Справа № 163/601/25 Провадження №11-кп/802/450/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000091 за апеляційними скаргами першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований та проживає в селі Домінув 63 (21-007) Свідницького району Люблінського воєводства Республіка Польща, поляка, громадянина Республіки Польща, з повною загальною середньою освітою, водія приватного підприємства ОСОБА_13 , не одруженого, судимого 13 травня 2024 року вироком Старосамбірського районного суду Львівської області за ч.1 ст.332 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 12000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,

засуджений за ч.2 ст.332 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ( ОСОБА_12 ) визначено рахувати з моменту фактичного його затримання з 06:30 години 20 лютого 2025 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 ( ОСОБА_12 ) до вступу вироку в законну силу залишено попередній тримання під вартою.

Вироком вирішено питання речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 ( ОСОБА_12 ) визнаний винний та засуджений за те, що він усвідомлюючи, що в умовах дії на території України правового режиму «Воєнний стан», введеного Законом України №2102-IХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995, №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», військовозобов?язаним громадянам України віком від 18 до 60 років, виїзд за межі України заборонено, повторно вчинив спробу незаконного переправлення ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через державний кордон України шляхом надання вказівок та засобів при таких обставинах.

Близько 19:00 години 19 лютого 2025 року ОСОБА_8 на АЗС «Avetra», що в селі Вишнів Ковельського району Волинської області, під час знайомства та розмови з ОСОБА_14 запропонував перевезти його через державний кордон України шляхом приховування в кабіні автомобіля «Volvo», номерний знак НОМЕР_1 . В подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_14 направились до державного кордону України, що в селі Старовойтове Ковельського району Волинської області. З метою приховування від прикордонного контролю та подальшого незаконного переправлення через Державний кордон, обвинувачений приховав ОСОБА_14 між особистими речами у спальному відсіку кабіни водія зазначеного транспортного засобу і наказав мовчати при перевірці документів та огляді транспортного засобу працівниками державної прикордонної служби. При цьому, при в`їзді в зону прикордонного контролю не повідомив військовослужбовців НОМЕР_2 прикордонного загону ДПС України про перебування в кабіні ОСОБА_14 .

Близько 01:40 години 20 лютого 2025 року під час поглибленого огляду працівниками Головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_2 прикордонного загону ДПС України автомобіля «Volvo», номерний знак НОМЕР_1 , між особистими речами у спальному відсіку кабіни було виявлено та затримано ОСОБА_14 .

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Посилається на те, що при призначенні покарання суд першої інстанції встановивши наявність визначеної ст.69-1 КК України сукупності обставин, що пом`якшують покарання винного, а також відсутність обставин, які його обтяжують, не застосував положення даної норми закону. Зазначає на те, що судом першої інстанції не призначено ОСОБА_8 обов`язкового, передбаченого санкцією даної статті, додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Вказує на те, що суд першої інстанції неправильно визначив ОСОБА_8 початок строку відбування покарання, зробивши посилання на необхідність рахувати початок строку відбування покарання з моменту його затримання. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі 4 роки 8 місяців з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням міжнародних перевезень на строк 2 роки. Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 рахувати з моменту набрання даним вироком законної сили. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 20.02.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення. У решті вирок залишити без змін.

У поданій апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Зазначає на те, що зважаючи на встановлені в суді обставини необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та призначити покарання із застосуванням положень ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 30 тисяч неоподатковуваних доходів громадян, що становить 510 000 гривень.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримували та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, просили призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, прокурора, яка подану апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримувала, і заперечувала апеляційну скаргу захисника, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а апеляційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Доводи сторони захисту в частині пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , а саме застосування до нього положень ст.69 КК України та призначення покарання у вигляді штрафу, апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Місцевим судом взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого.

Також місцевим судом враховано конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_8 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, однак будучи засудженим 13 травня 2024 року вироком Старосамбірського районного суду Львівської області за ч.1 ст.332 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 12000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та менше ніж через 1 рік повторно вчинив аналогічний злочин, тому призначення йому такого ж виду покарання не буде ефективним і не відповідатиме загальним засадам призначення покарання згідно із ст.65 КК України.

Доводи апеляційної скарги про можливість застосування до ОСОБА_8 положень ст.69 КК України та призначення йому покарання у вигляді штрафу є безпідставними, оскільки визнані місцевим судом обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого в сукупності з даними про його особу не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.

Крім того, призначене ОСОБА_8 покарання у виді штрафу за попереднім вироком, не досягло мети покарання, адже не було достатнім для його виправлення та не змогло попередити повторного вчинення ОСОБА_8 аналогічного кримінального правопорушення.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Після викладення фактичних обставин конкретного кримінального правопорушення, які суд визнає доведеними, повинна даватись правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону статті або частини статті Кримінального кодексу України.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у незаконному переправленні особи через державний кордон України, сприянні його вчиненню вказівками та наданням засобів, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_8 , місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Відповідно до вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України свою вину визнав повністю, даних про те, що обвинувачений вчиненим злочином завдав шкоди не вбачаються.

До обставини, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого є: щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також, місцевим судом не встановлено обставин, які згідно ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Є обґрунтованими і доводи прокурора про те, що місцевий суд безпідставно не застосував до ОСОБА_8 обов`язкового, передбаченого санкцією даної статті, додаткового покарання у виді позбавлення обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Так, санкцією ч.2 ст.332 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до семи років. Додатковим безальтернативним покаранням є позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років.

Однак, суд першої інстанції у порушення закону України про кримінальну відповідальність належної оцінки суспільній небезпеці вчиненого ОСОБА_8 не надав, та відповідних заходів для упередження вчинення ним правопорушень аналогічної категорії не вжив: обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю не призначив.

Зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі №404/2081/22 викладено правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст.55 КК України (застосування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю). При розгляді вказаної справи судом зазначено, що зміст ст.55 КК не містить законодавчих заборон чи обмежень щодо призначення такого додаткового покарання в залежності від того, чи обіймав обвинувачений певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не призначив обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, чим невірно визначив покарання, передбачене санкцією частини відповідної статті кримінального закону.

Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку на підставі положень п.2 ч.1 ст.420 КПК України.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин, враховуючи особу винного, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, однак менше ніж через 1 рік повторно вчинив аналогічний корисливий злочин у період воєнного стану, апеляційний суд з урахуванням приписів ст.69-1 КК України призначає обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.2 ст.332 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням міжнародних перевезень на строк 2 (два) роки.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення як ним так і іншими особами кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно визначив ОСОБА_8 початок строку відбування покарання є слушними.

Згідно з положеннями ст.533 КПК України вирок суду, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Статтею 535 КПК України визначено, що судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Зокрема, ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 22.0.2025 ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 20.02.2025.

На даний час ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що строк відбування покарання за даним вироком необхідно рахувати з моменту набрання вироком законної сили та відповідно до ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 20.02.2025 по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 ( ОСОБА_12 ) в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 ( ОСОБА_12 ) за ч.2 ст.332 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною зі здійсненням міжнародних перевезень на строк 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 рахувати з моменту набрання даним вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 20.02.2025 по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня отримання його копії.

Головуючий

Судді: