Дата документу 29.04.2025 Справа № 336/6536/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/600/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/6536/24Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 березня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с.Минєєво Іркутської області рф, проживає у АДРЕСА_3 ,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 22.05.2025 року включно продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст.307 КК, ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч.ч.2, 3 ст.307 КК, ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.3 ст.307 КК.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту із одночасним покладенням на нього передбачених ст.194 КПК обов`язків, у тому числі носити електронний засіб контролю. Свої вимоги мотивував тим, що копію клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 вручено не було. Передбачені ст.177 КПК ризики відсутні, їх існування не підтверджується. Разом із тим, сама по собі лише тяжкість обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. ОСОБА_8 не має наміру жодним чином впливати на свідків, а також вчиняти інші злочини. Обвинувачений посилається на активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та на відсутність відомостей про недотримання ним належної процесуальної поведінки. На переконання обвинуваченого, твердження районного суду, що він не має законного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків не відповідають дійсності. Відтак, апелянт вважає, що існують правові підстави для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_8 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду. Клопотання про забезпечення його участі в апеляційному розгляді не надходило. Тому колегія суддів, з огляду на положення ч.4 ст.422-1 КПК, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію захисника, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала районного суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в апеляційному порядку ніким не оскаржена, тому з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК, ухвала суду в цій частині не переглядалась.

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 за ч.1 ст.306, ч.ч.2, 3 ст.307 КК, ОСОБА_12 за ч.3 ст.307 КК, ОСОБА_9 за ч.ч.2, 3 ст.307 КК, ОСОБА_10 за ч.3 ст.307 КК, ОСОБА_8 за ч.2 ст.307 КК.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на зазначених вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні двох тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, і за їх вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Вказані обставини, на переконання судової колегії, дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

Крім того, встановлено, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 наразі триває і не завершено.

А тому, на переконання апеляційного суду, існують достатні підстави стверджувати про наявність ризику незаконного впливу на свідків, яких не допитано у судовому засіданні.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, стабільне та законне джерело доходу у нього відсутнє. ОСОБА_8 неодружений, осіб на утриманні не має. Перелічені відомості вказують на відсутність у обвинуваченого стійких соціальних зв`язків. Достовірних даних на підтвердження обставин протилежного змісту, на які посилався апелянт, матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду не встановлено.

Апеляційний суд зважає й на те, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності та звільнявся від відбування покарання з випробуванням.

Такі обставини у сукупності, на переконання колегії суддів, дають беззаперечні підстави для висновку, що обвинувачений на шлях виправлення та перевиховання не став, опинившись на волі, за відсутності стримуючих факторів належної процесуальної поведінки, потенційно може продовжувати займатись протиправною діяльністю, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення.

З урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів, усупереч доводам апеляційної скарги, вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

Гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , на переконання судової колегії, не вбачається можливим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 із посиланням на його активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, тобто вчинення передбачених п.2 ч.1 ст.66 КК дій, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки ці питання підлягають оцінці під час розгляду місцевим судом справи по суті пред`явленого цій особі обвинувачення.

Апеляційний суд під час перевірки ухвали про продовження строку тримання особи під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, аналізує лише наявність передбачених ст.177 КПК ризиків, необхідність та доцільність продовження застосування щодо неї обмежувального заходу.

Перевіряючи доводи обвинуваченого про те, що він не отримував копію клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів виходить з того, зміст даного клопотання оголошувався прокурором у судовому засіданні. Обвинуваченому та його захисникові забезпечено можливість висловити свою позицію з приводу заявленого клопотання. Більш того, положення ч.3 ст.331 КПК зобов`язують суд за наявності клопотань до спливу продовженого строку розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу. А тому суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, діяв згідно вимог кримінального процесуального закону.

Відтак, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою є законним і обґрунтованим, відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Разом з тим, колегія суддів зважає на те, що сама по собі тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення не є самостійною підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, натомість судом першої інстанції враховано усі встановлені у даному провадженні обставини у їх взаємозв`язку, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 березня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4