Справа №504/2444/23
Провадження №1-кп/504/354/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2025с-ще Доброслав

Комінтернівській районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів Доброславської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого-адвоката ОСОБА_8 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Доброслав Одеського району Одеської області матеріали кримінального провадження, за обвинуваченням:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Кам`янка Біляївського району Одеської області, громадянина України, освіта вища, неодруженого, працюючого за наймом, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-14.02.2023р. Комінтернівським районним судом Одеської області за ч.1 ст. 345 КК України;

- у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Суд визнав доведеним, що 14.04.2023р. близько 07:05 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_11 , знаходячись на відкритій ділянці місцевості, розташованої поряд з територією будинку АДРЕСА_2 , вступив у конфлікт, що виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_7 , в ході якого у ОСОБА_11 виник протиправний намір, спрямований на заподіяння легких тілесних ушкоджень останньому.

ОСОБА_11 , діючи умисно, використовуючи фізичну силу рук, наніс потерпілому ОСОБА_7 численні удари кулаком руки в область голови та обличчя, від яких останній не втримав рівновагу та впав на поверхню землі, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження, що виразились у вигляді синців в лівій виличній області, в правій виличній області, на внутрішній поверхні правого плеча в середній третині, в область лівого ліктьового суглоба по зовнішній поверхні.

Такі дії ОСОБА_11 суд кваліфікує за ч.1 ст.125 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_11 кваліфіковані за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Суд, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, приходить до висновку, що кваліфікація дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 345 КК України є помилковою, оскільки його умисел на заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, не доведений поза розумним сумнівом.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення взагалі не визнав та пояснив, що він є чемпіоном України з карате, веде здоровий спосіб життя, є колишнім співробітником міліції, служив у спецпідрозділі «Беркут», потім звільнився, оскільки здав іспит у вищу установу, надалі працював інкасатором, водієм-охоронцем, є почесним учасником поліцейської асоціації, про що в нього наявне посвідчення. Так, 14.04.2023р. приблизно о 06:50 год. він вийшов на прогулянку із собакою породи німецька вівчарка «Малінуа» (яка належить його родичам та він за нею доглядав, оскільки вони виїхали за кордон), а також позайматися спортом на майданчику біля моря. При цьому собака була у наморднику та на повідку. Повертаючись додому, біля будинку їх зустріла зграя бездомних собак, які почали гавкати на його собаку. Так як в його собаки в той час був еструс, вона вела себе неслухняно, у зв`язку із чим вирвалася, знявши ошийник з шиї. Він намагався її ловити. В цей час до нього підбіг чоловік в цивільному одязі, як пізніше дізнався ОСОБА_7 , який почав пред`являти претензії виражатися на його адресу нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, після чого наніс йому декілька ударів в область обличчя, від чого він впав на землю, чіпляючись за одяг ОСОБА_7 . Таким чином, коли він впав на землю, ОСОБА_7 впав зверху на нього та продовжив наносити тілесні ушкодження. Він в свою чергу почав оборонятися, намагався захиститися відштовхуючи ОСОБА_7 руками. Коли ОСОБА_7 наніс йому тілесне ушкодження він, ОСОБА_11 , сказав, що не залишить це так і показав своє посвідчення з міжнародної поліцейської асоціації, в свою чергу ОСОБА_7 сказав, що в нього також є посвідчення і показав посвідчення працівника поліції (вони сфотографували посвідчення один одного), після чого розійшлися. Таким чином, він дізнався, що ОСОБА_7 є співробітником поліції вже після інциденту. Після цього він приблизно півтори години ловив собаку, а потім зняв тілесні побої, викликав швидку, яка була в тому ж приміщенні, що й судмедекспертиза. Коли в швидкій записали його свідчення, приїхали керівники ОСОБА_12 та почали казати, щоб він не звертався із заявою про даний випадок. Він почував себе погано, лікарі провели огляд, зробили МРТ голови, рентген, взяли деякі аналізи. Перебуваючи на території лікарні він надав заяву до поліції про даний випадок. Через деякий час йому зателефонував ОСОБА_13 (напевно взяв номер телефону у заяві) та пропонував «зам`яти» інцидент. Весь час при проведенні слідчих дій він вважав, що проводиться його захист, але виявилось, що звинувачують його. Внаслідок дій ОСОБА_13 він був вимушений лікуватися і на даний час перебуває на обліку у невропатолога. Він звертався до ДБР м.Миколаїв, де написав заяву щодо неправомірних дій ОСОБА_12 , а також до Офісу Президента щодо свого захисту. Вважає, що прокуратура фальсифікує справу і не надає суду докази винуватості ОСОБА_14 .

Водночас допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що він працює на посаді поліцейського взводу №1 роти №3 БПОП ГУНП в Одеській області. 14.04.2023р. біля 07 ранку він азом зі своєю мамою ОСОБА_15 вийшли зі своєї квартири, щоб поїхати у справах. Коли вони підійшли до гаражу, він почув як його покликав сусід з іншого під`їзду. Мати залишилася біля гаражу, а він підійшов до сусіда, який повідомив, що у під`їзді лає собака та кидається на двері. Він подивився по сторонам і нікого не побачив, тому голосно запитав чия собака. Відповіді не було. Тоді він зайшов у під`їзд і побачив, що на сходовому майданчику бігає велика собака та кидається. Він став виганяти її з під`їзду після чого вона вибігла на вулицю. Коли він вийшов на вулицю, побачив що на майданчику біля першого під`їзду стоїть невідомий йому чоловік, а собака побігла в його сторону. Він підійшов до чоловіка (обвинуваченого ОСОБА_11 ) та спитав чи це його собака, на що той відповів так. Він запитав чому собака гуляє без повідка та намордника, на що ОСОБА_11 відповів, що його собака буде гуляти так, як він того бажає. Тоді він достав своє поліцейське посвідчення та назвався. На що ОСОБА_11 почав поводитися більш агресивно, сказав, що він теж поліцейський та продемонстрував папірець, закатаний у пластик, після чого дістав свій мобільний телефон, щоб сфотографувати його поліцейське посвідчення. Весь цей час ОСОБА_11 ображав його словесно. Він повідомив, що якщо ОСОБА_11 буде продовжувати так себе поводити, то він викличе поліцію і на нього складуть адміністративний протокол. На що ОСОБА_11 раптово наніс йому декілька ударів по обличчю. Від несподіваності та сили ударів він на деякий час втратив свідомість, в нього підкосилися ноги та він почав падати. Він руками зачепився за ОСОБА_11 і вони обидва впали, він був зверху. Коли вони лежали на землі, підбігла собака і намагалася вкусити його за ноги. Він попросив ОСОБА_11 забрати собаку, той сказав злізти з нього, після чого відігнав собаку. ОСОБА_11 встаючи пригрозив йому, зауваживши, що вони ще зустрінуться, і пішов в невідомому напрямку. До нього підійшла мати, допомога підвестися та дійти до скамійки. Він ОСОБА_11 тілесні ушкодження не наносив. Через деякий час він звернувся до лікарні, повідомив керівництво, а потім на лінію «102». Його керівництво намагалося врегулювати конфлікт до розголошення, він же відмовився зустрічатися з ОСОБА_11 . Вважає, що він, як поліцейський зобов`язаний забезпечувати порядок, особливо у воєнний час, він не має повноважень складати протоколи про адміністративні правопорушення, однак має право затримати правопорушника до приїзду поліції. В той день не був на службі, був одягнений в цивільний одяг, зброї при собі не мав.

Незважаючи на позицію обвинуваченого та показання потерпілого, винуватість обвинуваченого за фактом умисного легкого тілесного ушкодження підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності, а саме:

- показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що потерпілий ОСОБА_7 є її сином. Він є співробітником поліції, однак 14.04.2024р. в нього був вихідний день. Так, 14.04.2023р. приблизно о 07 год. вони із сином ОСОБА_7 вийшли з будинку. ОСОБА_7 був одягнений в цивільний одяг, зброї при ньому не було. Сусід з сусіднього під`їзду ОСОБА_16 гукнув її сина та попросив підійти. ОСОБА_16 повідомив, що в під`їзд забігла собака та голосно лає. Вона залишилася чекати. ОСОБА_7 підійшов до під`їзду та декілька разів голосно спитав чия собака, однак відповіді не було. Тоді ОСОБА_7 зайшов у під`їзд та через деякий час з під`їзду вибігла велика собака німецька вівчарка (без повідка). У дворі наявний майданчик, там стояв чоловік (обвинувачений ОСОБА_11 ) в балаклаві та комуфляжі, собака побігла до нього, було зрозуміло, що це його собака. Далі з під`їзду вийшов ОСОБА_7 та пішов у їх бік. Вони стояли та про щось розмовляли, однак потім вона почула, як ОСОБА_11 став голосно виражатися нецензурною лайкою. Вона в цей час стояла біля свого під`їзду, і як почула галас, почала йти в їх сторону та побачила як ОСОБА_11 почав бити ОСОБА_7 кулаками по обличчю та голові. ОСОБА_7 схопився за одяг ОСОБА_11 і вони разом впали на землю, ОСОБА_7 був зверху. В цей час собака почала кидатися на ОСОБА_7 . Він попрохав ОСОБА_11 забрати собаку. ОСОБА_11 відповів: «Злізь з мене, та я її заберу». ОСОБА_7 піднявся, а ОСОБА_11 сказав, що вони ще зустрінуться. У ОСОБА_7 на обличчі були гематом та садна. Вона допомогла йому дійти до їх під`їзду, де він присів на лавочку. Вона не бачила, щоб ОСОБА_7 завдавав ОСОБА_11 тілесні ушкодження. Також вона взагалі не бачила, щоб ОСОБА_7 показував ОСОБА_11 своє службове посвідчення. Зауважила, що конфлікт трапився раптово, спочатку чоловіки розмовляли (про що саме вона не знає), а потім ОСОБА_11 обома руками почав наносити удари ОСОБА_7 . Син не казав їй з приводу чого стався конфлікт, як вона гадає, що з приводу собаки. ОСОБА_7 викликав карету швидкої допомоги, його увезли та надали медичну допомогу. Події на мобільний телефон вона не знімала.

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 , який повідомив, що 14.04.2023р. вранці він вийшов на пробіжку з с.Фонтанка-1 до с.Фонтанка-3, по дорозі, назви вулиці не знає, він почув як голосно сваряться дві особи-чоловіки. Коли він наблизився трохи ближче до них, він побачив як високий чоловік в камуфляжних штанах вдарив чоловіка меншого за зростом в область обличчя, вони обидва впали, чоловік нижчий за зростом був зверху. Поряд із чоловіками знаходилася агресивна вівчарка, яка кидалася, була без повідка та намордника. Поруч неподалеку також перебувала жінка. Він не зупинявся та побіг далі, оскільки собака була агресивною. Що було після того як чоловіки впали, він не знає. До поліції він не телефонував. Через деякий час він відпочивав з компанією у барі «Грув» в м.Южний, в іншій компанії був ОСОБА_18 , він побачив на його руках синці та садна і запитав що сталося. ОСОБА_13 розповів про ситуацію, яка відбулася, а він в свою чергу сказав, що бачив, як його били. В барі ОСОБА_19 повідомив йому, що він є співробітником поліції, тому вважає, що повинен виконувати свої обов`язки також у неробочий час. На момент події він не знав, що ОСОБА_13 є співробітником поліції, поліцейську форму на ОСОБА_7 та спецзасобів під час бійки не бачив.

- даними рапорту, зареєстрованого СПД №1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області №1249 від 14.04.2023р., згідно якого 14.04.2023р. о 12:24 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 14.04.2023р. о 07:10 год. потерпілий ОСОБА_7 з діагнозом ЗЧМТ, СГИ, отриманих в результаті бійки доставлений до обласної клінічної лікарні. Заявник: БР-302 Шечкова;

- протоколом прийняття заяви ОСОБА_7 від 14.04.2023р., згідно якого останній просить вжити заходи до громадянина ОСОБА_11 , який 14.04.2023р. приблизно о 07:00 год. за адресою: Одеська область Одеський район с.Фонтанка вул.Шкільна, 10, виражався на його адресу нецензурною лайкою та кілька разів вдарив в обличчя. ОСОБА_7 попереджений про кримінальну відповідальність згідно зі ст.383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення;

- висновком судово-медичної експертизи по медичний документації ОСОБА_7 №46 від 02.05.2023р., згідно якого у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців в лівій виличній області, в правій виличній області, на внутрішній поверхні правого плеча в середній третині, в області лівого ліктьового суглоба по зовнішній поверхні. Вказані синці могли виникнути 14.04.2023р. від дії тупих предметів, індивідуальні конструктивні особливості яких не відобразилися та згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) відносяться до легких тілесних ушкоджень.

- довідкою КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» від 14.04.2023р. 12:20 год. та копією консультативного висновку, згідно яких у ОСОБА_7 були виявлені забої, садна м`яких тканин обличчя та голови;

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведення винуватості особи тлумачаться на її користь.

Із пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» вбачається, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про кримінальне обвинувачення, всі сумніви щодо події кримінального правопорушення та винуватості особи у його вчиненні тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою необхідно керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), що передбачає: "ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи".

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Згідно зі ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Аналізуючи досліджені докази в сукупності, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини та її основоположних свобод, суд, керуючись положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України, вважає за необхідне вийти за межі висунутого ОСОБА_11 обвинувачення за ч. 2 ст. 345 КК України, зазначеного в обвинувальному акті за фактом умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на ч.1 ст. 125 КК України (умисного легкого тілесного ушкодження), оскільки це покращує становище особи, відповідно чинного законодавства.

Таким чином, оцінивши вказані докази з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що винуватість ОСОБА_11 поза розумним сумнівом доведена саме в умисному легкому тілесному ушкодженні, у зв`язку з чим його дії необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 345 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до закріпленої в ст. 17 КПК України презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як загальної засади кримінального провадження, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Європейський суд з прав людини у п. 150 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення винуватість.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, 24.05.2023 року в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000048 стороною обвинувачення винесено постанову про зміну кваліфікації з ч. 1 ст. 125 на ч.2 ст.345 КК України.

Об`єктивна сторона складу цього злочину полягає у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень - легких, середньої тяжкості працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується тільки умисною виною. Крім того, для суб`єктивної сторони цього злочину характерним є прямий умисел, поєднаний зі спеціальним мотивом, а саме: нанесення працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень саме у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків. Приймаючи дане рішення в описовій частині постанови стороною обвинувачення не відображена об`єктивна та суб`єктивна сторона складу цього злочину, а саме не зазначено, що потерпілий ОСОБА_7 в момент нібито скоєного відносно нього кримінального правопорушення виконував будь-які службові обов`язки, пов`язані із несенням ним служби, як працівником правоохоронного органу, а лише констатовано факт, що тілесні ушкодження завдано співробітнику правоохоронних органів.

Так, при кваліфікації дій за ч.2 ст.345 КК України важливим є встановлення інтелектуального моменту умислу особи, а саме розуміння винним двох обов`язкових складових: по-перше, усвідомлення особою, що опір вчиняється саме працівникові правоохоронного органу; по-друге, усвідомлення, що такий працівник виконує покладені на нього законом функції.

Долучена стороною обвинувачення копія службового посвідчення ОСОБА_20 , не дає підстави вважати, що саме 14.04.2023 року о 07:10 він виконував покладені на нього службові обов`язки.

Відповідно до довідки №23/920 від 17.05.2023р., поліцейський взводу №3 роти №1 БПОП ГУНП в Одеській області рядовий поліції ОСОБА_7 , 14.04.2023р. згідно графіку несення служби перебував поза часом несення служби.

Аналізуючи показання допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_7 , суд зазначає, що в момент події ОСОБА_7 не перебував на службі, був одягнений в цивільний одяг (що не давало його ідентифікувати як працівника поліції), при собі зброї не мав, що підтвердив в судовому засіданні. Крім того, за своєю посадою ОСОБА_7 не має повноважень на складання протоколів про адміністративні правопорушення, а також ним не було здійснено виклик поліцейського патруля для припинення правопорушення.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_17 лише підтвердили обставину нанесення обвинуваченим ОСОБА_11 тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 . Водночас вказані свідки не бачили щоб ОСОБА_7 демонстрував обвинуваченому своє службове посвідчення до інциденту, як це стверджує потерпілий, а тому суд надає його показам у цій частині критичну оцінку.

Крім того, свідок ОСОБА_15 , яка є матір`ю потерпілого ОСОБА_7 ствердно показала в суді, що не бачила, що її син ОСОБА_7 демонстрував своє службове посвідчення обвинуваченому, а бійка сталася раптово, дана обставина підтверджує версію подій, викладену обвинуваченим щодо відсутності умислу вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У свою чергу, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь.

Показання обвинуваченого в частині того, що він дізнався про те, що ОСОБА_7 є співробітником поліції лише після бійки не спростовані достатніми належними та допустимими доказами, а тому мають тлумачитися на користь обвинуваченого в частині недоведення його вини в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Що стосується показів обвинуваченого ОСОБА_11 , який взагалі не визнав своєї вини у вчиненні правопорушення, пояснивши, що це потерпілий наніс йому удари, а він лише закривався руками та відштовхував його, то суд вважає, що таким показам обвинуваченого слід дати критичну оцінку, розцінивши їх як обраний останніми спосіб захисту, з метою уникнення відповідальності за скоєне, оскільки вони повністю спростовуються вищенаведеними показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , які заначили, що саме ОСОБА_11 першим наніс удари потерпілому, після чого обидва впали, вказане узгоджується також із показами потерпілого.

Суд надає критичну оцінку твердженням ОСОБА_11 та його захисників стосовно винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень. За ч.2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Згідно ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, з огляду на викладене суд позбавлений можливості надати оцінку діям ОСОБА_7 .

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_21 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Щодо призначення міри покарання обвинуваченому ОСОБА_11 .

Прокурор просив визнати обвинуваченого ОСОБА_11 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підстав ч.1 ст.71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.02.2023р. та остаточно визначити до відбуття покарання у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник-адвокат ОСОБА_8 погодилися із думкою прокурора.

Захисники обвинуваченого просили постановити виправдувальний вирок стосовно їх підзахисного з підстав не доведення його вини.

Обвинувачений підтримав захисників та просив суд ухвалити відносно нього виправдувальний вирок, у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, вважаючи справу сфальсифікованою.

Разом з тим, оскільки суд дійшов до висновку про винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_11 за ч.1 ст.125 КК України, щодо призначення міри покарання зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 5 ст.74 КК України, передбачено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

При призначенні покарання обвинуваченому суд керується положеннями ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винуватого, відсутність обставини, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що обтяжують покарання.

Так, згідно із приписами ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, є проступком, який карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

ОСОБА_11 є громадянином України, офіційно непрацевлаштований, має реєстрацію та постійне місце проживання в Одеській області, з вищою освітою, раніше судимий, неодружений, не має малолітніх чи неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів: нарколога, психіатра не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.

Відповідно до ст. 67 КК України обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , є рецидив злочинів.

З огляду на викладене, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, відсутність обставин, що пом`якшують, наявність обставини, що обтяжує покарання, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та звільнити його від покарання на підставі ч.5 ст. 74 КК України, оскільки на час ухвалення вироку з моменту вчинення кримінального проступку пройшло більше двох років, тобто закінчилися строки давності, передбачені п.1 ч.1 ст. 49 КК України. При цьому перебіг давності не зупинявся та не переривався.

Звільняючи обвинуваченого від покарання без його призначення, суд керується правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі №161/7253/18 провадження №51-2615 км19, відповідно до якої, такий вид звільнення від покарання, як одна із форм реалізації кримінально-правового реагування, визначений у ст.4,5 ст.74, ч.1 ст. 105 КК України, при визнанні особи винною у вчиненні злочину надає можливість засудження такої особи без призначення покарання, тобто дозволяє відмовитись від призначення конкретного заходу примусу за наявності певних передбачених законом на те підстав. Аналогічний висновок міститься у Постанові Об`єднаної палати ВС від 01.04.2024 №183/6854/20.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 108.06.2020 року (справа №756/6876/19, провадження №51-5464км19), що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання (ч.ч. 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» (ст.ст. 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення, як виду примусових заходів в цілому.

Речових доказів та процесуальних витрат по справі немає. Цивільний позов не заявлений.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 49, 50, 65, ч.5 ст. 74, 125 КК України, ст. 371-373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та на підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнити його від покарання (без його призначення), у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1