Справа № 466/5145/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/232/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без місця реєстрації, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,-

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 15 ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст. 15 ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України, -

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15- ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання за:

ч.3 ст.15- ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі,

ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

У відповідності до ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання до даного покарання, приєднано частину невідбутого покарання за вироком Галицького районного суду м.Львова від 05.04.2024 року та остаточно обрано покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Запобіжий захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , продовжений ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 26.12.2024 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Зараховано у строк відбування покарання термін перебування в місцях попереднього ув`язнення з часу фактичного застримання: 09.04.2024 року о 04 год.40 хв., з розрахунку один день ув`язнення до одного дня позбавлення волі.

Цивільний позов АТ "Ощадбанк" - залишено без розгляду.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 21 лютого 2024 року у період часу з 02:15 год. по 02:21 год., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 360-А, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», керуючись корисливим мотивом, діючи таємно, шляхом розбиття склопакету вхідних дверей магазину «Молочні лани» проник до торгового приміщення «Молочні лани» та заволодів грошовими коштами у сумі 17528,00 грн. дрібними купюрами, які знаходилися у касі даного магазину. Після чого останній покинув приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , викрадем розпорядився на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ФОП ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 17528,00 гривень.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаній з проникненням у приміщення, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Також, 31 березня 2024 року у період часу з 01:40 год. по 01:54 год. гр. ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», повторно, керуючись корисливим мотивом, діючи таємно, шляхом підбору ключа до вхідних дверей, незаконно проник до приміщення магазину «Продукти», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та заволодів тютюновими виробами, а саме: сигаретами марки «Пріма срібна жовта» у кількості 10 шт., вартістю 74,28 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 742,80 грн. без ПДВ, сигарети марки «LM Loft голубий», у кількості 10 шт., вартістю 83,80 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 838,00 грн. без ПДВ, сигарети марки «Davidoff compact», у кількості 10 шт., вартістю 78,05 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 780,50 грн. без ПДВ, сигарети марки «Winston blue», у кількості 10 шт., вартістю 88,57 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 885,70 грн. без ПДВ, сигарети марки «Rothmans в капсулах», у кількості 10 шт., вартістю 100,00 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 1000,00 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 228,57 грн. без ПДВ, сигарети марки «Chesterfield compact», у кількості 2 шт., вартістю 76,19 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 152,38 грн. без ПДВ, сигарети марки «West XL», у кількості 8 шт., вартістю 85,71 грн. без ПДВ за 1 од., загальною вартістю 685,68 грн. без ПДВ, а також кавовий апарат марки «Spinel toup», у кількості 1 шт., вартістю 2440,00 грн. Після чого останній покинув приміщення магазину «Продукти», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Шевченка, буд.376-А, викрадем розпорядився на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ПП « ОСОБА_10 » матеріальну шкоду на загальну суму 7753,63 гривень.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у приміщення, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Окрім цього, у період часу з 08 квітня 2024 року 23:30 год. і до 09 квітня 2024 року 00:30 год. гр. ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», повторно, керуючись корисливим мотивом, діючи таємно, шляхом пошкодження вікна малої архітектурної форми «Житловий комплекс», незаконно проник до приміщення, перебуваючи навпроти торгового центру «ВАМ», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Шевченка, буд.358-А, та заволодів камерою відео- спостереження марки «Green Vision» у кількості 1 шт, вартістю 2422,62 грн. та Wi-Fi роутер марки «D-link Wireless №300», у кількості 1 шт., вартістю 3289,03 грн., які знаходилися в даному приміщенні малої архітектурної форми. Після чого останній покинув приміщення малої архітектурної форми «Житловий комплекс», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, буд. 358-А, викраденим розпорядився на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ТОВ «Будинки мрій» матеріальну шкоду на загальну суму 5711,65 гривень.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у приміщення, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Окрім цього, 09 квітня 2024 року, приблизно о 00:45 год., ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: м.Львів, на вул.Шевченка, буд. 354, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», повторно, керуючись корисливим мотивом, діючи таємно, шляхом виривання вхідних дверей, незаконно проник до приміщення, а саме відділення №10013/0327 ФЛОУ АТ «Ощадбанк», яке знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Шевченка, буд.354, де шляхом пошкодження інформаційно-платіжного терміналу №К1300174 намагався таємно викрасти грошові кошти у розмірі 126 500,00 грн., однак з причин, які не залежали від його волі не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, оскільки у приміщенні спрацювала сигналізація.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, поєднаній з проникненням у приміщення, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч. 4 ст. 185 КК України.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок змінити. Призначити йому покарання, за скоєні кримінальні правопорушення, не пов`язане з позбавленням волі, надавши можливість виправлення і перевиховання в умовах свободи.

В апеляційній скарзі зазначає, що з даним вироком суду не згоден, вважає його надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для його виправлення.

Вказує на те, що суд при винесенні вироку зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особистості засудженого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі. Вважає даний вирок занадто суворим, а тому таким, що підлягає зміні на підставі наступних обставин.

Обставиною, що пом`якшує покарання підсудному є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину.

Стверджує, що за час проведення досудового слідства він вже багаторазово пожалкував про скоєне кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням дружини, яка з двома малолітніми дітьми залишилася у безпорадному стані на час перебування його під вартою під час проведення розслідування і розгляду справи у суді, а також наріканням його рідних і оточуючих людей.

Підкреслює, що ним частково відшкодовувалася спричинена протиправними діями шкода, що зазначено у вироку суду, що указує на можливість урахування обставини визначеної п. 2 ч. 1 ст. 66 КК.

Наголошує, що йому щиро жаль з приводу учинених дій та протиправної поведінки, вказує активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Вважає, що судом не враховано підстави для застосування ст. 69 КК, яка регламентує, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Просить суд під час розгляду апеляційної скарги врахувати наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; відшкодування спричиненої правопорушенням шкоди; відсутність обставин, котрі обтяжували б покарання в силу ст. 67 КК; його захворюваність; наявність у нього на вихованні і утриманні двох малолітніх дітей; необхідності надання підтримки його дружині, яка є переміщеною особою у зв`язку з окупацією території їхнього проживання.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч.1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то слід вказати наступне.

Доводи апеляційної скарги в частині суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі апелянт, зокрема, вказує, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Так, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

З приводу доводів обвинуваченого про наявність щирого каяття, повного визнання вини, то на переконання колегії суддів, слід враховувати, що саме по собі визнання своєї вини не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання стало результатом тривалого роздуму і впертої внутрішньої боротьби, свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. Стан щирого каяття характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Доводи наведені в апеляційній скарзі у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання явно несправедливе через суворість, без врахування положень ст. 69 КК України, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі безпідставними і необґрунтованими.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання колегії суддів, покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає вищенаведеним нормам, так, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який є працездатний, одружений, на утриманні має двох малолітніх дітей, згідно довідок на обліку у психоневрологічному диспансері та наркологічному кабінеті не числиться та не перебуває, частково відшкодував збитки. Взяв до уваги суд першої інстанції і те, що обставинами, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання відсутні.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції оцінивши в сукупності обставини справи, належним чином призначив обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк не можливе та становить високу небезпеку для суспільства, досягнення мети виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченим не можливе без ізоляції від суспільства.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, враховуючи конкретні обставини справи в їх сукупності та дані про особу винного, а описані вище дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, дають лише підстави для призначення покарання не у максимальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України.

Розгляд справи у суді першої інстанції проведено повно, всебічно та об`єктивно.

Доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст. 15 ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4