В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" липня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючого судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 грудня 2024 року за № 0001712 та 08 січня 2025 року за № 0000019, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Київ, громадянин України, пенсіонер, неодружений, не має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, не являється військовослужбовцем, не являється інвалідом будь-якої групи, з середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 02 червня 1978 року Дарницьким районним судом м.Києва за ст.140 ч.2,141 ч.2,190 ч.2 Кримінального кодексу України (далі КК) (1960р.) до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі; 02 квітня1981 року Печерським районним судом м.Києва за ст.206 ч.3 КК (1960р.) до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі; 28 серпня 1986 року Шевченківським районним судом м.Києва за ст.140 ч.2 КК (1960р.) до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі; 29 вересня 1987 року Печерським районним судом м.Києва за ст.140 ч.2 КК (1960р.) до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі; 07 серпня 1991 року Дарницьким районним судом м.Києва за ст.206 ч.2 КК (1960р.) до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі; 09 лютого 1998 року Старокиївським районним судом м.Києва за ст.140 ч.4,141 ч.4,206 ч.2КК (1960р.) до покарання у вигляді 8 років позбавлення волі; 11 лютого 1999 року Харківським районним судом м.Києва за ст.101 ч.3 КК (1960р.) до покарання у вигляді 12 років позбавлення волі; 07 квітня 2008 року Деснянським районним судом м.Києва за ст.186 ч.3 КК до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі; 01 жовтня 2013 року Сквирським районним судом Київської області за ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі; 12 червня 2015 року Печерським районним судом міста Києва за ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі; 27 жовтня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва за ч. 2, 3 ст. 185 КК, з урахуванням ст. 70 Кодексу, до покарання у вигляді 3 років 5 місяців позбавлення волі; 20 квітня 2016 року Голосіївським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі; 31 жовтня 2017 року Приморським районним судом міста Києва за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185 КК, з урахуванням ст. 69, 70 Кодексу, до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі; 10 серпня 2020 року Сквирським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у вигляді 6 місяців арешту; 09 жовтня 2023 року Білоцерківським міським судом Київської області за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК, з урахуванням ст. 70 КК, до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі; 02 лютого 2024 року Фастівським міським судом Київської області за ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у вигляді 51000 грн штрафу; 28 квітня 2025 року Оболонський районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК до покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі; 05 травня 2025 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 296 КК України,

у с т а н о в и в :

І. Суть питань, що вирішуються судом

З обвинувальних актів від грудня 2024 року та лютого 2025 року слідує, що ОСОБА_5 обвинувачується у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю. За даними сторони обвинувачення, у трьох окремих епізодах, зафіксованих у грудні 2024 року та січні 2025 року в громадських місцях у місті Києві, ОСОБА_5 публічно оголював статеві органи та здійснював дії, пов`язані із задоволенням статевої пристрасті у присутності сторонніх осіб.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, які охоплюються складом певного кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні певного кримінального правопорушення ?;(3) як слід кваліфікувати дії обвинуваченого, у випадку доведення винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК України, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

ОСОБА_5 13 грудня 2024 року, приблизно о 10 год. 00 хв., перебував за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 17, у салоні автобусу громадського транспорту.

В цей момент, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося винятковим цинізмом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в зазначений вище день, час та місці, ОСОБА_5 діючи умисно безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи явну неповагу до суспільства, що виразилось у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, моральності та добропристойності, умисно, проявляючи винятковий цинізм, з метою демонстрації особам, які перебували у салоні автобусу, свого статевого органу, розстібнув ширінку своїх штанів та оголив статевий орган.

Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи свої хуліганські дії, діючи з винятковим цинізмом та усвідомлюючи, що за його діями спостерігають оточуючі, демонстративно розпочав здійснювати самостійне задоволення своєї статевої пристрасті.

У подальшому, ОСОБА_5 припинив свої протиправні дії, вийшов з салону автобусу та пішов з місця події у невідомому напрямку.

Надалі, 08 січня 2025 року, приблизно о 16 год. 30 хв., ОСОБА_5 перебував за адресою: м. Київ, вул. Олександра Лазаревського, буд. 2.

Поряд з ним перебувала ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В цей момент, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося винятковим цинізмом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в зазначений вище день, час та місці, ОСОБА_5 діючи умисно безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи явну неповагу до суспільства, що виразилось у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, моральності та добропристойності, умисно, проявляючи винятковий цинізм, з метою демонстрації ОСОБА_6 , свого статевого органу, спустив штани та оголив статевий орган.

Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи свої хуліганські дії, діючи з винятковим цинізмом та усвідомлюючи, що за його діями спостерігає ОСОБА_6 , демонстративно розпочав здійснювати самостійне задоволення своєї статевої пристрасті.

У подальшому, ОСОБА_5 припинив свої протиправні дії та пішов з місця події у невідомому напрямку.

17 січня 2025 року, приблизно о 16 год. 20 хв., ОСОБА_5 перебував за адресою: м. Київ, вул. Павла Полуботка, буд. 46/2.

Поряд з ним перебували ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В цей момент, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося винятковим цинізмом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в зазначений вище день, час та місці, ОСОБА_5 діючи умисно безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи явну неповагу до суспільства, що виразилось у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, моральності та добропристойності, умисно, проявляючи винятковий цинізм, з метою демонстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свого статевого органу, спустив штани та оголив статевий орган.

Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи свої хуліганські дії, діючи з винятковим цинізмом та усвідомлюючи, що за його діями спостерігає ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , демонстративно розпочав здійснювати самостійне задоволення своєї статевої пристрасті.

У подальшому, ОСОБА_5 припинив свої протиправні дії та пішов з місця події у невідомому напрямку.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Винятково законами України визначаються діяння, які є кримінальним правопорушенням (п. 22 ст. 92 Конституції України), зокрема ним (злочином) є передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК України), у т.ч. до них відноситься, у руслі обставин справи, такі вчинки, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом (ч. 1 ст. 296 КК).

ІV. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного у своїх висновках.

IV.I. Докази на підтвердження встановлених обставин та процедура розгляду

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року в справі № 154/3213/16).

В цьому випадку, будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_5 , в присутності захисника, свою вину у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень визнав повністю, надав покази, підтвердив обставини вчинення, котрі викладені у п. ІІ вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаялися у вчиненому.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень обвинувачений, з урахуванням попереднього узгодження цієї позиції із захисником, просив визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченому фактичних обставин кримінальних проваджень та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в яких обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність його вини у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин встановлених судом у п. ІІ вироку.

IV.ІI. Кваліфікація дій

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

В цьому випадку, слід зауважити, що хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом (див. Постанову пленуму ВС України 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство»).

Верховний Суд України в постанові від 04 жовтня 2012 року у справі №5-7к12 вказав, що об`єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або із використанням травмуючих властивостей таких предметів.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У контексті наведеного слід зауважити також і те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к зауважила, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з тривалим порушенням спокою громадян тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства.

Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання протиставити себе оточуючим, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства.

Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Що і має місце в цій справі за епізодом хуліганства.

При цьому, слід враховувати, що Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2018 року у справі №686/6613/16-к вказав, що у разі визнання особи винуватою у вчиненні декількох діянь, які відповідають складу злочину, передбаченого однією і тією самою статтею (частиною статті) закону про кримінальну відповідальність, всі ці діяння кваліфікуються в сукупності за відповідною статтею (частиною статті) лише один раз і окремої кваліфікації не потребують

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК, позаяк він вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

IV.ІІI. Покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує (1) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; (2) те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами; (3) юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є:

? психічний стан, позаяк відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №1758, у період часу, відповідний інкримінованому правопорушенню, виявляв ознаки розладу статевої переваги у вигляді ексгібіціонізму (F-65.2); за психічним станом не міг повною мірою усвідомлювати свої та керувати ними (підпадає під дію ст. 20 КК України).

Згідно положень постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03 червня 2005 року №7 вказується, що слід визнати правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановлюють обвинувальний вирок і при призначенні покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину;

? щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки;

? активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК України та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Обставиною, що обтяжуєють покарання, в силу ст. 67 КК, не встановлено. Щодо рецидиву, то згідно з п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів. Діяння за ч. 1 ст. 296 КК є кримінальним проступком. Виходячи із змісту вимог ст. 12 КК кримінальний проступок не є злочином, а тому Суд не вбачає підстав для визнання цієї обставини обтяжуючою.

Також, Суд враховує, дані про обвинуваченого, який, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №1758, у період часу, відповідний інкримінованому правопорушенню, виявляв ознаки розладу статевої переваги у вигляді ексгібіціонізму (F-65.2); за психічним станом не міг повною мірою усвідомлювати свої та керувати ними (підпадає під дію ст. 20 КК України); має місце проживання, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_5 у межах санкції ст. 296 КК у виді обмеження волі із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 70КК з урахуванням вироку деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 200256 року.

Позаяк, в силу ч. 1 ст. 20 КК підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними.

В цій справі, Суд є переконаним, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК, визначена ним міра покарання є достатньою для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною.

В частині питання застосування примусових заходів медичного характеру, в розрізі висновку судово-психіатричного експерта №1758 про те, що обвинувачений у період часу, відповідний інкримінованому правопорушенню, виявляв ознаки розладу статевої переваги у вигляді ексгібіціонізму (F-65.2); за психічним станом не міг повною мірою усвідомлювати свої та керувати ними (підпадає під дію ст. 20 КК України), то слід вказати про таке.

В силу ч. 2 ст. 20 КК визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно положень абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005 №7 визнано правильною практику тих судів, які визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановлюють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

У силу п. 7 ППВСУ до неосудних (не здатних усвідомлювати свої дії або керувати ними) та обмежено осудних (не здатних повною мірою усвідомлювати свої дії або керувати ними) осіб за медичними критеріями не можуть застосовуватись однакові примусові заходи медичного характеру з числа передбачених частинами 3-5 ст. 94 КК. З огляду на те, що надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких саме і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК), судам слід враховувати, що до осіб, визнаних обмежено осудними, у разі потреби може застосовуватися лише цей вид примусових заходів медичного характеру. Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

За змістом статей 20, 94 КК надання обмежено осудній особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку не зумовлюється призначенням їй певного виду покарання. Тому слід вважати, що ця допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання: якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади органів охорони здоров`я за місцем проживання засуджених (п. 8 ППВСУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КК надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

За цим умов, підставним є застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

В силу ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання визначеного даним вироком більш суворим за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з дня постановлення вироку, а саме з 09 липня 2025 року, зарахувавши у строк відбутого частину відбутого покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року.

Застосувати відносно ОСОБА_5 примусові заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_10