ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/26356/23

Провадження № 11-кп/820/427/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2025 року у кримінальному провадженні №0003500, внесеному до ЄРДР від 03.10.2023 року стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-31 серпня 2011 року вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області за ст. 286 ч. 1 КК України на 2 роки позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку 2 (два) роки;

-15 квітня 2013 року вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області за ст. 121 ч. 1, ст. 296 ч. 4, ст. 70 ч. 1, ч. 3, ч. 4 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком 2 роки. Вирок від 31 серпня 2011 року виконувати самостійно. 17 червня 2014 року ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08 квітня 2014 року, скорочено на половину невідбуту частину покарання, звільнений 20 липня 2015 року з Шепетівської виправної колонії № 98 по відбуттю строку основного покарання, 21 липня 2017 року знятий з обліку по відбуттю додаткового покарання;

-19 грудня 2018 року вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області за ст. 185 ч. 2 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку 1 (один) рік. 10 листопада 2020 року знятий з обліку центру пробації,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.4 КК України, та засудженого до покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі,

в с т а н о в и л а:

Обставини, вчинення кримінального правопорушення, встановлені апеляційним судом.

За вироком суду, 29 серпня 2023 року, приблизно о 13 год. 40 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні магазину «Таврія-В», що по вул. Старокостянтинівське Шосе, 2/1Б в м. Хмельницький Хмельницької області, де здійснює свою підприємницьку діяльність ПП «Таврія Плюс», діючи з корисливих мотивів, вирішив вчинити викрадення алкогольних напоїв.

Тоді ж, ОСОБА_7 , розуміючи та усвідомлюючи, що в країні діє військовий стан, який введений на всій території України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», та який продовжено згідно Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 451/2023 від 26 липня 2023 року затвердженого Законом України № 3275-IX від 27 липня 2023 року, з 05 год. 30 хв., 18 серпня 2023 року, строком на 90 діб, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, перебуваючи у торгівельній залі вищевказаного магазину, взявши із торгового стелажу один набір алкогольного напою на основі карибського рому марки «Capitan Morgan» серії «Spiced Gold», об`ємом 0.7 л, із склянкою в картонному упакуванні, вартістю 588 грн. 80 коп., направився до виходу із магазину повз каси не розрахувавшись за товар. При цьому, ігноруючи сигнал звукової сигналізації та вимоги працівників служби охорони, які виявили його протиправні дії, з місця пригоди з викраденим майном втік, чим заподіяв ПП «Таврія Плюс» майнової шкоди на суму 588 грн. 80 коп.

Зазначеними протиправними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, 03 жовтня 2023 року, приблизно о 15 год. 30 хв., ОСОБА_7 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в дворі будинку № 32/2 по вул. Панаса Мирного у м. Хмельницький, Хмельницької області, під приводом здійснення телефонного дзвінка, попросив та отримав у потерпілого ОСОБА_8 , належний останньому, мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 8» Onyx black, об`ємом пам`яті 4/64 Gb у комплекті із силіконовим чохлом чорного кольору та Sim-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» за № НОМЕР_1 .

При цьому, ОСОБА_7 , розуміючи та усвідомлюючи, що в країні діє військовий стан, який введений на всій території України указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», та який продовжено згідно Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 451/2023 від 26 липня 2023 року затвердженого Законом України № 3275-IX від 27 липня 2023 року, з 05 год. 30 хв., 18 серпня 2023 року, строком на 90 діб, діючи з корисливих мотивів, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, утримуючи при собі належний потерпілому ОСОБА_8 мобільний телефон спробував залишити місце події, однак його дії були викриті потерпілим ОСОБА_8 , який став вимагати від обвинуваченого повернення свого мобільного телефону.

Водночас, ОСОБА_7 з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ігноруючи вимоги потерпілого про повернення мобільного телефону, з місця пригоди втік, чим повторно, відкрито викрав належний ОСОБА_8 мобільний телефон «Xiaomi» моделі «Redmi 8» Onyx black, IMEI-1 № НОМЕР_2 , IMEI-2 № НОМЕР_3 , об`ємом пам`яті 4/64 Gb вартістю 3 259 грн., у комплекті із силіконовим чохлом чорного кольору вартістю 200 грн. та Sim-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» за № НОМЕР_1 вартістю 150 грн., заподіявши тим самим останньому майнової шкоди на загальну суму 3609 грн.

Зазначеними протиправними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене, повторно, в умовах воєнного стану.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким умисні дії обвинуваченого за фактом заволодіння майном ТОВ «ТавріяВ» перекваліфікувати на ст.185 КК України та, враховуючи суму викраденого, закрити кримінальне провадження в цій частині, а також виправдати його за епізодом заволодіння телефоном ОСОБА_8 .

Посилається на невірність кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 186 ч.4 КК України та зазначає, що такі дії повинні бути кваліфіковані за ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, а не відкрите заволодіння ним.

Зазначає, що суд не взяв до уваги покази ОСОБА_7 , який в ході судового розгляду неодноразово заявляв, що він не чув та не бачив, щоб його хтось кликав, а якщо він це бачив би, то одразу зупинився б. Стверджує, що про намір обвинуваченого примиритися також свідчать показання свідка ОСОБА_9 , який пояснював, що сам обвинувачений просив у нього викликати поліцію.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належну правову оцінку тому факту, що обвинуваченому інкримінується викрадення алкогольного напою вартістю 588,80 грн., в той же час як первинні бухгалтерські документи свідчать про те, що його вартість становила 387,16 грн.

Крім того, на його думку, у слідчого не було необхідності проводити товарознавчу експертизу, оскільки вартість викраденого майна була визначена, а отже суд в подальшому не мав права стягувати із обвинуваченого кошти на її проведення.

Що стосується епізоду заволодіння майном ОСОБА_8 , то звертає увагу на те, що суд першої інстанції проігнорував покази ОСОБА_7 , який стверджував, що знає потерпілого, оскільки вони є сусідами, а коли він просив у нього телефон, то він не мав наміру ним заволодіти та хотів повернути його назад, навіть після того, коли сів в громадський транспорт та поїхав з ним. Стверджує, що такі обставини підтвердили і свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які показали, що ОСОБА_7 направлявся до потерпілого з наміром повернути телефон.

Разом з тим, зазначає, що призначена міра покарання обвинуваченому не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й даним про його особу у зв`язку з суворістю. Вважає, такі обставини, як визнання вини по епізоду викрадення майна «ПП Таврія», добровільне відшкодування заподіяних збитків, наявність сім`ї та посередньої характеристики, такими, що істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину відповідно до ст. 69 КК України. Таким чином, просить призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, яка встановлена в санкції ст. 186 ч.4 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі посилається на аналогічні доводи за епізодом заволодіння майном в магазині «Таврія-В» та просить перекваліфікувати його дії на ст. 185 ч.1 КК України.

За епізодом заволодіння майном ОСОБА_8 , то обвинувачений просить перекваліфікувати його дії з ст. 186 ч.4 КК України на ст. 15 ч.1 ст. 190 ч.1 КК України. Стверджує, що потерпілий добровільно дав йому телефон, який він мав йому повернути, а отже в його діях вбачаються ознаки шахрайства.

Водночас, обвинувачений посилається на однобічність та неповноту досудового розслідування, порушення ст. 88 п.1 КПК України, відповідно до якої є недопустимими докази, які стосуються попередніх судимостей, що не є предметом кримінального провадження, а також відомості щодо характеру, або окремих рис характеру особи.

Крім того, вважає, що призначене судом покарання є несправедливим та занадто суворим, а тому, враховуючи ряд обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, просить призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Разом з тим, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність призначеного покарання його особі, просить скасувати вирок суду та справу направити на новий судовий розгляд.

Позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

В ході апеляційного розгляду в результаті узгодження правових позицій захисту, обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу захисника та просив перекваліфікувати його дії за епізодом заволодіння майном ТОВ «ТавріяВ» і закрити кримінальне провадження, враховуючи незначну суму викраденого, а щодо епізоду заволодіння телефоном ОСОБА_8 виправдати його.

Захисник ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги.

Прокурор заперечив проти їх задоволення, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Перевіряючи апеляційні вимоги обвинуваченого та його захисника в частині неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 186 ч.4 КК України та необхідності кваліфікації його дій за ст. 185 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними та виходить з наступного.

Стаття 185 КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Викрадення виражається в дії (активній поведінці) і означає незаконне, безоплатне вилучення чужого майна поза волею власника. Таке вилучення обов`язково повинно бути таємним, тобто непомітним: при відсутності власника чи інших осіб, або в присутності власника чи інших осіб, але за умови, що вони не усвідомлюють факт викрадення. Крадіжка вважається закінченою з моменту вилучення майна і реальної можливості розпорядитися ним як своїм власним.

Тоді, як відповідно до ст. 186 КК України з об`єктивної сторони грабіж є відкритим викраденням чужого майна, тобто вилучення майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Одночасно і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюються ним як викрадення, але вона ігнорує це. Грабіж матиме місце і в тому випадку коли викрадення розпочалося таємно, але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад сторонні бачать, що винний бере майно, але не розуміють, що це викрадення), відповідальність повинна наставати на грабіж. Грабіж вважається закінченим коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власник (винести, сховати, передати, викинути тощо).

З суб`єктивної сторони як грабіж, так і крадіжка передбачають прямий умисел. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу та крадіжки є корисливий мотив та корислива мета, з якими здійснюється викрадення.

Відповідно до рекомендацій, викладених в п.3,4 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 р. № 10 «Про судову практику у злочинах проти власності» крадіжкою визнається викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж судам рекомендовано виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння). Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

З огляду на викладене та виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, ставлення обвинуваченого до вчиненого - спрямованості умислу та доказів, які досліджені під час судового розгляду і оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 саме за ст. 186 ч. 4 КК України у межах висунутого обвинувачення.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Із показань ОСОБА_7 , які він давав у суді, вбачається, що 29.08.2023 року, він, після виходу з супермаркету «Таврія-В», що в м. Хмельницькому, із коробкою алкогольного напою, за який не розрахувався, був переслідуваний охоронцями даного магазину, які його в подальшому наздогнали. Такі обставини повністю узгоджуються із протоколом слідчого експерименту від 30 вересня 2023 року та відеозаписом до нього за участю обвинуваченого, згідно якого ОСОБА_7 в деталях розповів про те, як 29.08.2023 року вийшов із супермаркету «Таврія-В» із коробкою алкогольного напою та побіг, оскільки не хотів проблем з поліцією, після чого зупинився і до нього відразу підійшов охоронець (а.п.90-93 т.3).

Виходячи із показань свідка ОСОБА_9 , який працює охоронцем в супермаркеті «Таврія-В», він бачив як обвинувачений вибіг з магазину із коробкою алкогольного напою, після чого спрацювала сигналізація, далі він з колегою почали його переслідувати, кричали, щоб той зупинився, на що останній, озираючись, продовжував втікати, та через нетривалий час ОСОБА_7 вони наздогнали.

Аналогічні наведеним показанням з демонстрацією обставин на місці події свідок ОСОБА_9 послідовно надавав і в ході досудового розслідування, що підтверджується даними протоколу проведення слідчого експерименту за його участі від 30.09.2023 року та відеозаписом такої слідчої дії (66-68 т.3).

Вказані обставити також вбачаються і в протоколі проведення слідчого експерименту від 30.09.2023 року за участі свідка ОСОБА_12 та відеозаписі такої слідчої дії (а.п.63-65 т.3).

На думку колегії суддів, всі наведені обставини, встановлені слідством та досліджені судом, беззаперечно свідчать по те, що працівники супермаркету «Таврія-В» чітко усвідомлювали протиправний характер дій обвинуваченого ОСОБА_7 , спрямований на відкрите викрадення майна із даного магазину, обстановка вчинення кримінального правопорушення, дії обвинуваченого, давали підстави для розуміння протиправного характеру дій останнього. Також, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 безсумнівно усвідомлював, що був викритий працівниками супермаркету, які розуміли, що він вчиняє викрадення майна, намагався втекти з місця вчинення злочину.

Оцінка наведених обставин, дає колегії суддів підстави вважати, що у даному випадку як свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_12 усвідомлювали факт викрадення ОСОБА_7 майна з магазину, так і сам обвинувачений цілком усвідомлював, що викритий працівниками магазину, які намагаються припинити його дій, тобто вчиняє грабіж.

Зважаючи на наведені обставини, колегія суддів вважає вірною правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 , викладену в обвинуваченні та у вироку суду за ст.186 ч.4 КК України за епізодом викрадення алкогольного напою 29.08.2023 року.

Відповідно, доводи апеляційної скарги захисту про доцільність правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 185 КК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Посилання захисту на, що суд не взяв до уваги покази ОСОБА_7 , який неодноразово заявляв, що він не чув та не бачив, щоб його хтось кликав, коли він вийшов з магазину, колегія суддів відкидає, оскільки такі показання спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_9 . Згідно його показань, які узгоджуються із протоколами слідчих експериментів від 30.09.2023 року за його участі та ОСОБА_12 , він разом із колегою переслідував обвинуваченого, кричав, щоб той зупинився, але обвинувачений продовжував втікати, при цьому озирався. Такі ж обставини містяться і в поясненнях самого обвинуваченого, згідно яких останній стверджував, що бачив, як його переслідують охоронці.

Твердження захисту про те, що обвинувачений мав намір примиритися, так як сам просив викликати поліцію, є безпідставними, оскільки грабіж вважається закінченим з моменту, коли особа заволоділа майном і має реальну початкову можливість розпоряджатися цим майном. Тобто, злочин вважається завершеним не лише в момент фактичного відібрання майна, але й коли у грабіжника з`являється можливість використовувати це майно у своїх інтересах.

Щодо доводів захисту з приводу відсутності підстав для проведення товарознавчої експертизи викраденого майна, вартість якого була встановлена у первинних бухгалтерських документах, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи акту інвентаризації №ИНН-АGR0065004 від 29.08.2023р. від 08.11.2019 року вартість набору рому марки «Capitan Morgan», «Spiced Gold», об`ємом 0.7 л, із склянкою становила 387,16 грн., роздрібна ціна 569,40 грн. (а.п.11 т.3).

Разом з тим, в ході досудового розслідування слідчим була призначена товарознавча експертиза, за результатами проведення якої ринкова вартість алкогольного напою на основі карибського рому марки «Capitan Morgan» серії «Spiced Gold», об`ємом 0.7 л, із склянкою в картонному упакуванні, станом на 29.08.2023 року, могла становити 588, 80 грн. (а.п.2429 т. 3)

Відповідно до ст. 242 ч.1 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно положень ст. 40 ч.5 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності. Рішення про призначення товарознавчої експертизи було прийнято ним у межах його повноважень, передбачених ст. 40 КПК України на законних підставах з метою уточнення ринкової вартості алкогольного напою марки «Capitan Morgan» серії «Spiced Gold», об`ємом 0.7 л.

За результатами проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/123-23/9578-ТВ від 13.09.2023 року була встановлена вартість викраденого ОСОБА_7 набору алкогольного напою марки «Capitan Morgan» серії «Spiced Gold», об`ємом 0.7 л, із склянкою в сумі 588,8 грн, яка не викликає у суду сумніву, є належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні.

Вирішуючи апеляційні вимоги захисту в частині недоведеності вини ОСОБА_7 за епізодом заволодіння майном ОСОБА_8 , тобто правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 186 ч.4 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та виходить з наступного.

Згідно ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 за ст.186 ч.4 КК України цих вимог закону дотримався та постановив обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги захисту про недоведеність вини обвинуваченого за епізодом заволодіння майном ОСОБА_8 , єбезпідставними, спростовані дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, які були перевірені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Із показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він 03 жовтня 2023 року, приблизно о 15 год. 30 хв., в дворі будинку АДРЕСА_2 , він зустрів потерпілого ОСОБА_8 , в якого попросив та за згодою отримав, для здійснення дзвінка, мобільний телефон останнього марки «Xiaomi» моделі «Redmi 8». Під час розмови по телефону зі своїм знайомим, який обіцяв йому позичити кошти, він домовився з ним про термінову зустріч, а тому пішов в напрямку зупинки, при цьому не повернув телефон та нічого не пояснив.

Такі обставини повністю узгоджуються із поясненнями потерпілого ОСОБА_8 , який будучи допитаний в судовому засіданні показав, що 03 жовтня 2023 року, приблизно з 15 до 16 год., перебуваючи в дворі буд. 32/2, що по вул. Панаса Мирного в м. Хмельницький, до нього підійшов обвинувачений, який попросив мобільний телефон, щоб зателефонувати. Він погодився, набрав названий обвинуваченим номер та передав йому телефон, при цьому під час розмови обвинувачений став віддалятись від нього, на що він попросив його повернути телефон. Однак, останній телефон не повернув і почав втікати з двору.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 від 04.10.2023 року та відеозаписом такої слідчої дії, потерпілий продемонстрував обставини відкритого викрадення у нього мобільного телефону обвинуваченим ОСОБА_7 (а.п.121-124 т.3).

Із показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 працівників поліції слідує, що 03 жовтня 2023 року, після отримання повідомлення про грабіж вони прибули на місце події на вул. П.Мирного, неподалік буд.№30, де опитали потерпілого. Зокрема, з`ясували ознаки грабіжника, як то: темний одяг, марку викраденого мобільного телефону «Редмі» чорного кольору, в чорному чохлі. Під час обстеження території, приблизно за 500-700 м від місця події, поруч кіоску, неподалік ТЦ «Агора» виявили ОСОБА_7 , а під час з`ясування його особи - схожий за прикметами на викрадений у потерпілого мобільний телефон. При цьому ОСОБА_7 заявив, що хотів повернути телефон потерпілому.

Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 03.10.2023 року з долученою фототаблицею, підтверджується місце вчинення кримінального правопорушення, яким є двір буд. АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , де відбулося відкрите викрадення майна потерпілого (а.п.104-111 т.3).

Належність потерпілому ОСОБА_8 мобільного телефону марки «Xiaomi» моделі «Redmi 8» підтверджується долученими до матеріалів кримінального провадження за заявою потерпілого від 03.10.2023 року фотозображенням мобільного телефону та коробки з ідентифікаційними номерами та технічними характеристиками пристрою, які згідно постанови слідчого від 03.10.2023 року визнані документами у кримінальному провадженні (112-116 т.3).

Відповідно до даних, які містяться в протоколі огляду документів від 04.10.2023 року слідчим проведено огляд коробки від мобільного телефону потерпілого ОСОБА_8 , на якій містяться назва марки пристрою, як то: «Xiaomi» моделі «Redmi 8 Onyx Black 4 GB RAM 64 GB ROM», серійний номер, а саме: SN: НОМЕР_4 , а також IMEI-1 № НОМЕР_2 , IMEI-2 № НОМЕР_3 (а.п.117 т.3).

Із даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за участі потерпілого ОСОБА_8 від 03.10.2023 року та відеозаписом такої слідчої дії, слідує, що потерпілий серед інших пред`явлених йому осіб переконливо вказав на ОСОБА_7 , зазначивши, що впізнає його за рисами обличчя та одягом (а.п.118-120 т.3).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/123-23/10361-ТВ від 04.10.2023 року, ринкова вартість наданого на дослідження бувшого у використанні мобільного телефону марки «Xiaomi» моделі «M1908C3IG» (Redmi 8), кольору Onyx Black, об`ємом пам`яті 4/64 Gb станом на 03.10.2023 року могла становити 3259 грн. (а.п. 144-147 т.3).

Згідно довідки ФОП ОСОБА_14 , який згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань займається роздрібною торгівлею, вартість викраденого чохла до мобільного телефону станом на 03.10.2023 року могла становити 200 грн., вартість Sim-картки мобільного оператора «Київстар» - 150 грн. (125-126 т.3).

Даними протоколу огляду предметів від 24.10.2023 року, а саме оптичного диску DVD-R, із двома звукозаписами під назвою «аудіо повідомлення» та «аудіо Підлапушний», з додатком у вигляді вказаного оптичного диску, підтверджуються показання потерпілого ОСОБА_8 щодо звернення в поліцію з повідомленням про відкрите викрадення у нього невідомим мобільного телефону «Редмі 8».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку усім цим доказам у кримінальному провадженні відповідно до вимог ст.ст. 85, 86, 94 КПК України, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, та прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого повторно, вумовах воєнного стану. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно були кваліфіковані судом за ст.186 ч.4 КК України, що відповідає вимогам кримінального закону.

Відповідно доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому епізоді, колегія суддів вважає неспроможними.

Посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції проігнорував покази ОСОБА_7 , який не мав наміру заволодіти телефоном ОСОБА_8 та хотів повернути його, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони повністю спростовуються показаннями потерпілого, який послідовно на слідстві та в суді пояснював, що отримавши від нього телефон ОСОБА_7 почав віддалятися від нього, на його вимоги не повернув йому телефон та втік зі двору, отже суб`єктивно обвинувачений безсумнівно розумів, що заволодів майном потерпілого відкрито. Колегія суддів виходить з того, що грабіж є завершеним саме тоді, коли особа заволоділа майном і мала реальну початкову можливість розпоряджатися цим майном. Тобто, намір обвинуваченого в подальшому повернути майно потерпілому для правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 186 КК України значення не має.

З аналогічних підстав суд відкидає твердження захисту про те, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , стверджували про намір ОСОБА_7 повернути потерпілому телефон.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню та виходить з наступного.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання колегія суддів виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

З урахуванням наведених норм кримінального закону, колегія суддів вважає, що суд, враховуючи тяжкість злочину, зокрема, вчинення його повторно, в умовах воєнного стану, а також враховуючи думку потерпілого, обставини, передбачені ст. 66, 67 КК України та відомості характеризуючі особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, по місцю проживання характеризується посередньо, має сім`ю, на обліку у лікаря психіатра не перебуває та перебуває на профілактичному спостереженні у лікаря-нарколога через епізодичне вживання алкоголю, обґрунтовано та достатньо вмотивовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст. 186 ч.4 КК України у близьких до нижчої межі санкції Особливої частини КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст.65 КК України та постанові Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З аналізу положень зазначеної статті КК України вбачається, що її застосування є правом, а не обов`язком суду, і можливе у виключних випадках - за наявності кількох (як мінімум двох) обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20, наявність двох та більше пом`якшуючих обставин не є безумовною підставою для застосування ст.69 КК України, сукупність таких обставин повинна істотно знизити тяжкість вчиненого злочину.

Отже, колегія суддів вважає, що для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені кілька (як мінімум дві) обставини, що пом`якшують покарання та які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Як вбачається із обвинувального акту і вироку суду першої інстанції та не заперечується учасниками провадження, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 ч.1 п.1 КК України, є добровільне відшкодування заподіяних збитків по епізоду заволодіння майном ПП «Таврія Плюс».

Інших обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено, з чим також погоджується і колегія суддів.

Також, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, в тому числі і проти власності, відбував покарання у виді позбавлення та обмеження волі, однак на шлях виправлення не став і вчинив новий злочин, який є тяжким, вчинений в умовах воєнного стану. Крім того, обставиною, обтяжуючою покарання ОСОБА_7 згідно ст. 67 КК України є рецидив злочину, по епізоду викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в ближчій до нижчої межі санкції ст. 186 ч. 4 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім як для його виправлення, так і для попередження нових злочинів, що відповідає основним засадам призначення покарання, визначених ст.ст.50, 65 КК України, а тому не є занадто суворим.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті інкримінованого злочину.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, апеляційна скарга захисту не містить та колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3