УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004096 від 07.10.2024

ВСТАНОВИВ:

У проваджені слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває вищевказане клопотання.

Клопотання обґрунтовано тим, що У провадженні слідчого відділу Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0004096 від 07.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснює Шевченківська окружна прокуратура міста Києва.

В ході досудового розслідування встановлено, що на території Шевченківського району міста Києва невстановлені особи, організованою групою, здійснюють незаконну діяльність, пов`язану з організацією роботи «колл-центрів», з метою отримання неправомірної вигоди.

Крім того, 14.07.2025 Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва отримано інформацію про незаконну діяльність ряду «колл-центрів» на території Шевченківського району міста Києва, зокрема щодо незаконної діяльності «колл-центру» розташованого за адресою: м. Київ,

вул. Пимоненка, буд. 13, корпус 5-А, офіс 51П, БЦ «Форум Ділове містечко».

Так, відповідно до ст. 13 КПК України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених КПК України.

Згідно ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володіння особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Відповідно до ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Згідно ч. 5 ст. 236 КПК України - обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку.

Враховуючи наявність підстави, передбаченої ч. 3 ст. 233 КПК України, а саме врятування майна, яке має значення для кримінального провадження, прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 18.07.2025 на підставі постанови прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 проведено обшук нежитлового приміщення, розташованого на 5 поверсі будівлі, яка знаходиться в м. Київ, вул. Пимоненка, буд. 13, корпус 5-А, офіс 51П, БЦ «Форум Ділове містечко».

В ході обшуку виявлено та вилучено наступне майно, яке має значення для кримінального провадження, а саме:

1. моноблок Artline AL 243740;

2. моноблок Artline AL 243696;

3. моноблок Artline AL 243738;

4. моноблок Artline AL 243823;

5. моноблок Artline AL 243688;

6. моноблок Artline AL 243699;

7. моноблок Artline AL 243824;

8. моноблок Artline AL 243726;

9. моноблок Artline AL 243789;

10. моноблок Artline AL 243684;

11. моноблок Artline AL 243825;

12. моноблок Artline AL 243746;

13. моноблок Artline AL 243690;

14. моноблок Artline AL 243718;

15. моноблок Artline AL 243742;

16. моноблок Artline AL 243785;

17. моноблок Artline AL 243730;

18. моноблок Artline AL 243729;

19. моноблок Artline AL 243724;

20. моноблок Artline AL 243758;

21. моноблок Artline AL 243735;

22. моноблок Artline AL 243721;

23. моноблок Artline AL 243693;

24. моноблок Artline AL 243784;

25. моноблок Artline AL 243687;

26. моноблок Artline AL 243737;

27. моноблок Artline AL 321100;

28. моноблок Artline AL 243686;

29. моноблок Artline AL 243723;

30. моноблок Artline AL 243725;

31. моноблок Artline AL 243722;

32. моноблок Artline AL 243731;

33. моноблок Artline AL 243692;

34. моноблок Artline AL 243694;

35. моноблок Artline AL 321132;

36. моноблок Artline AL 243741;

37. моноблок Artline AL 243702;

38. моноблок Artline AL 243815;

39. моноблок Artline AL 243697;

40. моноблок Artline AL 243683;

41. моноблок Artline AL 243685;

42. моноблок Artline AL 243689;

43. моноблок Artline AL 243745;

44. моноблок Artline AL 243695;

45. моноблок Artline AL 243743;

46. моноблок Artline AL 243703;

47. моноблок Artline AL 243744;

48. моноблок Artline AL 243728;

49. моноблок Artline AL 321120;

50. моноблок Artline AL 243733;

51. моноблок Artline AL 243521;

52. моноблок Artline AL 243719;

53. моноблок Artline AL 243698;

54. моноблок Artline AL 243720;

55. моноблок Artline AL 243739;

56. моноблок Artline AL 243691;

57. ноутбук ACER № 22С6;

58. моноблок Apple, Model A2438, сер. C02GH05Q6W5;

59. моноблок Apple, Model A2438, сер. C02GT264Q6W5.

Постановою прокурора ОСОБА_5 від 19.07.2025 вилучене майно визнане речовим доказом у кримінальному провадженні.

Таким чином з метою забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вказаного кримінального провадження, з`ясування об`єктивної істини по справі, збереження предметів та речей, що вже визнані речовими доказами, прокурор вважає за необхідне накласти арешт на вищевказане майно

Прокурор в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав, просили слідчого суддю його задовольнити.

Представник власника майна проти задоволення клопотання заперечив.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, вважаю що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В той же час прокурором не доведено, що майно, на яке останній просить слідчого судді накласти арешт, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або місять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Також з клопотання прокурора не вбачається, які саме незаконні дії були вчинені, ким вони були вчиненні та коли. Не вказано кому була заподіяна шкоди кримінальним правопорушенням, в якому розмірі та чи була вона заподіяна взагалі.

Крім того до матеріалів клопотання не долучено жодного доказу, який би підтверджував вчинення будь-якого кримінального правопорушення.

Підставою для проведення прокурорами Шевченківської окружної прокуратури м. Києва "невідкладного" обшуку від 15.07.2025 став рапорт о/у ВКП Шевченківського УП ГУНП у місті Києві, в якому зазначено, що "в результаті проведення ряду оперативно-розшукових заходів встановлено адреси діяльності шахрайських "колл-центрів".

Однак, клопотання про арешт майна не містить підтвердження проведення оперативно-розшукових заходів, в ході яких було вставлено діяльність "кол-центрів", а також не містить результати проведення таких заходів.

В клопотанні про арешт майна, зазначено про те, що майно, вилучене під час обшуку є джерелами фактичних даних (доказів), на підставі яких можуть бути встановлені факти та обставини, що мають значення для цього кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою проведення комп?ютерно-технічної експертизи. Відтак, виникла необхідність у накладенні арешту на майно.

Водночас, вилучене майно, формально визнано прокурором як речовий доказ. В клопотанні про накладенні арешту на майно прокурором не обґрунтовано, які саме обставини вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, можуть бути підтверджені вилученим майном, чи які саме відомості про подію такого злочину може містити вилучена техніка.

В Постанові Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 04.07.2024, справа № 752/8994/22, провадження № 51-7815 км 23 суд зробив висновок, що "під незаконними операціями з використанням електронно-обчислювальної техніки як кваліфікуючою ознакою шахрайства слід розуміти такі спрямовані на заволодіння чужим майном або придбання права на майно операції, в основі яких лежать обман чи зловживання довірою. При цьому вказану кваліфікуючу шахрайство обставину утворюють лише операції, здійснення яких без використання електронно-обчислювальної техніки є неможливим. Якщо з використанням такої техніки здійснюються операції, які цілком можуть здійснюватись за допомогою іншої техніки (наприклад, комп?ютер використовується для набору тексту, виготовлення документа тощо), то розглядуваний склад шахрайства відсутній.

Електронно-обчислювальна техніка у даному випадку виступає засобом вчинення злочину, а здійснювані з використанням неї операції становлять зміст шахрайського заволодіння чужим майном чи правом на нього".

"Обман при вчиненні цього злочину може виразитись у застосуванні програмних засобів, які дають змогу винному будь-яким чином (шляхом відшукання випадкових цифр, паролів тощо) здійснити несанкціоновании доступ до інформації, яка зберігається чи обробляється в автоматизованих системах, щоб ввести в оману автоматизовану систему і видати себе за того, хто має право в ній працювати і здійснювати відповідні операції (за "свого").

Суть шахрайського обману при цьому залишається незмінною, з тією лише особливістю, що реалізується він за допомогою використання електронно-обчислювальної техніки, що потребує наявності відповідних знань, рівня підготовки, навичок.

Клопотання про арешт майна не містить належного опису об?єктивної сторони (способу вчинення злочину), тобто відомостей про те, що будь-яка інша особа змінювала роботу мережі, чи втручалась до комп?ютерних програм з метою їх зміни та отримання бажаного результату.

Відтак, в кримінальному провадженні № 0004096 від 07.10.2024 не існує жодної обґрунтованої підозри про вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що є підставою для застосування арешту майна вилученого майна.

Крім того КПК України не визначає обов`язкового накладення арешту на матеріальний носій інформації.

Щодо правового статусу копій електронних даних неодноразово свою правову позицію висловлював Верховний Суд: «…ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив?язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа».

Постанова об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20.

Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним кримінальним судом у постанові від 05.04.2023 у справі № 683/1200/18, постанові від 19.08.2021 у справі № 756/8124/19 та інших справах.

Отже відсутні підстави для арешту електронного носія інформації.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Так, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

З наявних у слідчого судді матеріалів клопотання не вбачається, що арештоване майно відповідає вимогам, які ставляться до речових доказів.

Враховуючи викладене, таке майно не може виступати доказом в розумінні ст. 98 КПК України та жодним чином не може підтверджувати факт здійснення кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене прокурором не доведено наявності правових підстав для такого арешту та необхідності у його накладенні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

В той же час таке обмеження права власності не є співмірним і пропорційним завданням кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в рамках якого подано дане клопотання, а також необґрунтованість і недоведеність необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 376, 395, 532 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , про арешт майна, вилученого 18.07.2025 в ході проведення обшуку нежитлового приміщення, розташованого на 5 поверсі будівлі, яка знаходиться в м. Київ, вул. Пимоненка, буд. 13, корпус 5-А, офіс 51П, БЦ «Форум Ділове містечко», у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004096 від 07.10.2024 - відмовити.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1