Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1393/24
Провадження № 1-кп/499/52/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (далі також прокурор), обвинуваченого ОСОБА_4 (далі також обвинувачений, особа) та його захисника адвоката ОСОБА_5 (далі також захисник) розглянув у відкритому судовому засіданні, в залі суду, обвинувальний акт кримінального провадження № 0001127 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Житомира, проживаючого у квартирі АДРЕСА_1 , одруженого, з вищою освітою, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

У С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та стаття (частини статті) КК, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа таке

1.1. 05 вересня 2024 року, біля 17 години 00 хвилин, у світлий час доби, під час опадів у вигляді дощу в напрямку міста Одеса, на мокрому асфальтобетонному покриттю, обвинувачений керував технічно справним автомобілем марки «BMX X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі також автомобіль 1), в якому здійснював перевезення неповнолітніх пасажирів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі також діти), та на 409 кілометрі + 500 метрів кілометрі автомобільної дороги «Київ-Одеса» порушив вимоги пункту 1.5, підпунктів «б», пункту 2.3, пункту 12.1, пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР), відповідно до яких, не повинен був створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків та зобов`язаний бути: уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Натомість обвинувачений не був уважним, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вжив належних і своєчасних заходів до зниження швидкості свого руху до безпечної та допустимої на даній ділянці дороги, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, продовжив рух із попередньою швидкістю, внаслідок чого на цій ділянці автодороги не впорався із керуванням автомобіля 1 та втратив контроль над його керуванням, внаслідок чого некерований автомобіль 1, тобто в стані бічного заносу (бічного ковзання), обертаючись навколо своєю осі, перетнув розділювальну смугу і виїхав на смуги зустрічного руху, де відбулося зіткнення правою передньою і бічною сторонами кузову з правою передньою стороною кабіни спеціалізованого вантажного автомобіля-платформи «IVECO 70C17» (далі також автомобіль 2), який здійснював рух у зустрічному напрямку в своїй смузі руху (далі ДТП).

Унаслідок ДТП пасажирам автомобіля «BMW X5», спричинені тілесні ушкодження, від яких настала їх смерть на місці події:

- ОСОБА_6 отримав множинні тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми тулуба, множинних переломів 8, 9 правих ребер з розривами плеври та крововиливом в праву плевральну порожнину, крововиливів під плевру воріт легень, розриви правої частки печінки та селезінки з крововиливом в черевну порожнину, крововиливів під капсулу біля воріт нирок, з розривом в ділянці воріт правої нирки, садна тулуба, садна верхніх та нижніх кінцівок, закритого перелому правої плечової кістки, садна та рани кінцівок;

- ОСОБА_7 отримав множинні тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної травма голови, шиї, тулуба, кінцівок: відкритої черепно-лицьова травми та закритої травми ший: садна та забійної рани голови, багатоуламкового перелому кісток і хрящів носа, вогнищевого крововиливу в м`яких тканинах голови, багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепу, розриву твердої мозкової оболонки, розтрощення лобових часток головного мозку, розриву атланто-окципітального зчленування та повного поперечнивого розриву стовбура головного мозку, крововиливу під передньою продольною зв`язкою шийного відділу хребта та в м`яких тканинах шиї; закритої травми грудної клітки і живота: садна грудної клітки, рваної непроникаючої рани передньо-бічної поверхні грудної клітки зліва, забою легенів, крововиливи у коренів обох легенів з розповсюдженням його в навкологортальну клітковину дуги аорти, навколосерцеву сумку та середостіння, розриву селезінки, крововиливу під капсулу підшлункової залози та в товщі брижі тонкої кишки, крововиливу в жирову капсулу правої нирки; травми кінцівок: множинних саден верхніх кінцівок та правого стегна, множинних різаних ран лівої верхньої кінцівки, рваної рани лівого передпліччя, відкритого багатоуламкового перелому лівих променевої і ліктьової кісток з крововиливом в оточуючих м`яких тканинах лівого передпліччя, закритого багатоуламкового перелому правої стегнової кістки з крововиливом в оточуючих м`яких тканинах правого стегна.

1.2. За таких фактичних обставин особа обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286 КК, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб.

2.Учасники судового провадження висловили таке

2.1. Обвинувачений у скоєному діянні визнав себе винним повністю, підтвердив у своїх свідченнях сутність пред`явленого йому обвинувачення, мотив і спосіб вчинення кримінального правопорушення, а також додатково показав, що вчинене відбулося внаслідок перевищення ним допустимої швидкості, щиро розкаявся, надалі порушувати ПДР намірів не має, шкоду потерпілій фактично не відшкодовував, бо така шкода не може вимірюватися матеріально, збирається відшкодувати шкоду водієві автомобіля 2, вже після ухвалення вироку.

2.2. Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засідання зазначила, що: дотепер перебуває в шлюбі з обвинуваченим, діти походили від неї; обвинувачений фактично не відшкодовував їй шкоду, яка не має прямого грошового еквіваленту, а факт дарування їй обвинуваченим квартири після ДТП не має жодного відношення до цього кримінального провадження; зважаючи, що залишається невідомим, яке покарання буде призначене обвинуваченому за цим кримінальним провадженням вона призначена директором та є власником приватного підприємства «Страж-В», проте господарською діяльністю займається фактично обвинувачений; не знає чи обвинувачений відшкодував шкоду водієві автомобіля 2; просить призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

2.3. Представник органу з питань пробації, належно повідомлена про дату, час і місце в судове засідання не прибула, направивши до суду досудову доповідь щодо обвинуваченого, що за правилами частини 3 статті 327 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не перешкоджає судовому розгляду.

3. Докази на підтвердження встановлених обставин такі

3.1. За відсутності заперечень учасників судового провадження, добровільності їх позиції, сумнівів у правдивості свідчення обвинуваченого, суд, у порядку встановленому статтею 349 КПК, обмежив судовий розгляд допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що характеризують його особу й необхідних для ухвалення вироку, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються й правильно розуміються.

Обвинувачений повністю визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення. Під час допиту обвинувачений детально розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення та щиро розкаявся в скоєному, не піддавши сумніву обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, місця, часу, мотиву, мети і способу вчинення кримінального правопорушення.

3.2. Довідка комунального некомерційного підприємства «Іванівський медичний центр» Іванівської селищної ради Одеської області свідчить, що обвинувачений о 18 годині 14 хвилин був доставлений до приймального відділення бригадою швидкої медичної допомоги. Загальний стан середньої тяжкості, у свідомості, доступний до контакту. Проведено первинну хірургічну обробку ран та інфузійну, антибактеріальну, протинабрякову терапію. Госпіталізований до хірургічного відділення для подальшого лікування (том 1, а.с. 133).

Висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 від 24 жовтня 2024 року № 3040 свідчить, що смерть ОСОБА_7 настала від поєднаної травми голови, шиї, тулуба, кінцівок, спричиненої під час дорожньо-транспортної події, у вигляді багато уламкового перелому кісток черепу та розтрощення головного мозку, розривуатланто-окципітального зчленування з повним поперечним розривом стовбура головного мозку, розривів селезінки та переломів кісток кінцівок (том 1, а.с. 136-139).

Висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6 від 04 листопада 2024 року № 3039 свідчить, що смерть ОСОБА_6 настала від отриманих множинних ушкоджень: закритої травми тулуба у вигляді переломів правих ребер з розривами плеврита крововиливом в праву плевральну порожнину, крововиливів під плевру воріт легень, розривів правої частки печінки та селезінки з крововиливом в черевну порожнину крововиливів під капсула біля воріт нирок, з розривом у ділянці воріт правої нирки, закритого перелому правої плечової кістки (том 1, а.с. 144-147).

Висновок експертного судово-медичного-гістологічного дослідження від 06 вересня 2024 року №1826/3040 свідчить, що на підставі гістологічного дослідження тканин ОСОБА_7 встановлено: субарахнаїдальний крововилив; ділянки деструкції,дрібні вогнища внутрішньо мозкових крововиливів; вогнищевий крововилив в м`які тканини голови; травматичний розрив легень з фокусами інтраальвеолярних крововиливів; травматичний розрив селезінки - без виражених реактивних змін; нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів; набряк головного мозку; дистрофію міокарда (том 1, а.с. 140-141).

Висновок експертного судово-медичного-гістологічного дослідження від 23 жовтня 2024 року №1826/3039 свідчить, що на підставі гістологічного дослідження тканин ОСОБА_6 встановлено: травматичний розрив печінки, нирки та селезінки - з розтрощенням паренхіми та крововиливами; вогнищеві інтральвеолярні крововиливи в легеневу паренхіму - без реактивних змін; нерівномірно виражене венозне повнокрів`я внутрішніх органів, жирову емболію судин легень слабкого ступеня; набряк головного мозку; дистрофію міокарду; гідропічну дистрофію гепатоцитів в печінці (том 1, а.с. 150-151).

Висновок судової транспортно-трасологічної експертизи обставин зіткнення автомобілів 1, 2 від 01 листопада 2024 року №224-4944 свідчить, що:

- в умовах пригоди автомобіль 1 передньою частиною правого борта контактував з передньою частиною автомобіля 2 справа під кутом близько 150-170 градусів, при відліку його від лінії повздовжньої осі автомобіля 2;

- на підставі слідів, що зафіксовані в протоколі огляду місця ДТП та схеми до нього необхідно зробити висновок про зіткнення на правій, за ходом автомобіля 2 смузі;

- відсутність слідів коліс автомобілів не дозволяють визначити їх взаємне положення на смузі руху автомобіля 2, але, зі встановленої слідством фабули пригоди та судячи з кінцевого розташування автомобілів, можливо зробити висновок про рух автомобіля 2 на своїй смузі прямо, рух йому назустріч під встановленим вище кутом автомобіля 2 в заносі правим бортом уперед (том 1, а.с. 166-168).

Висновок судової автотехнічної експертизи технічного стану систем керування та ходової частини автомобіля 2 від 04 листопада 2024 року №24-4649 свідчить, що: - гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля 2 на момент експертного огляду перебували в технічно несправному стані, мали низку аварійних пошкоджень; - аварійні ушкодження систем виникли в умовах ДТП під час зіткнення із зустрічним автомобілем 1; - на момент ДТП системи знаходилися в працездатному стані, забезпечували водію можливість безпечно керувати транспортним засобом, не мали несправностей, що раптово проявилися б та впливали на стійкість руху (том 1, а.с. 184-185).

Висновок судової автотехнічної експертизи технічного стану систем керування та ходової частини автомобіля 1 від 05 листопада 2024 року №24-4945 свідчить, що: - гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля 1 на момент експертного огляду перебували в технічно несправному стані, мали низку аварійних пошкоджень; - аварійні ушкодження систем виникли в умовах ДТП при зіткненні із зустрічним автомобілем 2; - на момент ДТП системи знаходилися в працездатному стані, забезпечували водію можливість безпечно керувати транспортним засобом, не мали несправностей, що раптово проявилися б та впливали на стійкість руху (том 1, а.с. 193-195).

Висновок судової автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобілів 1, 2 від 04 листопада 2024 року свідчить, що: - швидкість автомобіля 1 до моменту заносу, тобто до моменту втрати водієм контролю за керуванням, складала близько 143 км/год; - водієві автомобілю 1 відповідно з вимогами пункту 12.1 ПДР належало рухатися з такою швидкістю, але не більше 110 км/год, яка б забезпечила йому технічну можливість збереження контролю за керуванням транспортним засобом на мокрій ділянці дороги; - дії водія автомобіля 2 в умовах ДТП регламентувалися вимогами пункту 12.3 ПДР, згідно з якими з моменту виявлення факту заносу автомобіля 1 водію необхідно було вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу; - водій автомобіля 1 належним виконанням вимог пункту 12.1 ПДР мав технічну можливість запобігти ДТП; - водій автомобіля 2 в умовах пригоди не мав технічної можливості уникнути зіткнення н6алежним виконанням вимог пункту 13.3 ПДР; - дії водія автомобіля 1, які не відповідали вимогам пункту 12.1 ПДР, з експертної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП (том 1, а.с. 206-209).

3.3. Обвинувачений та потерпіла 19 жовтня 2010 року уклали шлюб, який зареєстрував відділ реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1819. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу «Гейне-Голованова» (том 1, а.с. 161).

Свідоцтво про народження свідчить, що дитина ОСОБА_6 , 15 червня 2014 року походить від обвинуваченого та потерпілої (том 1, а.с. 162).

3.4. Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ухвалою від 16 вересня 2025 року наклав арешт на: - легковий автомобіль «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 19.07.2022 року, який належить ОСОБА_8 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2 ; - автомобіль-платформа марки «IVECO 70C17», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; - на MicroSD карту 32 GB (з можливим відеозаписом обставин ДТП) (далі також ухвала від 16 вересня 2024 року, том 1, а.с. 152-153).

3.5. Письмова заява власника автомобіля 2 ОСОБА_9 від 28 лютого 2025 року свідчить, що обвинувачений натепер не компенсував йому завдану шкоду, через що його господарська діяльність зазнає збитків і він вимушений нести додаткові витрати, а обвинувачений уникає будь-яких розмов з ним щодо повного відшкодування шкоди (том 1, а.с. 234).

4. Положення закону, якими суд керувався такі

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (частина 1 статті 2 КПК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 1, 2 статті 50 КК).

Суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (пункту 3 частини 1 статті 65 КК).

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2 статті 65 КК).

Якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням (частина 1 статті 75 КК).

5. Мотиви призначення покарання та обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання такі

5.1. Оскільки, зважаючи на аналіз доказів, досліджених з урахуванням положень частини 3 статті 349 КПК, встановлено, що обвинувачений, вчинив дії, за наведених у підпункті 1.1. пункту 1 цього вироку фактичних обставин, тому суд вважає доведеною його вину у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб.

5.2. Зважаючи на приписи статей 65-68 КК,суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, визнає його щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, а також встановив відсутність обставин що обтяжують покарання.

Суд бере до уваги відомості про обвинуваченого як про особу, який: позитивно характеризується за місцем проживання та роботи; раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, притягувався до адміністративної відповідальності за перевищення швидкісного режиму; здійснює волонтерську діяльність з надання допомоги військовослужбовцям Збройним Силам України та іншим особам; має постійне місце проживання; офіційно працевлаштований; натепер фактично не відшкодував шкоду потерпілій та іншій особі, якій завдана шкода внаслідок ДТП; не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває.

Суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, за якою орган пробації вважає, що ризики вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюються як низькі, а виправлення обвинуваченого можливе без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства (далі доповідь, 225-227).

5.3. У контексті врахованого суд зазначає, що дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд наголошує, що: особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень; у кожному конкретному випадку необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, зважаючи на цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість й достатність обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнає і Європейський суд з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За приписами статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами статті 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, яке має бути необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Заразом, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суд має встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням та дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, бо приписи статті 69, 75 КК застосовується тільки, коли для цього є умови і підстави.

5.4. Зважаючи на приписи статті 65, 75 КК, суд вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього, оскільки обвинувачений допустив грубе порушення правил дорожнього руху, внаслідок чого загинуло двоє дітей.

Водночас суд враховує, що обвинувачений вчинив тяжке кримінальне правопорушення, яке полягає в грубому порушенні декількох пунктів ПДР, і такі його дії призвели до незворотних наслідків, власне загибелі двох дітей.

Адже, метою покарання є не тільки виправлення винного, а й запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як винним, так і іншими особами - це так зване загальне запобігання вчиненню кримінальних правопорушень. Суд у такий спосіб констатує, що відповідні діяння є суспільне небезпечними і всі особи зобов`язані уникати їх вчинення.

Відтак, сама можливість караності таких діянь виступає засобом стримування осіб, схильних до кримінально-протиправної поведінки.

До того ж обвинувачений не вчинив жодних дій направлених бодай на мінімальні відшкодування очевидної шкоди власнику автомобіля 2, витрат щодо зберігання автомобіля тощо, в не залежності від певного страхового відшкодування, яке може не забезпечити покриття всіх видів шкоди, а обвинувачений вчинив дії щодо відчуження свого нерухомого майна потерпілій, тобто дружині, яка є власником також іншого майна. Такі дії можуть свідчити про намагання обвинуваченим надалі уникнути від фактичного відшкодування шкоди власнику автомобіля 2, тому зазначена поведінка негативно характеризує обвинуваченого.

Крім того, суд наголошує, що кримінальне правопорушення, передбачене статтею 286 КК, спрямовано проти безпеки руху, а тому позиція потерпілої про вид і розмір покарання хоча й може враховуватися під час призначення покарання, однак не є визначальною, бо в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не тільки потерпілих, а й всіх учасників дорожнього руху. Оскільки дії обвинуваченого спричинили незворотну втрату найвищої соціальної цінності, незважаючи на їх спорідненість - життя двох людей, а покарання має відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, щоб такі випадки не мали повторення знову.

Тож, звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі статті 75 КК та встановлення іспитового строку не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Тому, суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі буде відповідати загальним засадам призначення покарання, буде законним та справедливим, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

5.5. Одночасно суд зазначає, що приписи частини 1 статті 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто, щоб суд застосував положення частини 1 статті 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення суд повинен оцінювати з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у всякому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Суд вважає, що з урахуванням особи винного, наявність лише щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, в цьому кримінальному провадженні не призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим діяння.

Заразом суд звертає увагу, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення кримінального правопорушення, майна, здобутого злочинним способом. Визнання обвинуваченим лише своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Отже стосовно обвинуваченого відсутнє активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки він не вчиняв таких дій.

Тому, суд не застосовує положення частини 1 статті 69 КК, оскільки, з урахуванням тяжкості та характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, встановлені обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

5.6. Відтак, з урахуванням викладеного, зважаючи на положення статті 65 КК про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень, та досягнення інших цілей покарання, суд вважає, що зазначені обставини не дозволяють застосувати стосовно обвинуваченого положення статей 69, 75, 76 КК.

Отже, суд призначає особі покарання в межах, встановлених санкцією частини 3 статті 286 КК, та вважає можливим призначити йому мінімальний строк покарання, тому він підлягає поміщенню на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

6. Мотиви щодо додаткового покарання такі

Під час призначення покарання за відповідною частиною статті 286 КК мають враховуватися не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд зауважує, що зважаючи на приписи частини 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд зазначає, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 286 КК є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений в примітці до статті 286 КК, і його додатковим обов`язковим об`єктом виступає життя і здоров`я особи.

Під час судового розгляду, обвинувачений та його захисник не надали доказів на підтвердження того, що діяльність обвинуваченого пов`язана тільки з правом керування транспортним засобом чи він потребує постійного користування транспортним засобом з певних медичних причин.

Тому суд вважає, що призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не буде справедливим та не сприятиме меті - запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових кримінальних правопорушень.

Позбавлення права керування транспортними засобами є найбільш ефективним способом попередження правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, оскільки не дозволяє керувати особам, які грубо порушили ПДР надалі керувати автомобілем.

Відтак, вирішуючи питання про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, які призвели до загибелі двох дітей, суд доходить висновку, що призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк передбачений санкцією частини 3 статті 286 КК буде відповідати ступеню тяжкості кримінального правопорушення, обставинам, наслідкам вчиненого кримінального правопорушення.

7. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються під час ухвалення вироку такі

7.1. Суд не ухвалює рішення про цивільний позов, який в кримінальному проваджені не пред`явлений.

7.2. Суд вважає, що за відсутності випадків визначених частиною 4 статті 174 КПК, накладений слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси ухвалою від 16 вересня 2025 року арешт необхідно скасувати.

7.3. Суд вважає, що відповідно до частини 9 статті 100 КПК, після набрання вироком законної сили речові докази необхідно повернути законним володільцям.

7.4. Процесуальні витрати за проведення судової автотехнічної експертизи автомобіля 1 в розмірі 9087 гривень 36 копійок; судової автотехнічної експертизи автомобіля 2 в розмірі 6058 гривень 24 копійки, судової транспортно-трасологічної експертизи в розмірі 6058 гривень 24 копійки, судової авто технічної експертизи в розмірі 6058 гривень 24 копійки, а всього в загальному розмірі 27262 гривні 08 копійок необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави.

7.5. Суд зазначає, що стороною обвинувачення письмове клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не подавалося.

Керуючись статтями 369-371, 373-374, 615 КПК, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки п`ять місяців.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі обчислювати з моменту фактичного затримання та взяття під варту ОСОБА_4 в порядку виконання вироку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в загальному розмірі 27262 (двадцять сім тисяч двісті шістдесят дві) гривні 08 копійок.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року на:

- легковий автомобіль «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 19.07.2022 року, який належить ОСОБА_8 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2 ;

- автомобіль-платформа марки «IVECO 70C17», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

- на MicroSD карту 32 GB (з можливим відеозаписом обставин ДТП).

Залишити в матеріалах справи №499/1393/24 речовий доказ: MicroSD карту 32 GB (з можливим відеозаписом обставин ДТП).

Речові докази:

- легковий автомобіль «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути законному володільцю ОСОБА_8 ,

- автомобіль-платформа марки «IVECO 70C17», реєстраційний номер НОМЕР_3 , повернути законному володільцю ОСОБА_9 .

Вирок суду може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду, через Іванівський районний суд Одеської області способом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_10