УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року

м. Київ

справа № 607/6056/23

провадження № 51 - 2877 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2025 року,

установив:

За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бобруйськ Білоруської РСР, громадянина Російської Федерації, місце проживання невідоме, депутата Державної Думи Федеральних зборів Російської Федерації (вул. Охотний ряд, 1 м. Москва Російська Федерація),

засуджено за ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, що є його власністю.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 , будучи депутатом Державної Думи Федеральних Зборів РФ, тобто представником влади РФ, уповноваженим приймати участь у засіданнях палати і голосувати за прийняття поставлених на голосування актів та інших питань, серед яких питання ратифікації міжнародних договорів Російської Федерації, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами та представниками влади і ЗС Російської Федерації, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість загибелі людей, зокрема й цивільного населення, та настання інших тяжких наслідків, розуміючи, що він порушує встановлений статтями 1-3, 68 Конституції України державний устрій та порядок, посягає на недоторканість та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та державного кордону, а також розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, відновлення контролю Російської Федерації над політичними та економічними процесами в Україні, усвідомлюючи, що інші співучасники діють всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушують принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимоги ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХIХ), 15 лютого 2022 року прийняв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ на вул. Охотний ряд, 1 у м. Москві, де підтримав постанову із зверненням до Президента Російської Федерації з проханням розглянути питання про визнання Російською Федерацією самопроголошених Донецької та Луганської народних республік, як самостійних, суверенних і незалежних держав, а також 22 лютого 2022 року прийняв участь у засіданні Державної Думи Федеральних Зборів РФ, де підтримав ратифікацію Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Донецької народною республікою та Договору про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і так званою Луганською народною республікою. У такий спосіб ОСОБА_5 , будучи представником влади, за попередньою змовою групою осіб, вчинив умисні дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, які призвели до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

Ці рішення Державної думи Федеральних Зборів РФ були частиною злочинного плану керівництва Російської Федерації, адже сам факт їх існування використовувався при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і був спробою виправдання агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою.

Такі дії РФ призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2025 року це вирок залишено без змін.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося в порядку спеціального судового розгляду з обов`язковою участю захисника та за відсутності обвинуваченого («in absentia»).

У касаційній скарзі захисник посилаючись на підстави передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у зв`язку з недоведеністю його вини.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що: проведення судового розгляду без участі обвинуваченого ОСОБА_5 призвело до недотримання гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вважає, що судом не прийнято до уваги, що ОСОБА_5 користується імунітетом «ratione materiae» у національній судовій системі, а тому кримінальне переслідування може бути здійснене тільки відповідними органами міжнародної судової юрисдикції.

На думку захисника, матеріали кримінального провадження не містять допустимих та належних доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, відсутні наслідки передбачені ч. 3 ст. 110 КК, про які йдеться у вироку.

Також зазначає про невмотивованість ухвали апеляційного суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження треба відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Приписами ст. 413 КПК передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1 - 3 ч. 1 ст. 368 КПК).

За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК рішення апеляційного суду ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких цю скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують наведені в ній доводи.

Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 які фактично аналогічні за змістом доводам його касаційної скарги, надав на них вичерпні відповіді та навів мотиви, з яких виходив під час постановлення ухвали, і положення закону, якими керувався.

З викладеними в ухвалі апеляційного суду підставами, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що, як неодноразово вказував у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення полягає у більш загальному принципі, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (Руїс Торіха проти Іспанії («Ruiz Torija v. Spain» рішення від 09.12.1994).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (Гірвісаарі проти Фінляндії («Hirvisaari v. Finland» рішення від 27.09.2001).

Отже ухвала суду апеляційної інстанції відповідає положеннями статей 370, 419 КПК.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про імунітет ОСОБА_5 від відповідальності за національним законодавством, то колегія суддів зазначає наступне.

В Україні питання дипломатичного імунітету регулюється Указом Президента України від 10.06.1993 №198/93. Відповідно до цього нормативного акту депутати Державної Думи Російської Федерації таким видом імунітету не наділені. Жодна із ратифікованих Україною конвенцій, зокрема: Віденська конвенція про консульські зносини 1961 року; Конвенція про спеціальні місії 1969 року; Конвенція про запобігання та покарання злочинів проти осіб, які користуються міжнародним захистом, у тому числі дипломатичних агентів 1973 року; Конвенція про представництво держав у відносинах з міжнародними організаціями універсального характеру; не наділяють депутатів Державної Думи Російської Федерації дипломатичним імунітетом.

Колегія суддів не вбачає порушень та звертає увагу сторони захисту на те, що законодавець врегулював здійснення процедури «in absentia», зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором в ст. 297-5 і абзаці 6 ч. 3 ст. 323 КПК. Як убачається з судових рішень, вимоги вказаних норм щодо повідомлення ОСОБА_5 про розгляд стосовно нього кримінального провадження судами було дотримано.

Крім того, з огляду на положення ч. 3 ст. 400 КПК, після закінчення строків на оскарження засуджений не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_5 також не буде позбавлений можливості просити усунути порушення, які, на його думку, були допущені в ході спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Переконливих аргументів, які б вказували на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник у касаційній скарзі не навів і такого зі змісту оскаржуваних рішень не вбачається.

Ухвалені судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили ці суди ухвалюючи свої рішення та положення закону, якими вони керувалися.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2025 року стосовно ОСОБА_5 через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3