УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 757/17003/17-к

провадження № 51-4097ск19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 31 березня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 червня 2025 року,

установив:

Полтавський районний суд Полтавської області ухвалою від 31 березня 2025 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_5 та звільнив ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 365, частиною першою статті 171 Кримінального кодексу України (далі - КК), від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 цього Кодексу, а кримінальне провадження за обвинуваченням останнього закрив на підставі пункту 1 частини другої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Цією ж ухвалою місцевий суд залишив без задоволення цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , Головного управління Національної поліції в Харківській області, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином.

Полтавськийапеляційний суд ухвалою від 17 червня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення.

Доповнив резолютивну частину ухвали вказівкою про компенсацію процесуальних витрат за проведення дактилоскопічної експертизи від 24 липня 2015 року № 4312, трасологічної експертизи від 20 січня 2017 року № 1005/16- 33, судово-товарознавчої експертизи від 10 листопада 2016 року № 16582/16-53 за рахунок держави. В іншій частині ухвалу районного суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується з постановленими рішеннями. Стверджує про істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвали місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Уважає, що місцевий суд неправильно застосував положення статті 49 КК та в своєму судовому рішенні не обґрунтував того, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, за вчинення яких суд звільнив його від кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_6 повністю заперечив свою причетність до їх скоєння. Зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам статей 368, 370, 372 КПК та позиції Верховного Суду, наведеної в постанові від 24 лютого 2021 року № 192/3301/16, не встановив чи містить воно склад кримінальних правопорушень та чи вчинила його особа. На думку прокурора, апеляційний суд також допустив істотне порушення вимог КПК та неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі статтею 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Так, положеннями статті 49 КК визначено матеріально-правові підстави й умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо: з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені в законі строки (їх диференційовано залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення); протягом цих строків вона не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого; вона не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборони щодо застосування давності до вчиненого нею злочину.

Разом з тим необхідно зауважити, що застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.

Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначено в статтях 285-289 КПК. Зокрема, частина друга статті 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.

Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (стаття 49 КК, частина перша статті 285 КПК), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (частина третя статті 285 КПК). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Згідно із частиною четвертою статті 286 КПК, якщо під час здійснення судового розгляду щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Зазначені вище нормативні положення є імперативними та спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, відповідно до яких суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (частина 6 статті 22 КПК), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (частина перша статті 26 КПК).

За нормами пункту 1 частини другої статті 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Місцевий суд, установивши обставини, передбачені статтею 284 КПК, відповідно до вимог частини третьої статті 288 цього Кодексу своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. У цьому випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності є не правом, а обов`язком суду.

З наданих до касаційної скарги копій судових рішень видно, що орган досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфікував за частиною другою статті 365 (у редакції Закону України від 25 січня 2015 року), частиною першою статті 171 (у редакції цього ж Закону) КК.

Згідно зі статтею 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене: частиною другою статті 365 КК (у редакції Закону України від 25 січня 2015 року), є тяжким злочином, санкцією якого визначено найбільш суворе покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років;

частиною першою статті 171 КК (у редакції Закону України від 25 січня 2015 року), є кримінальним проступком, санкцією якого визначено найбільш суворе покарання у виді обмеження волі на строк до 3 років.

При цьому інкриміновані ОСОБА_6 кримінальні правопорушення було вчинено 29 січня 2015 року, тож на момент розгляду місцевим судом клопотання сторони захисту про застосування положень статті 49 КК до ОСОБА_6 передбачені законом строки давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вказані кримінальні правопорушення сплинули.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 3 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 2 років; 10 років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Як видно з оскарженої ухвали, суд першої інстанції, розглядаючи заявлене стороною захисту клопотання, з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи повідомленим про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності на підставі положень статті 49 КК та закриття кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень з нереабілітуючих підстав, надав згоду на таке звільнення та наполягав на задоволенні клопотання сторони захисту.

До того ж суд наголосив про те, що стороною обвинувачення не було надано будь- яких доказів скоєння ОСОБА_6 нового злочину й строків давності, передбачених статтею 49 КК, не було перервано та зупинено.

Отже, дотримуючись вимог, визначених у статтях 284, 286 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених статтею 49 КК.

Водночас суд згідно зі до статтею 372 КПК зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, які було інкриміновано ОСОБА_6 , суть питання, що вирішується ухвалою, установлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.

У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не повинен в обов`язковому порядку констатувати факт вчинення цією особою кримінально караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно.

До того ж варто зауважити, що передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Також під час вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень статті 49 КК від суду не вимагається встановлення факту, що було певне правопорушення, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення.

Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження у певних випадках може закриватися раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином установлені, доведені, підтверджені, тож доводи касаційної скарги про необхідність судом установлення факту вчинення певного кримінального правопорушення чи факту його вчинення конкретною особою є неспроможними.

Згадане узгоджується і з висновком, наведеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18), у якому зазначено про те, за змістом пункту 1 частини другої статті 284, частини третьої статті 285, частинами першої, четвертої статті 286, частини третьої статті 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою статтею 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Крім того, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині невиконання під час ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом вимог, передбачених статтею 368 КПК, Суд зазначає наведене нижче.

Так, указаною нормою закону передбачено питання, які зобов`язаний вирішити суд, ухвалюючи вирок.

Водночас вирок - це ухвалене іменем України судове рішення першої або апеляційної інстанції про винуватість або невинуватість особи та про призначення кримінального покарання чи звільнення від призначеного покарання.

Разом з тим, у цьому кримінальному провадженні суди не вирішували питань щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_6 у інкримінованих правопорушеннях та призначення покарання, оскільки на вирішення суду сторона захисту заявила клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності спливом строків давності, за результатами розгляду якого, ураховуючи частину четверту статті 286 КПК, суд таке рішення прийняв у формі ухвали.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу прокурора, доводи якої є аналогічні доводам його касаційної скарги, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвала місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є законною, обґрунтованою та вмотивованою. З таким висновком погоджується і Суд.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають сталій судовій практиці, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Так, цей суд, у рішенні «Коеме та інші проти Бельгії», 2000, §149 стосовно строків давності притягнення до відповідальності наголошує, що стаття 7 Конвенції не перешкоджає негайному застосуванню до незавершених проваджень законів, котрі продовжують такі строки, коли факти, що є підставою для обвинувачення ніколи не виходили за строк давності. У рішенні «Антія та Хупенія проти Грузії», 2020, § 38-43 ЄСПЛ виснував, що стаття 7 виключає можливість відновлення кримінального провадження після закінчення строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. На підставі цього ЄСПЛ дійшов висновку, що «якщо згідно з національним законодавством кримінальне правопорушення охоплюється застосуванням строку давності, аби виключити кримінальну відповідальність, стаття 7 Конвенції перешкоджатиме поновленню кримінального обвинувачення щодо такого правопорушення у зв`язку з відсутністю правової основи/підстави. Стверджувати протилежне було б рівноцінним ретроактивному застосуванню кримінального закону на шкоду обвинуваченому».

Водночас, посилання прокурора на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к, не є релевантним до цього провадження і Суд не бере до уваги, оскільки в зазначеній справі положення статті 49 КК застосовані до особи на стадії апеляційної перевірки вироку місцевого суду.

Тож наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про те, що під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, слід визнати безпідставними.

А отже, оскільки з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з пунктом 2 частиною другою статті 428 КПК.

Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428, статтею 441 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 31 березня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 червня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3