КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/3777/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3612/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

02 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку залишено без задоволення. Провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В ухвалі суду зазначено, що оскільки ОСОБА_7 ухилявся від виконання вироку Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2013 та був оголошений у розшук, строк давності виконання обвинувального вироку на підставі ч. 3 ст. 80 КК України зупинився, а відтак підстав для задоволення клопотання адвоката про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку відносно ОСОБА_7 не встановлено.

Між тим, під час розгляду клопотання суд встановив, що ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , то дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження за клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю засудженого.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування закону, який підлягав застосуванню, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою засудженого ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що враховуючи приписи ст. 80 КК України, строк виконання вироку щодо ОСОБА_7 сплив 09.03.2018, а тому останній повинен бути звільнений від відбування покарання. Окрім того, апелянт наголошує, що ОСОБА_7 не ухилявся від відбування покарання, його місце знаходження було відомо, направлена по місцю мешкання ухвала про скасування іспитового строку була отримана засудженим особисто, в період з 01.12.2013 по 01.12.2015 останній проходив лікування у Центрі лікування наркозалежних «Альтернатива», після якого фактично мешкав по місцю свого мешкання, одружився, звертався для уповноваженого органу щодо отримання документів, пересувався всією територією України, в тому числі через блокпости, де перевірялись його документи, до того ж Голосіївський районний суд у своїх листах констатував факт невиконання співробітниками поліції заходів щодо виконання вироку.

Таким чином, як зазначає апелянт, Шевченківський районний суд м. Києва, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення засудженого від відбування, вчинив перепону у реалізації законних прав на звернення до суду із зазначеним клопотанням, пославшись на неможливість його розгляду, не забезпечив реалізацію права на ефективний засіб юридичного захисту у суді порушених прав та реалізацію конституційних гарантій на справедливий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

З матеріалів провадження слідує, що адвокат ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.

Залишаючи без задоволення клопотання адвоката ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 ухилявся від виконання вироку Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2023 та був оголошений у розшук, строк давності виконання обвинувального вироку на підставі ч. 3 ст. 80 КК України зупинився, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2013 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання строком на 2 роки.

Вирок суду, відповідно до положень КПК України 1960 року, набрав законної сили 09.03.2013 та відповідно був направлений на виконання кримінально-виконавчій інспекції.

З 25.03.2013 ОСОБА_7 перебував на обліку у Голосіївському міжрайонному відділі КВІ м. Києва.

Разом з тим, у зв`язку із ухиленням ОСОБА_7 від відбування покарання при засудженні з випробуванням, не з`явлення за викликами до інспекції, відсутністю у КВІ даних про місце проживання, представник Голосіївського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції м. Києва звернувся з поданням на підставі ч.2 ст. 78 КК України до Голосіївського районного суду м. Києва, який постановою від 29.01.2014 подання задовольнив та скасував звільнення ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням та останнього направив для відбування призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2013 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. (07.02.2014 вказана постанова набрала законної сили).

Згідно із інформацією Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України, 16.01.2014 у зв`язку із відсутністю з невідомих причин за місцем проживання та роботи щодо ОСОБА_7 внесено відомості до інформаційного ресурсу про оголошення останнього у державний розшук, як особу засуджену до кримінального (адміністративного) покарання, не пов`язаного з позбавлення волі. 31.12.2014 за даною розшуковою справою розшук ОСОБА_7 припинено у зв`язку з оголошенням його у розшук за оперативно-розшуковою справою.

31.12.2014 до інформаційного ресурсу внесено відомості про оголошення у державний розшук, як особу, яка переховується від органів досудового розслідування, за ч.2 ст. 309 КК України. Запобіжний захід - тримання під вартою. Розшук припинено 25.12.2023 у зв`язку із затриманням особи.

В судовому засіданні суду першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_9 , яка є матір`ю засудженого ОСОБА_7 та яка зазначила, що з грудня 2013 року по грудень 2015 року ОСОБА_7 перебував у реабілітаційному центрі на стаціонарному лікуванні. Водночас, у 2014 році, коли на їх адресу проживання надійшла копія постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2014 про скасування іспитового строку, вона разом з ОСОБА_7 пішла до кримінально-виконавчої інспекції з метою з`ясування подальших дій, на що отримали відповідь про очікування працівників поліції за місцем їх проживання. Також зазначила, що ОСОБА_7 звертався за отриманням паспорту до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, водночас ОСОБА_7 працівниками поліції не було затримано. Також свідок зазначила, що вони добровільно не зверталися до працівників Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві з метою виконання рішення суду, оскільки вона принципово не довіряє працівникам поліції. Крім того, свідок ОСОБА_9 зазначила, що з початку проживання ОСОБА_7 за місцем мешкання його дружини у с. Крюківщина, останній, представників органу пробації не повідомляв про зміну свого місця проживання, оскільки він кожен день приїздив за місцем проживання за адресою відомою працівникам органу пробації. Також зазначила, що засуджений не ухилявся від відбування покарання, що на її думку засвідчує той факт, що ОСОБА_7 був прихожанином релігійної громади та здійснював публічні служіння.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Приписами ч.3 ст. 80 КК України визначено, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. При цьому строки давності, які спливли до моменту ухилення засудженого від відбування покарання, підлягають зарахуванню, але у разі відновлення перебігу давності строки давності, передбачені пунктами 1-3 ч. 1 ст. 80 цього Кодексу, подвоюються.

Таким чином, застосування ст. 80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом строку, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженого від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в КК цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що невчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Ухилення від відбування покарання - це умисні дія або бездіяльність засудженого, спрямовані на невиконання покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження та обґрунтовано встановив суд першої інстанції, у даному провадженні строки давності виконання вироку станом на 09.03.2018, як про це зазначає захисник, не минули, так як перебіг давності зупинявся, оскільки ОСОБА_7 ухилився від відбування покарання, змінив місце свого проживання не повідомивши про це кримінально-виконавчу інспекцію (уповноваженого органу з питань пробації), перестав з`являтися для реєстрації, був достеменно обізнаний про існування судового рішення щодо скасування звільнення його від відбування покарання, та направлення його для відбування покарання, однак за місцем проживання не мешкав, з 16.01.2014 був оголошений у державний розшук.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 не переховувався від відбуття покарання, а проходив лікування у Центрі лікування наркозалежних «Альтернатива» з 01.12.2013 по 01.12.2015, після якого фактично мешкав за місцем свого мешкання, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки по-перше, як слідує з пояснень матері засудженого та підтверджується доводами апеляційної скарги самого захисника, щодо особистого отримання ОСОБА_7 за місцем проживання копії постанови про скасування іспитового строку від 29.01.2014, то останній мав можливість залишати реабілітаційний центр, а не перебував там впродовж всього строку, тобто останній мав можливість з`являтись до кримінально-виконавчої інспекції, однак цього не робив і лише після отримання постанови у 2014 році прибув до кримінально-виконавчої інспекції з метою з`ясування його дій, у зв`язку зі скасуванням іспитового строку. А по-друге, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про існування судового рішення щодо скасування звільнення його від відбування покарання та необхідність знаходитись за місцем проживання, змінив його, та мешкав за місцем проживання дружини, в судовому порядку ухвалу суду не оскаржував, що беззаперечно свідчить про те, що засуджений вчиняв дії, спрямовані на переховування від органів правопорядку.

З листів Голосіївського районного суду м. Києва, надісланих на адресу Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві та прокуратуру Голосіївського району м. Києва вбачається, що судом неодноразово вживались заходи, направлені на виконання ухвали суду від 29.01.2014 року, однак, вони не були дієвими, адже не було встановлено точного місцезнаходження ОСОБА_7 .

З приводу доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не ухилявся від виконання вироку, доказом чого може бути його звернення до Голосіївського РУГУ, де йому ставили відмітку про місце реєстрації в паспорті, то слід зазначити, що такі доводи спростовуються матеріалами справи, в яких міститься копія паспорта ОСОБА_7 , згідно якої відмітка про місце реєстрації проставлена ще до засудження ОСОБА_7 , а саме, 12.05.1998 року. Іншої інформації з даного приводу матеріали справи не містять.

Та обставина, що під час перебування в розшуку ОСОБА_7 одружився, то, як правильно встановив суд першої інстанції, зазначене не свідчить про те, що засуджений не вчиняв дій з метою ухилення від виконання вироку.

При цьому, на підтвердження факту вільного пересування ОСОБА_7 всією територією України доказів під час повторного розгляду в Шевченківському районному суді м. Києва надано не було. А той факт, що ОСОБА_7 є віруючою людиною та членом Релігійної організації «Релігійна громада « Київська єврейська месіанська громада у Печерському районі м. Києва» ніяким чином не може спростовувати факт переховування ОСОБА_7 від виконання вироку.

Інші доводи апеляційної скарги захисника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, та не указують на наявність таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали чи могли перешкоджати суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Будь - яких порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали, колегією суддів не встановлено.

А та обставина, що в даній справі було скасовано попередню ухвалу суду першої інстанції та здійснювався новий розгляд клопотання захисника, не може бути підставою для скасування ухвали суду від 16.10.2024 р.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального закону, а тому підстав для її скасування в частині відмови у задоволенні клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку суду, як того просить захисник в своїй апеляційній скарзі, не вбачає.

При цьому, слід зауважити, що встановивши той факт, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, і в цій частині ухвала суду не оскаржувалась захисником.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3