УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , підозрюваного ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , на повідомлення про підозру від 11.04.2025 в рамках кримінального провадження № 0000024 від 12.02.2025, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на повідомлення про підозру від 11.04.2025 в рамках кримінального провадження № 0000024 від 12.02.2025.

У скарзі захисник посилається на незаконність та необґрунтованість повідомлення про підозру у вказаному кримінальному провадженні як таку, що не відповідає вимогам ст.ст.276, 277 КПК України.

Вказано, що за версією слідства, ОСОБА_6 05.03.2025 приблизно о 12 год. 40 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 8-А, а саме на 3 поверсі вказаної будівлі в офісному приміщенні № 388, одержав від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 17 000 грн, в якості щомісячного платежу за безперешкодне розміщення трьох рекламних засобів розташованих за адресами: м. Київ, вул. Костянтинівська, 2-А, м. Київ, вул. Нижній Вал, 37/20 та м. Київ, вул. Михайла Бойчука 17/10 та нездійснення їх демонтажу співробітниками КП «Київреклама», тобто одержав неправомірну вигоду для себе, за вплив на прийняття рішення співробітниками комунального підприємства виконавчого органу 1 Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - «КП «Київреклама»), уповноваженими на прийняття такого рішення. Також, в ході вказаної зустрічі ОСОБА_3 , начебто, запевнив ОСОБА_7 , що зазначені три рекламні засоби демонтуватись не будуть, оскільки він вирішить питання з працівниками відділу демонтажу КП «Київреклама». 10.04.2025 приблизно о 12 год. 10 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 8-А, а саме на 3-му поверсі вказаної будівлі в офісному приміщенні № 388, одержав від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі:

- 17 000 грн, в якості щомісячного платежу за безперешкодне розміщення трьох вказаних вище рекламних засобів та нездійснення їх демонтажу співробітниками КП «Київреклама», тобто одержав неправомірну вигоду для себе, за вплив на прийняття рішення співробітниками КП «Київреклама», уповноваженими на прийняття такого рішення, довівши таким чином свій злочинний умисел до кінця;

- 1 500 доларів США, в якості авансового платежу у розмірі 50% від загальної суми, за погодження та видачу співробітниками Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - «Департамент архітектури») паспорту опорядження фасадів будівлі щодо об`єкту розташованого за адресою: м. Київ, вул. Костянтинівська, 2-А, тобто одержав неправомірну вигоду для себе, за вплив на прийняття рішення співробітниками Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації, уповноваженими на прийняття такого рішення, довівши таким чином свій злочинний умисел до кінця.

На переконання захисника в матеріалах кримінального провадження відсутні доказів, що підтверджують складу злочину, передбачений ч. 3 ст. 369-2 КК України, в діях підозрюваного ОСОБА_6 , зокрема щодо відсутності кваліфікуючої ознаки як вимагання, а відповідно і необґрунтованості повідомлення про підозру.

Крім того вказано, що з наданих стороною обвинувачення матеріалів вбачається, що у ОСОБА_7 не могло виникнути стійкої уяви, що ОСОБА_3 може і впливає на будь-яких службових осіб.

Посилаючись на висновки Верховного суду, які викладені у постанові від 09.07.2024 у справі № 464/233/22, захисник наголошував на необґрунтованість повідомлення про підозру, оскільки відсутні чітко зафіксовані фактичні обставини події, підтверджені доказами, які вказують на наявність складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, в діянні підозрюваного ОСОБА_6 , зокрема щодо кваліфікуючої ознаки як вимагання.

У судовому засіданні підозрюваний та його захисник скаргу підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в ній факти та обставини, просили її задовольнити.

Слідчий у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні. При цьому вказав на неможливість надання до суду матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, оскільки на виконання доручення Київської місцевої прокуратури вони скеровані на її адресу.

Від Шевченківської окружної прокуратури на електронну адресу суду надходили клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 17.07.2025, 22.07.2025 та 28.07.2025, для надання прокурору можливості ознайомитися зі скаргою та підготувати відповідні заперечення.

Однак, прокурор жодного разу до суду не з`явився, з матеріалами справи не ознайомився та заперечення до суду не скерував.

Суд також зазначає, що у відповідності до ч. 3 ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Оскільки скарга подана на рішення слідчого, відтак розгляд здійснювався за його участю.

Вислухавши позицію сторін, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального Закону, в статті 24 КПК України, де вказано, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Підозрою є обґрунтоване припущення слідчого та/або прокурора про вчинення особою кримінального правопорушення. Право підозрюваного «знати, у вчинені якого кримінального правопорушення його підозрюють», що визначено пунктом 1 частини третьої статті 42 КПК України, кореспондує обов`язок сторони обвинувачення довести це до його відома, повідомити про наявність підозри та роз`яснити її зміст.

Сформульована підозра встановлює межі, в рамках яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямованіше реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України.

Частиною 1 ст. 11 КК України визначено, що кримінальним правопорушенням є передбачене ним Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Пункт 3 ч. 1 ст. 276 КПК України зазначає, що повідомлення про підозру здійснюється у випадку: «наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення». Згідно з п. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню».

Саме достатність доказів згадується в п. 1 ст. 94 КПК України: «Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення».

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин».

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідно особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Обґрунтованість підозри може встановлюватись тільки щодо діяння, яке підпадає під ознаки правопорушення за законом про кримінальну відповідальність. Обґрунтованість підозри не може встановлюватись in abstracto або ґрунтуватись на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватись конкретними доказами в кримінальному провадженні. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

При цьому, перевірка повідомлення про підозру з точки зору обґрунтованості підозри з врахуванням положень ст. 17 КПК України не входить до предмету судового розгляду, який здійснюється слідчим суддею відповідно до положень ч. 1 ст. 303 КПК України на стадії досудового розслідування, а може бути лише предметом безпосереднього судового розгляду кримінального провадження судом, оскільки на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів та порядку їх отримання, давати оцінку зібраним доказам з точки зору їх допустимості, а без такої оцінки висновок щодо обґрунтованості повідомленої особі підозри неможливий.

Тобто, для повідомлення особи про підозру має бути склад кримінального правопорушення та достовірні, належні, допустимі, а в сукупності достатні докази для повідомлення особи про підозру.

Варто також зауважити, що право знати та розуміти, в чому особа підозрюється (обвинувачується), є одним із складових елементів визначеного в статті 6 Конвенції права на справедливий суд. Так, стаття 6 § 3 a) вказує на необхідність особливо ретельно повідомляти «обвинувачення» зацікавленій особі. Обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред`явлення особа, проти якої порушено кримінальну справу, є офіційно повідомленою про юридичну і фактологічну базу сформульованих проти неї обвинувачень (Kamasinski (Камазінскі) проти Австрії, § 79; Pelissier і Sassi (Пеліс`є і Сассі) проти Франції [ВП], § 51). Стаття 6 § 3 a) Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 59; Penev (Пенєв) проти Болгарії, §§ 33 і 42).

У КПК України немає конкретного переліку підстав для скасування повідомлення про підозру. Однак, з аналізу положень статей 276 - 278 КПК України можна виділити три види підстав для скасування повідомлення про підозру: 1. неналежний суб`єкт складення та вручення повідомлення про підозру; 2. порушення процесуального порядку вручення повідомлення про підозру; 3. необґрунтованість підозри.

Згідно ст.ст. 276-278 КПК України вбачається, що при розгляді скарги на рішення слідчого про підозру слідчий суддя має з`ясувати виконання слідчим положень кримінального процесуального закону в частині дотримання порядку повідомлення про підозру та наявності на день повідомлення про підозру достатніх доказів для підозри особи.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Під час розгляду скарги слідчим суддею встановлено, що у провадженні СВ Шевченківського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0000024 від 12.02.2025, процесуальне керівництво в якому здійснюється прокурорами Шевченківської окружної прокуратури міста Києва.

11.04.2025 слідчим за погодженням з прокурором ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Відповідно до оскаржуваного повідомлення про підозру, ОСОБА_6 підозрюється в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій місцевого самоврядування, поєднану з вимаганням такої вигоди, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 369-2 КК України.

20.06.2025 стороною обвинувачення повідомлено сторону захисту про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України.

Дослідивши зміст оскаржуваного повідомлення про підозру ОСОБА_3 слідчий суддя, з врахуванням зазначених положень закону, приходить до висновку, що при складанні підозри органом досудового розслідування зазначені вимоги були дотримані не в повній мірі, оскільки повідомлення про підозру не містить відомостей, у чому полягають його умисні дії, спрямовані на вимагання.

Текст підозри від 11.04.2025 взагалі не містить жодного посилання на факт будь-яких дій ОСОБА_3 , чи будь-інших осіб, спрямованих на вимагання отримання неправомірної вигоди.

Таким чином, як вбачається з тексту оскаржуваної підозри, в ній, у порушення вимог ст. 277 КПК України, неналежним чином викладено зміст підозри та правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , із зазначенням статей (частин статей) закону України про кримінальну відповідальність, відтак слідчий суддя вбачає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_6 , в контексті її розуміння Європейським судом з прав людини, відсутня.

Варто також зазначити, що слідчим не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_3 підозри при тому, що суд неодноразово надавав йому таку можливість, задовольняючи його та прокурора клопотання про відкладення судового засідання.

Врешті решт, слідчий у судовому засіданні повідомив, що на разі кримінальне провадження перебуває в Київській міській прокуратурі, відтак він позбавлений надати його суду для ознайомлення.

Відтак, оскільки суду не були надані матеріали кримінального провадження, враховуючи, що дана скарга перебуває в провадженні суду з 27.06.2025, слідчий суддя здійснив розгляд скарги на підставі наданих матеріалів.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що зміст повідомлення про підозру від 11.04.2025 ОСОБА_6 не вказує на існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення, а тому зазначена обставина є підставою для скасування повідомлення про підозру.

Керуючись ст.ст. 276-278, 303, 305-307, 309, 371-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу - задовольнити.

Скасувати повідомлення про підозру від 11.04.2025 ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, в рамках кримінального провадження № 0000024 від 12.02.2025.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1