Справа № 939/117/25
УХВАЛА

Іменем України

09 травня 2025 рокуселище Бородянка

Слідчий суддя Бородянського районного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання ОСОБА_3 про часткове скасування арешту та визначення місця зберігання майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 17 січня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з вказаним клопотанням, мотивуючи його тим, що СВ ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000023 від 17 січня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 16 січня 2025 року до чергової частини ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від інспектора СРПП ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_4 про те, що 16 січня 2025 року на автодорозі Т1019, між с. Дружня і с. Вабля Бучанського району Київської області, за географічними координатами 50.649783, 29.793691 виявлено вантажний автомобіль лісовоз-С Краз 255, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , який перевозив колоди деревини породи сосна об`ємом 14 м3 без відповідних дозвільних документів.

16 січня 2025 року в період часу з 14 години 34 хвилин по 15 годину 44 хвилини, слідчим СВ ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області проведено огляд загальнодоступної ділянки території, яка розташована поблизу с. Дружня Бучанського району Київської області, неподалік автодороги Т1019 за географічними координатами 50.649783, 29.793691, в ході якого було вилучено належний йому ( ОСОБА_3 ) вантажний автомобіль лісовоз-С Краз 255, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов якого завантажено колодами породи сосна в кількості 41 шт., довжиною 4 метри кожна, різного діаметру, загальним об`ємом 14 м3, і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Вилучені під час огляду місця події автомобіль і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу були визнані речовими доказами в кримінальному провадженні та на них накладено арешт за ухвалою слідчого судді Бородянського районного суду Київської області від 20 січня 2025 року.

З вказаною ухвалою він не погоджувався і вважав, що слідчим суддею необґрунтовано позбавлено його ( ОСОБА_3 ), як власника, права користування майном, а тому звертався до слідчого судді з клопотанням про часткове скасування арешту. Проте, за ухвалою слідчого судді від 31 березня 2025 року в задоволенні такого клопотання йому було відмовлено, з огляду на доводи прокурора про те, що органом досудового розслідування проведені не всі слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема місця його вчинення і проведення відповідних експертиз у разі виявлення слідів кримінального правопорушення.

Однак, на даний час ні прокурором, ні слідчим, що здійснюють відповідно процесуальний нагляд і досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, не проведено жодних дій, спрямованих на встановлення обставин кримінального провадження, у тому числі й для проведення відповідних експертиз, оскільки станом на день звернення до суду з вказаним клопотанням із шин транспортного засобу так і не було знято сліди відбитків протекторів, зрізи з торців завантаженої деревини також зроблено не було.

З огляду на те, що за постановою слідчого визначене місце зберігання автомобіля майданчик тимчасового зберігання транспортних засобів у АДРЕСА_1 , вважає, що транспортний засіб продовжує зберігатися у неналежних умовах, на відкритому майданчику, що може призвести до його пошкодження і руйнування, оскільки з автомобілем не проводяться відповідні регламентні роботи, а для довгострокового зберігання автомобіль не готувався і з ним не проведено заходів консервації на тривале зберігання у нерухомому стані. Також, в автомобілі не вимкнено живлення, що на даний час призвело до виведення із ладу акумулятора, а в силу тривалої дії на шини та ресори автомобіля ваги навантаженої на нього деревини, зазначені вузли могли вийти з ладу. Крім того, наявні підстави вважати, що належний йому транспортний засіб може бути розукомплектованим у визначеному слідчим, а не судом, місці зберігання, оскільки відповідальної особи за збереження автомобіля не визначено, відповідне зобов`язання на відповідальне зберігання автомобіля від конкретної особи не відбиралося та акт приймання на зберігання не складався.

Враховуючи вказані обставини, а також з урахуванням того, що транспортний засіб і свідоцтво про його реєстрацію були оглянуті слідчим ще 16 січня 2025 року, яким зафіксовано всі необхідні відомості щодо автомобіля, вважав, що на даний час відпали потреби в подальшому застосуванні арешту щодо належного йому на праві власності транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію.

Крім того вказав, що на даний час ні слідчим, ні прокурором, які здійснюють відповідно досудове розслідування і процесуальний нагляд у кримінальному провадженні, не доведено жодної із підстав, визначених у статті 173 КПК України, щодо арешту майна, а тому просив частково скасувати арешт на майно, накладений за ухвалою слідчого судді Бородянського районного суду Київської області від 20 січня 2025 року, визначити місце зберігання майна за адресою його проживання і передати майно на відповідальне зберігання йому як власнику.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, просив розглянути клопотання без його участі.

Прокурор ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, заперечень стосовно клопотання не надав.

Нормою статті 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

За змістом статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною першою статті 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна, його наслідки для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України.

Порядок скасування арешту визначений статтею 174 КПК України, якою передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При розгляді клопотання, поданого в порядку статті 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про накладення арешту на майно та її законності, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

Вирішуючи подане клопотання, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини щодо можливості втручання за рішенням суду в права особи на мирне володіння майном, гарантованого статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, і 11 до Конвенції, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

В статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції (Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні в справі «Узан та інші проти Туреччини» ЄСПЛ, оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, зробив висновок про те, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: (1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна, (2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства, (3) має забезпечуватися справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами (п.195). Крім того, в п. 203 рішення у наведеній справі ЄСПЛ, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби. Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право людини, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Оцінюючи розумність і співмірність обмеження права власності на даній стадії досудового розслідування завданням кримінального провадження, з метою запобігання порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданням цього кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність даних, які б виправдовували подальше втручання держави в право на мирне володіння ОСОБА_3 належним йому на праві власності майном, і вважає за необхідне подане ним клопотання задовольнити частково.

Вирішуючи клопотання в частині визначення місця зберігання арештованого майна та зобов`язання повернути транспортний засіб на відповідальне зберігання власнику слідчий суддя зазначає наступне.

За змістом частини 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

З огляду на зазначене вимоги ОСОБА_3 про визначення місця зберігання арештованого майна та зобов`язання повернути йому транспортний засіб на відповідальне зберігання є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 131, 132, 170, 174, 309 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про часткове скасування арешту та визначення місця зберігання майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 17 січня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений за ухвалою слідчого судді Бородянського районного суду Київської області від 20 січня 2025 року в частині заборони володіння і користування вилученим 16 січня 2025 року в ході огляду місця події вантажним автомобілем лісовозом КРАЗ, модель 255, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу, залишивши чинним арешт у частині заборони відчуження і розпорядження вказаним майном.

В іншій частині клопотання залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддяОСОБА_7