У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 137/574/23

провадження № 51-783ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки та покладено на засудженого обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок місцевого суду змінено, доповнено вказівкою, що початок іспитового строку, на який звільнено засудженого від відбування покарання з випробуванням, рахувати з моменту проголошення вироку суду.

В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 24 лютого 2023 року близько 09:45 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем ЗАЗ «Daewoo» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «М-30» у напрямку м. Вінниці, в районі с. Громадське Вінницького району, під час виконання маневру обгону попутних транспортних засобів, які зупинилися перед перехрестям автодороги «М-30» (головної) та вул. Центральної, що в с. Громадське (другорядної), виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем MAN «TGK 18.440» д.н.з. НОМЕР_2 із напівпричепом Bodex «KIS 3WA» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5 , який виїжджав з другорядної дороги на головну.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 п. 12.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), пасажирам автомобіля ЗАЗ «Daewoo» ОСОБА_6 були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, а ОСОБА_7 - тяжкі.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висуває вимогу про скасування судових рішень через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Суть доводів скарги зводиться до того, що місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо доведеності його вини у вчиненні ДТП. Піддаючи сумніву відповідність дій водія ОСОБА_5 вимогам п. 16.11 ПДР, стверджує, що місцевий суд не надав належної оцінки висновку судово-автотехнічної експертизи № 2568/2569/23-21, який є неповним, ґрунтується на припущеннях та особистих думках експерта. Посилається на те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення повторної автотехнічної експертизи, тим самим не забезпечивши стороні захисту можливості спростувати висновок № 2568/2569/23-21. При цьому захист був позбавлений можливості самостійно залучити експерта, оскільки оригінали первинних документів містилися в матеріалах справи. У зв`язку із цим вказує на порушення його права на захист, передбачене ст. 20 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Стверджує, щоапеляційний суд не надав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги, залишаючи її без задоволення, своїх висновків не мотивував, не дослідив повторно докази, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК України. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає ст. 419 КПК України.

Окрім того, засуджений ОСОБА_4 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Літинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2024 року та ухвали Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, наведені засудженим у клопотанні, Суд уважає, що клопотання підлягає задоволенню, а пропущений засудженим строк на касаційне оскарження зазначених судових рішень - поновленню.

Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 здебільшого заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та повноту судового розгляду.

Разом із тим, за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції є судом права а не факту і перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом перегляду в порядку касаційної процедури.

Перевіряючи оспорювані судові рішення, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, як убачається з копій судових рішень, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, зокрема, на підставі:

- даних протоколу огляду місця події із фототаблицею, яким зафіксовано обставини ДТП та згідно з яким зіткнення транспортних засобів відбулося на смузі руху в бік м. Хмельницького, тобто на зустрічній смузі руху за напрямком руху ОСОБА_4 ;

- показань свідка ОСОБА_8 про те, що, рухаючись у напрямку м. Вінниці, в нього виникла необхідність повернути з головної дороги на другорядну, проте, оскільки проїзд був зайнятий виїжджаючим вантажним автомобілем, він зупинився та увімкнув аварійний сигнал, пропускаючи самоскид, за ним зупинилися інші транспортні засоби; побачив автомобіль ЗАЗ «Daewoo», коли той вже проїхав повз нього по зустрічній смузі руху;

- показань свідка ОСОБА_5 про те, що він виїжджав вантажним автомобілем з другорядної дороги на головну, при цьому зі сторони м. Хмельницького зупинилася колона автомобілів, щоб пропустити його, автомобіль «Ланос» до зіткнення не бачив;

- даних висновку експерта № 2568/2569/23-21 про те, що місце зіткнення транспортних засобів відповідно до показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 могло знаходитись на лівій смузі руху в напрямку м. Хмельницького; в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_4 мав технічну можливість зупинити автомобіль ЗАЗ «Daewoo» до смуги руху автомобіля MAN «TGK 18.440» шляхом гальмування при умові виконання вимог п. 12.3 ПДР; в матеріалах справи відсутні відомості щодо можливої невідповідності дій водія автомобіля MAN «TGK 18.440» ОСОБА_5 нормам вимог п. 16.11 ПДР в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору причиною виникнення ДТП стала невідповідність дій водія автомобіля ЗАЗ «Daewoo» ОСОБА_4 нормам п. 12.3 ПДР. Також у судовому засіданні експерт ОСОБА_9 , підтримавши висновок, пояснив, що місце зіткнення автомобілів було на лівій смузі руху в напрямку м. Хмельницького;

- даних висновків експертів щодо часу, локалізації, механізму утворення та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілих, а також інших доказів, наведених у вироку.

Крім того, суд першої інстанції надав належну оцінку й показанням законного представника потерпілих - ОСОБА_10 , а також показанням ОСОБА_4 , які не заперечували, що останній бачив виїжджаючий вантажний автомобіль.

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, як кожному окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виснував, що ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_4 п. 12.3 ПДР, що призвело до середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень у потерпілих.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту висновку експерта № 2568/2569/23-21, зазначає про те, що місцевий суд не забезпечив стороні захисту можливості спростувати цей висновок, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-автотехнічної експертизи, чим порушив його право, передбачене ст. 20 КПК України. Проте ці доводи Суд відхиляє.

Колегія суддів зауважує, що сама по собі відмова суду в задоволенні клопотання про призначення експертизи не свідчить про порушення приписів ст. 20 КПК України. Незгода сторони захисту з висновком експертизи не створює безумовного обов`язку для суду її призначати. Адже, з огляду на положення ст. 332 КПК України за клопотанням сторін кримінального провадження суд під час судового розгляду має право доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам лише за наявності підстав, передбачених статтями 242, 244 КПК України, яких, за наслідками безпосереднього дослідження зазначеного доказу, встановлено не було.

Суд зважує і на те, що сторона захисту мала право отримати наявні у матеріалах справи копії відповідних процесуальних документів та самостійно залучити експертів на договірних умовах для проведення експертизи (ст. 243 КПК України).

Водночас, як свідчить копія вироку, в судовому засіданні за клопотанням сторони захисту був допитаний експерт ОСОБА_9 , який надав вичерпні відповіді на поставлені йому питання, підтримавши висновок № 2568/2569/23-21. Також, як зазначив місцевий суд, вказану експертизу проводив судовий експерт вищого класу, із вищою освітою 2 рівня за ступенем магістра, зі стажем експертної роботи з 1990 року, тому сумнівів у його компетентності не було. До того ж, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та приведений до присяги експерта в судовому засіданні.

Визнавши відповідність висновку експерта № 2568/2569/23-21 приписам статей 101, 102 КПК України та надавши йому оцінку в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, місцевий суд поклав його в основу обвинувального вироку.

Переглядаючи справу в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд не знайшов порушень ст. 94 КПК України під час оцінки цього доказу.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судових інстанцій.

Отже, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно, а покарання йому призначено з дотриманням статей 65, 50 КК України.

Апеляційний суд, як убачається з ухвали від 28 листопада 2024 року, ретельно перевірив доводи засудженого, наведені в апеляційній скарзі, в тому числі стосовно невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Твердження засудженого в касаційній скарзі стосовно порушення апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК України безпідставні.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження закон покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Проте, таких обставин (умов) апеляційним судом під час перегляду справи встановлено не було.

Крім того, Суд ураховує і те, що у разі, якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити ці докази, що, як видно з ухвали, і було зроблено під час апеляційного розгляду.

Отже, порушень ч. 3 ст. 404 КПК України з боку суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, Суд не ставить під сумнів відповідність постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості (ст. 370 КПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:

Поновити засудженому ОСОБА_4 пропущений строк на касаційне оскарження судових рішень.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3