Номер провадження: 11-кп/813/1634/25
Справа № 522/6881/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 28, ч.1 ст. 162 КК України,

установив

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000090 від 09.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 28, ч.1 ст. 162 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, до 07.06.2025 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисники обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 подали апеляційні скарги, в яких:

Адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_7 зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена незаконним судом, оскільки обвинувальний акт відносно обвинувачених направлений до Приморського районного суду з порушенням правил територіальної підсудності.

Адвокат ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі, не погоджуюсь із ухвалою суду першої інстанції зазначає, що: ризики, на які посилається прокурор не доведені та не існують, а судом безпідставно не визначено розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

На підставі цього, просять апеляційні скарги задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_14 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Адвокат ОСОБА_10 , діючий в інтересах ОСОБА_11 в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена незаконним судом, оскільки обвинувальний акт відносно обвинувачених направлений до Приморського районного суду з порушенням правил територіальної підсудності.

На підставі цього просить скасувати ухвалу суду.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників - ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу суду залишити без змін; обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали провадження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 28, ч.1 ст. 162 КК України, одне з яких відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

Ухвала суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_13 учасниками провадження не оскаржується, а тому в цій частині не перевіряється.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 та ОСОБА_11 у разі визнання їх винуватими, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні. Також місцевим судом враховано особи обвинувачених. Разом з тим, суд зазначив, що наявність у обвинувачених місця мешкання, родини, неможливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на ухилення від суду.

Доводи щодо відсутності обґрунтованого обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , колегія суддів визнає необґрунтованими та наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

Відповідно до положень ч.2 ст. 94 КПК жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Згідно ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_11 до інкримінованих їм дій.

Остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , а також існування ризиків переховування обвинувачених від суду та здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинувачених.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд на законних підставах не визначив обвинуваченим розмір застави, оскільки, згідно положень ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності їх вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення зокрема серед інших особливо тяжкого злочину, можливість призначення обвинуваченим суворого покарання, на думку апеляційного суду дають достатні підстави припускати, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_11 можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянтів щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані, або в додатковому допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, та вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинувачених від суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених під вартою.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Посилання апеляційних скарг захисників, що оскаржувана ухвала постановлена незаконним судом, апеляційний суд не приймає виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів наданих апеляційному суду, 02.04.2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло кримінальне провадження №0000090 від 09.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 28, ч.1 ст. 162 КК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025 року кримінальне провадження передано до розгляду головуючому судді ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 35 КПК України.

Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 03.04.2025 року в кримінальному провадженні призначене підготовче судове засідання на 09.04.2025 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 року в підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_15 та застосовано до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, до 07.06.2025 року.

Іншою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 року в підготовчому судовому засіданні визначено звернутись до Одеського апеляційного суду в порядку ст.34 КПК України з поданням про направлення кримінального провадження до суду, якому воно підсудне у відповідності до положень ч.1 ст.32 КПК України.

Так, відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 315 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Під час підготовчого судового засідання сторона обвинувачення має право звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про обрання запобіжного заходу, мотивуючи його при цьому та надавши суду докази, які унеможливлюють застосування до особи більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Апеляційний суд, зауважує, що визначення підсудності може не бути очевидним до початку розгляду, оскільки, в залежності від характеру і складності обвинувачення, значною мірою залежить не лише від тлумачення застосовного національного законодавства, а й від встановлення фактів. Виявлення певних обставин під час розгляду справи або зміна позиції сторін можуть зумовити ситуацію, коли первісне визначення підсудності може виявитися помилковим.

Крім того, якщо після початку судового розгляду виявилися обставини, які можуть поставити під сумнів правильність визначення підсудності справи, продовження розгляду справи судом, який розпочав такий розгляд не є підставою для скасування судових рішень, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24 лютого 2025 року по справі № 357/10207/21, провадження № 51-4924 кмо 23.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинувачених та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 177, 182, 183, 196, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційні скарги захисників обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 28, ч.1 ст. 162 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4