ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/576/25 Справа № 706/605/25 Категорія: ч.4 ст.402 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 09 червня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, українця, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, у військовому званні «рядовий», який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання щодо ОСОБА_8 обчислюється з 14 квітня 2025 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишений той самий - тримання під вартою.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення в період часу з 14 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку районного суду ОСОБА_8 визнаний винуватим і засуджений за те, що він проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, у військовому званні «рядовий», діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 16, 28-32, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 10.03.2025, близько 14 год., перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, після того як заступник командира військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_9 , який у розумінні положень ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, є начальником за військовим званням для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу, в тому числі по відношенню до рядового ОСОБА_8 , усно довів наказ командира вказаної військової частини підполковника ОСОБА_10 від 10.03.2025 № 73, виданий на підставі наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 312-РС від 08.03.2025, який у розумінні положень ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, є начальником за військовим званням для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу, в тому числі по відношенню до рядового ОСОБА_8 , відповідно до якого, рядовий ОСОБА_8 повинен був, у відповідності до іменного списку військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2025 № 459, у складі команди вибути до нового місця служби у військову частину НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , що дислокувалася за адресою: АДРЕСА_3 та прибути не пізніше 11.03.2025, незважаючи на те, що зазначений наказ не суперечив чинному законодавству, не був пов`язаним з порушенням прав та свобод рядового ОСОБА_8 , не носив в собі подвійного тлумачення та явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього, та був доведений до нього уповноваженою на те особою, встановленим порядком, за надуманими підставами, відкрито, усно відмовився виконувати вказаний наказ, що призвело до підриву дисципліни у військовій частині НОМЕР_1 та зниження рівня бойової готовності військової частини НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції захисник просить змінити рішення суду в частині призначеного покарання та відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього відповідних обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Вважає, що у суду були всі підстави при призначенні ОСОБА_11 покарання застосувати положення ст.75 КК України, що давало б можливість повернутися останньому до військової частини, де він проходив службу. При цьому захисник звертає увагу на приписи ст.50 КК України, а також ту обставину, що ОСОБА_11 бажає на даний час проходити службу в лавах Збройних Сил України, який заслуговує на звільнення його від призначеного покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, захисника в підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ці вимоги закону місцевим судом виконані в повному обсязі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано вірно за ч. 4 ст. 402 КК України - непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно.

Враховуючи ту обставину, що кваліфікація дій ОСОБА_8 , а також висновок про доведеність винуватості у вчиненні інкримінованого злочину в апеляційній скарзі захисника не оскаржується, а лише ставиться питання щодо зміни призначеного покарання у бік пом`якшення, то в такому разі суд апеляційної інстанції не проводить детальний аналіз і відповідно до вимог ст.404 КПК України переглядає вирок лише в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Призначаючи покарання ОСОБА_11 місцевий суд в межах Особливої частини з дотриманням Загальної частини КК України, з урахуванням ступіня тяжкості вчиненого ОСОБА_11 злочину, який відповідно до вимог статті 12 КК відноситься до категорії тяжких, врахувавши конкретні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_11 проходячи службу під час мобілізації, у військовому званні «рядовий», перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 відкрито відмовився виконувати наказ заступника командира, раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, вину визнав, що свідчить про його відношення до скоєного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обставин, призначив мінімальне основне покарання в межах ч.4 ст.402 КК України 5 років позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень

Суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення засудженого ОСОБА_11 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст.65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, а саме відмовився виконувати наказ, в складі команди вибути до нового місця служби, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Колегія суддів ураховує, що військовослужбовець ОСОБА_11 у цьому провадженні 09.11.2024 був призван на військову службу під час мобілізації та направлений для її проходження до Збройних Сил України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2025 рядовий ОСОБА_11 зарахований до списків військової частини та призначений на посаду солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу вказаної військової частини і в період воєнного стану відкрито відмовився виконати наказ заступника командира вибути у складі команди до нового місця місця служби.

Попри твердження в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів приходить до висновку про відсутність такої пом`якшуючої покарання обвинуваченого обставини, як його щире каяття у вчиненому злочині та його бажання повернутися на службу в ряди ЗСУ для здійснення належного захисту Батьківщини.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював позицію, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині. Також ця обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включало в себе активні дії.

Матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження того, що ОСОБА_11 намагався виправити наслідки вчиненого, які конкретні дії для цього він вживав, а тому визнання ним своє винуватості під тиском неспростовних доказів є формальним і таким, що зроблене з метою пом`якшення покарання.

Колегія суддів враховуючи вищевикладене приходить до висновку, що місцевий суд врахував достатньо обставин для визначення виду та розміру призначеного ОСОБА_11 покарання, яке призначено в мінімальному розмірі, визначеного у санкції ч.4 ст.402 КК України, а саме 5 років позбавлення волі.

Переконливих доводів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування положень ст. 75 КК України, що призвело до суворості призначеного обвинуваченого покарання з апеляційної скарги захисника не вбачається та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на

свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до вимог ст. 412 КПК були б підставами для скасування судового рішення, колегією судді не встановлено.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 09 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді