був доставлений до реанімаційного відділення Коростенської центральної міської лікарні, де від отриманих тілесних ушкоджень, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується висновком № 288 від 02 жовтня 2018 року та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті.

У заданій дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля марки «AUDI 100» (д. н. з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_8 повинен був, із технічної точки зору, керуватися вимогами пункту 12.4, підпункту «б» пункту 12.9 ПДР.

Відповідно до вимог указаних пунктів ПДР, в ситуації, яка склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, водій автомобіля ОСОБА_8 , із технічної точки зору, мав рухатися даною ділянкою проїзної частини дороги із швидкістю, яка не повинна була перевищувати 50 км/год, а з моменту виходу пішохода ОСОБА_10 на проїзну частину дороги - негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Слід також зазначити, що суд першої інстанції, спростовуючи версію сторони захисту (щодо порушення пішоходом ПДР і настанням наслідків), послався на: - показання самого обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_13 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; а також на письмові докази, зокрема: -протокол огляду місця події від 24червня 2018 року з фототаблицею та схемою до нього;- протоколи слідчих експериментів (за участі свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_8 від 27 липня 2018 року, а також та за участі неповнолітнього ОСОБА_19 від 06 лютого 2020 року); - висновки судово-медичних експертиз (щодо медичного освідування ОСОБА_8 на стан алкогольного сп`яніння;№ 288 від 02 жовтня 2018 року про наявність в ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, їх тяжкість, механізм утворення, а також причини смерті останнього); - висновок експертизи технічного стану транспортного засобу № 3/581 від 03серпня 2018 року; - висновок трасологічної експертизи № 3/580 від 02 серпня 2018 року; - висновки експертизи механізму та обставин ДТП від 16листопада 2018 року № 3/658, від 24 грудня 2019 року № 3/1268, від 11 березня 2020 року № 11/2-165; - висновок додаткової експертизи механізму та обставин ДТП від 21 квітня 2020 року №11/2-331 та рядом інших письмових доказів, детально відображених у вироку.

Так, проаналізувавши вищевказані висновки експертів в сукупності з іншими письмовими доказами та показаннями обвинуваченого, потерпілої та свідків, суд апеляційної інстанції погодився з районним судом та констатував, що причиною ДТП за участі водія автомобіля «Аudi-100» (д. н. з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_8 та пішохода ОСОБА_10 є порушення водієм ОСОБА_8 вимог пункту 12.4, підпункту «б» пункту 12.9 ПДР (перевищення швидкості, дозволеної в населеному пункті), які знаходяться в прямому причинному зв`язку зі створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та його наслідками.

Судами встановлено, що швидкість руху автомобіля, яким керував ОСОБА_8 , на момент виникнення ДТП, складала 60…65 км/год.

Водночас, звисновків проведених у кримінальному провадженні експертиз убачається, що дійсно небезпечна дорожня обстановка для водія була створена пішоходом ОСОБА_10 . При цьому, у цих же висновках констатовано, щоводій мав можливість уникнути даної ДТП за умови руху з допустимою швидкістю - 50 км/год, визначеною пунктом 12.4 та підпунктом «б» пункту 12.9 ПДР, порушення яких знаходиться в причинному зв`язку із виникненням ДТП, а тому непогодження сторони захисту з встановленою швидкістю, колегія суддів розцінює як спосіб захисту, оскільки висновками доведено протилежне.

Колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що зазначеними висновками не спростовується винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, як про те стверджує захисник, адже особа, якакерує транспортним засобом, зобов`язана бути уважною, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР), тому, незалежно від того, що малолітній потерпілий створив небезпеку для руху водію автомобіля ОСОБА_8 , засуджений зобов`язаний був виконувати умови приписів ПДР і тоді, в умовах дорожньо-транспортної ситуації, що склалася, мав би технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, що є визначальним фактором для встановлення відповідальності за наслідки ДТП.

Той факт, що небезпеку для руху створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог Правил Дорожнього руху, а посилання захисника на практику Верховного Суду, як на підставу для скасування судових рішень, колегія суддів уважає нерелевантною, оскільки вона стосується тієї категорії справ, де учасниками ДТП є двоє водіїв транспортних засобів, а не як у цьому провадженні водій та пішохід.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судами першої та апеляційної інстанцій, що оскільки небезпечна дорожня обстановка для водія хоча і була створена пішоходом ОСОБА_10 , однак, виходячи з обставин цієї ДТП, не є первинними в даному випадку стосовно створення небезпечної дорожньої обстановки та не призвели до наслідків, що складають об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів попередніх інстанцій, касаційна скаргазахисникане містять.

Також Верховний Суд звертає увагу касатора, що перерахування ним у скарзі, як він уважає, порушень, допущених органом досудового розслідування під час слідчих дій, без охарактеризування їх в розумінні ст. 87 КПК не свідчить про автоматичне визнання цих доказів недопустимими. Незгода сторони захисту з оцінкою доказів не свідчить про їх недопустимість.

Отже, підстав стверджувати про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, як про те зазначає сторона захисту, в колегії суддів немає.

Між тим, Суд звертає увагу касатора, що оскільки ні захисником, ні його підзахисним в порядку апеляційної процедури не оскаржувались висновки експертів, з тих підстав, про які наразі зазначає сторона захисту, тому суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку доказам, оскільки це прерогатива апеляційного суду.

Твердження захисника про те, що в судах попередніх інстанцій не було допитано неповнолітніх свідків ДТП, а тому це порушення, на його думку, є істотним, колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що сторона захисту подібних клопотань в судах попередніх інстанцій не заявляла.

Інші доводи захисника, що стосуються переоцінки фактичних обставин (щодо керування ОСОБА_8 транспортним засобом, який має різний протектор шин, несправність антиблокувальної системи автомобіля) та достовірності доказів, Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

Що стосується тверджень захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, то Суд з цього приводу зазначає таке.

Визначені статтями 50, 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якого є виправлення та попередження вчинення нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Згідно з ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про кожний вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Також необхідно враховувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважати на спрямованість і мотиви протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність або відсутність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Ухвалюючи вирок, апеляційний суд цих вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначив йому покарання із застосування положень ст. 75 КК.

Сторони захисту та обвинувачення, не погодившись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, в яких: прокурор стверджував про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, що призвело до м`якості призначеного засудженому покарання, а захисник зазначав про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_8 , дійшов висновку, що, призначаючи засудженому покарання, суд першої інстанції необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК, унаслідок чого призначив м`яке покарання, тому колегія суддів частково задовольнила апеляційні вимоги прокурора, скасувала вирок районного суду та ухвалила свій вирок, і, як наслідок, залишила без задоволення апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 .

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд у вироку акцентував, що поза увагою районного суду залишилось те, що: ОСОБА_8 хоч і вчинив кримінальне правопорушення з необережності, однак відповідно до ст. 12 КК воно належить до категорії тяжких, і внаслідок таких протиправних дій настала смерть малолітньої дитини ОСОБА_10 ; ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

Підсумовуючи, цей суд констатував, що позитивна характеристика обвинуваченого з місця роботи, відсутність судимостей в силу ст. 89 КК та конкретні обставини даного провадження не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання із випробуванням.

Разом з тим, обґрунтовуючи висновок щодо виду й розміру покарання та приймаючи рішення про необхідність скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та призначення покарання, яке ОСОБА_8 має відбувати реально, апеляційний суд врахував: - суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обсяг порушених правил дорожнього руху обвинуваченим та створення аварійної ситуації для нього самим потерпілим, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем роботи та посередньо за місцем проживання, позицію потерпілої та вважав, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК, з чим погоджується й колегія суддів.

Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.

Покарання, обране апеляційним судом у виді позбавлення волі відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи наведене, переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість призначеного покарання за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника не наведено, а тому підстав для її задоволення немає.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, як того просить захисник, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга сторони захисту задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2024 року та вирок Житомирського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3