Справа № 646/8968/24
Провадження № 1-кс/646/2227/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Харків

Слідчий суддя Основ`янського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання : ОСОБА_2 ,

прокурора : ОСОБА_3 ,

слідчого : ОСОБА_4 ,

власника майна : ОСОБА_5 ,

представника власника майна адваката ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання слідчого ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000055 від 06.06.2024 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Основ`янського районного суду міста Харкова надійшло клопотання слідчого ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000055 від 06.06.2024 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, в якому слідчий просить суд накласти арешт на автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, номерний знак НОМЕР_1 , 2011 р.в., колір білий, кузов НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі заборони на відчуження, заборони на зміну, в тому числі поділу, об`єднання об`єкту, зміни опису об`єкту, з метою забезпечення збереження речових доказів.

В обґрунтування клопотання, слідчий вказав, що рішенням 35 сесії Харківської міської ради 4 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об`єктів» від 27.04.2005 № 78/05 приватному підприємству фірмі «Основа» надано земельну ділянку загальною площею 1,2066 га в оренду по вул. Родини Ковалевських (колишня назва - Єрмаківська), 1 для будівництва авторемонтних боксів, майданчику для відстою автотехніки та адміністративно-побутових приміщень строком до 01.12.2006 (але не пізніше прийняття об`єкту до експлуатації) та для експлуатації строком до 01.02.2030. Зазначене рішення реалізоване не було, договір оренди не укладено.

Водночас, рішенням 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про використання земельних ділянок для суспільних потреб» від 21.02.2018 № 983/18 скасовано пункт 76 додатку 1 до рішення 35 сесії Харківської міської ради 4 скликання «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об`єктів» від 27.04.2005 № 78/05, яким приватному підприємству фірмі «Основа» надано земельну ділянку загальною площею 1,2066 га. в оренду по вул. Родини Ковалевських (колишня назва - Єрмаківська), 1 для будівництва авторемонтних боксів, майданчику для відстою автотехніки та адміністративно-побутових приміщень строком до 01.12.2006 (але не пізніше прийняття об`єкту до експлуатації) та для експлуатації строком до 01.02.2030.

В цей час у ОСОБА_5 виник умисел на самовільне зайняття частини зазначеної земельної ділянки за вище вказаною адресою.

Так, з метою реалізації раніше виниклого умислу, у не встановлений в ході досудового розслідування час та спосіб, однак не пізніше 06.09.2023, ОСОБА_5 , будучи достовірно обізнаним про вищевказане рішення сесії Харківської міської ради, розуміючи, що раніше замовлений «Проект відведення земельної ділянки ППФ «ОСНОВА від 2004 року», для проектування, будівництва та експлуатації авторемонтних боксів, майданчику для відстою автотехніки та адміністративно-побутових приміщень по вул. Єрмаківській 1, не був затверджений Харківською міською радою, діючи умисно, без належних правових підстав, самовільно здійснив будівництво споруди у виді малої архітектурної форми паркану по периметру земельної ділянки, розташованої між адресами по просп. Аерокосмічний, 104 та просп. Аерокосмічний, 106 у м. Харкові, за координатами: 49.9621253, 36.2579623, загальною площею 1,1865 га., яка належить територіальній громаді міста Харкова, огородивши її, таким чином здійснивши її самовільне зайняття.

Після чого, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на самовільне будівництво споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, став використовувати вищевказану огороджену земельну ділянку у якості стоянки для розміщення та відстою великогабаритних транспортних засобів, чим порушив порядок використання земель та вимог ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, а також п. 5 ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Внаслідок зазначених дій, територіальній громаді міста Харкова, в особі Харківської міської ради, на підставі висновку експерта було заподіяно шкоди на суму 292 527, 59 грн.

04.09.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Причетність ОСОБА_5 , до скоєння зазначеного кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами: висновком економічної експертизи, проведеними тимчасовими доступами до речей та документів, показаннями свідків та іншими доказами у їх сукупності.

За матеріалами кримінального провадження є достатні підстави вважати, що протиправними діями підозрюваного ОСОБА_5 , державним інтересам в особі територіальної громади Харківської міської ради спричинено шкоду на загальну суму 292 527, 59 гривень, що підтверджується відповіддю Головного управління Держгеокадастру в Харківській області від 02.09.2025 № 10-20-5,1-5126/0/19-25 та висновком судової економічної експертизи.

Станом на теперішній час спричинена матеріальна шкода протиправними діями підозрюваного ОСОБА_5 , не відшкодована.

Крім того, ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, з який передбачено покарання у вигляді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк, і яке, відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості.

З метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою забезпечення відшкодування завданих збитків та збереження речових доказів, у органа досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на майно, що належить підозрюваному ОСОБА_5 .

Так, згідно інформації отриманої з Національного агентства України з питань виявлення, рошуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА), на підозрюваного ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, номерний знак НОМЕР_1 , 2011 р.в., колір білий, кузов НОМЕР_2 .

Слідчий та прокурор в судовому засіданні підтримали клопотання та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник власника майна заперечив щодо задоволення клопотання та вказав, що клопотання про арешт майна значною мірою повторює зміст Повідомлення про підозру від 04.09.2025 та не містить жодного обґрунтування щодо необхідності застосування такого заходу як арешт майна підозрюваного з посиланням на існування ризиків щодо приховання, зниження чи відчуження такого майна підозрюваним, не надано доказів намагання ОСОБА_5 приховати чи позбутись належного йому майна, та зазначив, що автомобіль знаходиться в непридатному для використання технічному стані. Крім того, вказав, що Витяг з ЄРДР та Повідомлення про підозру жодним чином не доводять факти щодо наявності дій та складу кримінального правопорушення, виявлення відповідно до Протоколу огляду будівель, огорожі, автомобілів жодним чином не доводить складу інкримінованого кримінального правопорушення (самочинного будівництва), оскільки сам по собі факт ведення господарської діяльності не має жодного значення для доказування самовільного будівництва, наданий Лист Держгеокадастру з розрахунком розміру шкоди також не є належним і допустим доказом тому, що цей лист не може замінювати висновок судового експерта, а наявність та розмір шкоди не мають значення для кваліфікації, протоколи допиту свідків, які підтверджують те, що вони залишали свої ТЗ та сплачували за це кошти, не є належними доказами скоєння інкримінованого кримінального правопорушення та не мають жодного доказового значення, оскільки покази свідків не можуть замінити собою письмові докази щодо здійснення оплати тощо (касові чеки, квитанції, платіжні доручення і т.п.); а листування з Держеокадастром та КП «Сучасне місто» не спростовує аргументів та доказів поданих стороною захисту на підтвердження відсутності події та складу кримінального правопорушення, а також непричетності підозрюваного до інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні клопотання.

Також, захисник вказав, що повідомлення про підозру від 04.09.2025 не є обґрунтованим та просив суд надати оцінку обґрунтованості підозри.

Слідчий суддя, вислухавши представника власника, прокурора, дослідивши клопотання та матеріали, додані до нього приходить до такого висновку.

З матеріалів клопотання встановлено, що у провадженні ВП № 1 ХУП № 1 ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження за № 0000055 від 06.06.2024 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Причетність ОСОБА_5 до скоєння зазначеного кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами: висновком економічної експертизи, проведеними тимчасовими доступами до речей та документів, показаннями свідків та іншими доказами у їх сукупності.

04.09.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

За таких умов на цьому етапі досудового розслідування наявна обґрунтована підозра щодо ймовірного вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, що може бути підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна. При цьому необхідно зауважити, що на етапі досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, винуватість чи невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою (за стандартом обґрунтованої підозри) для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є арешт майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Арешт майна є одним із таких заходів забезпечення кримінального провадження ст. 131 ч.2 п.7 КПК України.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 10, ч. 11 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

За змістом положень ч.1 ст.173 КПК України, обов`язок надання доказів необхідності арешту покладений на особу, яка подає клопотання про арешт майна, а слідчий суддя зобов`язаний відмовляти у задоволенні цього клопотання в разі, якщо доказів про необхідність арешту майна не буде надано автором клопотання.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

За змістом ст. 170 КПК України арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Частиною другою даної норми закону передбачена можливість накладення слідчим суддею арешту на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 КПК України.

Також системний аналіз положень ст.ст. 167, 170, 172, 174 КПК України дає підстави вважати, що арешт може бути накладений не тільки на майно у вигляді речей підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за завдану ними шкоду, але й інших осіб, якщо вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 КПК України.

Згідно ч.7 ст. 237 КПК України вилучені речі та документи під час огляду вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Частиною другою вищезазначеної статті встановлено, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони могли зберегти сліди вчинення кримінального правопорушення та/або зберігати на собі його сліди

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. При цьому, на відміну від інших правових підстав, передбачених ч.2 ст.170 КПК України, арешт з метою забезпечення речових доказів не вимагає повідомлення про підозру у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За результатами досліджених доказів, встановлено, що авто, яке слідчий просить арештувати, належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , не вилучалася, а відтак не набуло статусу тимчасово вилученого майна та не визнано речовим доказом, що підтверджено слідчим та прокурором в судовому засіданні.

Надаючи оцінку обґрунтованості клопотання прокурора про накладення арешту слідчий суддя враховує також, що слідчим не доведено можливість використання відповідного майна як доказу у кримінальному провадженні, не доведено, що належний автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, номерний знак НОМЕР_1 , 2011 р.в., колір білий, кузов НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є знаряддям кримінального правопорушення, тому відсутня необхідність такого ступеню втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, в частині накладення арешту на зазначене майно.

Прокурором не виконано обов`язок про надання доказів та доведення перед судом їх переконливості під час розгляду даного клопотання, не доведено наявності трьох обов`язкових ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст.132 ч.3 КПК України), а тому застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається.

Відтак, у клопотанні про арешт майна також відсутні відомості, які вказують на те, що майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як слідує зі змісту вказаного клопотання, а ні слідчий, а ні прокурор у клопотанні про арешт майна не навели доводів, щодо настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню у разі не накладення арешту на майно.

Слідчий суддя також погоджується з доводами захисника ОСОБА_6 про те, що долучений до матеріалів справи Лист Держгеокадастру № від 02.09.2025 з зазначеним розрахунком розміру шкоди є не належним і не допустим доказом визначення розміру завданої майнової шкоди, що не може замінювати висновок судового експерта, який прокурором не надано.

Окрім цього, не зазначено та не обґрунтовано співмірність вартості майна, яке належить арештувати, з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та не доведено необхідності накладення арешту саме на дане майно підозрюваного, не проаналізовано наявність іншого майна та грошових коштів у підозрюваного, що можуть бути джерелом відшкодування завданої шкоди у майбутньому у випадку доведеності вини підозрюваного у її спричиненні.

Суд також вважає, що слідчим у відповідності до вимог ст. 170 КПК України не доведено сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що зазначено майно підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Крім того, санкція передбачена ч. 1 ст. 197-1 КК України не містить такого виду додаткового покарання як спецконфіскація чи конфіскація.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно зі ст.ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Норми кримінального процесуального кодексу не вимагає аби зібрані органом досудового розслідування на підтвердження вчинення кримінального правопорушення докази були достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Вищевказаний транспортний засіб не має суттєвого значення для встановлення важливих обставин вчинення кримінального правопорушення, що розслідується, зокрема, він не визнаний речовим доказом, не має необхідності в проведенні експертних досліджень під час проведення досудового розслідування та не впливає на доведення вини особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

З огляду на положення ч.1 ст.22 КПК України, відповідно до якої кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для власника, слідчий суддя дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення даного клопотання прокурора про арешт вилученого майна.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 107, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000055 від 06.06.2024 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1