Справа № 203/4384/25
Провадження № 1-кс/0203/2621/2025
УХВАЛА

04 липня 2025 року слідчий суддя Центрального районного суду міста Дніпра ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі клопотання слідчого слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна, заявлене в рамках кримінального провадження №0000395 від 02.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

встановив:

25.06.2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра звернувся слідчий слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 з клопотанням про арешт майна, заявленим в рамках кримінального провадження №0000395 від 02.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В обґрунтування вимог клопотання слідчий зазначив, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується лікарською довідкою про смерть. Проте рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №156 від 23.02.2021 року було надано дозвіл ОСББ «Фенікс-8» на зміну умов договору найму жилого приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та замість померлого наймача ОСОБА_5 було визначено основним наймачем сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надалі невстановлена в ході досудового розслідування особа від імені ОСОБА_4 отримала від Департаменту житлового господарства свідоцтво про право власності на житло №28 Б-21 від 13.05.2021 року. Після цього ОСОБА_6 04.06.2021, діючи за довіреністю від імені ОСОБА_4 , подав заяву до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 , будучи померлим, набув право власності на вказану квартиру.

Також в ході досудового розслідування слідчим було встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 08.12.2020 року було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_4 на представництво ОСОБА_8 , 1968 р.н., його інтересів в органах нотаріату з питання дарування належної йому квартири АДРЕСА_1 . Після цього 30.06.2021 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 звернулась ОСОБА_8 з метою використати вказану довіреність та подарувати квартиру своїй доньці ОСОБА_9 , проте нотаріус ОСОБА_7 у базах актів цивільного стану перевірила чи є живим наразі ОСОБА_4 та встановила, що вказаний громадянин помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Про це вона повідомила ОСОБА_8 та відмовила останній у проведенні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що довіреність втрачає юридичну силу з моменту смерті довірителя. З аналогічним питанням ОСОБА_8 зверталась до приватних нотаріусів Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , проте також отримала відмову з причин того, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а довіреність втрачає юридичну силу з моменту смерті довірителя.

У ході досудового розслідування слідчим встановлено, що ОСОБА_8 у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, керуючись корисливим умислом на заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 з метою використання вказаної довіреності та незаконного відчуження квартири АДРЕСА_1 , на користь своєї доньки ОСОБА_9 .

Надалі 09.10.2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , зловживаючи своїми повноваженнями з метою отримання неправомірної вигоди на користь третіх осіб, а саме: ОСОБА_9 , достовірно усвідомлюючи, що її діями буде спричинено істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам Дніпровської міської ради, оскільки після смерті ОСОБА_4 , згідно з положеннями Цивільного кодексу України, вказана квартира повинна бути визнана відумерлою спадщиною, перейти до комунальної власності міста Дніпра, вчинила реєстраційну дію та посвідчила договір дарування квартири за №3291 від 09.10.2021 року, укладеного між ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_9 , прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №60861158 від 09.10.2021 року та на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_7 , зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 (РНОНМ 101), за ОСОБА_9 , вчинивши при цьому несанкціоновані дії з інформацією, яка оброблюється в автоматизованих системах, а саме Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно особою, яка має право доступу до неї.

Відповідно до вищевикладеного було встановлено, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 в порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України, ст. 44, 46-1 Закону України «Про нотаріат» не визначила обсяг цивільної дієздатності фізичної особи ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , до вчинення вищезазначеної реєстраційної дії та не здійснила належним чином перевірку у Державному реєстру актів цивільного стану громадян та внесла несанкціоновані зміни до інформації, яка оброблюється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах чи комп`ютерних мережах, вчинене особою, яка має право доступу до неї, що призвело до настання істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам Дніпровської міської ради, у зв`язку із тим, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 вчинила несанкціоновані дії з інформацією, яка оброблюється в автоматизованих системах, а саме Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно особою, яка має право доступу до неї.

Досудовим розслідуванням встановлено, що на даний момент власником об`єкту нерухомого майна є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за якою зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 44,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, слідчий вказав, що є достатньо підстав вважати, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом кримінально-протиправних дій та невстановлені особи, шахрайським шляхом, на підставі завідомо підроблених документів намагаються зробити так, щоб вказана квартира вибула із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра. Постановою слідчого СВ ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області капітаном поліції ОСОБА_3 від 24.06.2025 року вищезазначену квартиру визнано речовим доказом по даному кримінальному провадженню.

З огляду на викладене вище, з метою встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні на підставі ст. 91 КПК України, а саме проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення вартості на момент незаконного відчуження, слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення слідчого судді від 25.06.2025 року, судову справу №203/4384/25, провадження №1-кс/0203/2621/2025, було розподілено слідчому судді ОСОБА_1 , яка передана судді канцелярією суду 03.07.2025 року.

Судове засідання з розгляду клопотання було призначене на 04.07.2025 року.

У судове засідання слідчий не з`явився, проте до початку судового засідання подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглянуто судом без повідомлення власника майна ОСОБА_9 з метою забезпечення арешту майна.

Слідчий суддя на підставі частини 1 статті 172, частини 4 статті 107 Кримінального процесуального кодексу України розглянув клопотання слідчого за відсутності слідчого та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Слідчий суддя, вивчивши доводи слідчого, викладені в клопотанні, та дослідивши матеріали клопотання, проаналізувавши норми КПК України, дійшов таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами клопотання підтверджено, що ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області ведеться досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000395 від 02.02.2024 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речовин прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №432776861 від 25.06.2025 року, за ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості:

- житлова квартира, загальною площею 44,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Постановою слідчого слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції №1 ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 від 24.06.2025 року, визнано нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , речовим доказом у кримінальному провадженні №0000395.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу першого частин 1, 2, 3, 4, 5, 10 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна допускається з метою забезпечення , зокрема, збереження речових доказів .

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до положень статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до частин 3, 4 статті 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Суд враховує і висновки Конституційного Суду України, який вказав, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року №2-рп/2016).

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) від 5 червня 2019 року №3-р(I)/2019 вказано, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

Аналіз викладених вище норм КПК України, а також встановлених судом обставин кримінального провадження дає суду підстави для висновку про необхідність накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів із забороною розпоряджатися майном, що включає правомочність власника майна його відчужувати.

Суд враховує те, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, а також того, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Водночас клопотання слідчого не підлягає задоволенню в частині вимоги про заборону одночасно користуватися майном та розпоряджатися ним або відчужувати його. Оскільки нормативної вимоги щодо одночасної заборони і розпоряджатися (відчужувати), і користуватися арештованим майном, зокрема, квартирою, статті 170, 173 КПК України не містять.

Окрім того, відповідно до вимог частин 3, 4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. При цьому це не перешкоджає проведенню слідчим необхідної у кримінальному провадженні судово-будівельної технічної експертизи з метою встановлення вартості на момент незаконного відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Тому з метою збереження речових доказів клопотання слідчого в частині накладення арешту на квартиру шляхом заборони користуватися нею, є безпідставним та задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає за необхідне частково задовольнити клопотання слідчого про арешт майна з метою збереження речових доказів із забороною розпоряджатися вказаним майном, що включає і правомочність власника відчужувати майно.

Керуючись статтями 167, 168, 170, 171, 172, 369-372 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

ухвалив:

Клопотання слідчого слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна, заявлене в рамках кримінального провадження № 0000395 від 02.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на:

- житлову квартиру, загальною площею 44,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (розмір частки 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), із забороною відчуження, розпорядження вказаним майном.

У задоволенні іншої частини вимог клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Слідчий суддя ОСОБА_1