ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2320/25
провадження № 1-кп/753/1329/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпіла ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) № 0004471 від 02.11.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова,

громадянина України, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , та який проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:

Обвинувальний акт з додатками в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0004471 від 02.11.2024, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 04 лютого 2025 року.

Відповідно до висунутого обвинувачення, яке суд визнає доведеним, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 01 листопада 2024 року, приблизно о 14 год. 42 хв., керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи рух на вул. Харківське шосе, 53, зі сторони вул. Тростянецька, у напрямку вул. Ю. Литвинського, здійснив перестроювання з першої смуги у другу смугу, допустивши порушення вимог пунктів 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_7 виразилось у тому, що він керуючи вказаним транспортним засобом, перед зміною напрямку руху та перестроюванням не переконався у безпечності виконання маневру та здійснив перестроювання з першої смуги у другу смугу не надавши перевагу в русі транспортному засобу марки «DS 7 Crossback», державний номерний знак НОМЕР_2 , що рухався у попутному напрямку по тій смузі, а яку він мав намір перестроїтися. Внаслідок чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів. Після чого транспортний засіб марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , продовжив рух ліворуч з подальшим виїздом на зустрічну смугу та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «KIA Soul», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , яка внаслідок зіткнення отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке виразилось у вигляді відкритої травми лівого ліктьового суглобу: рани у ділянці ліктьового відростку (по задній поверхні ліктьового суглобу), внутрішньосуглобовий, багатоуламковий перелом проксимального епіматафізу (верхньої третини) ліктьової кістки з відривом ліктьового відростку зі зміщенням, вивих голівки променевої кістки.

Порушення пунктів 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе за ч. 1 ст. 286 КК України визнав повністю та показав, що дійсно 01 листопада 2024 року, приблизно о 14 год. 42 хв., керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи рух на вул. Харківське шосе, 53, зі сторони вул. Тростянецька, у напрямку вул. Ю. Литвинського, здійснив перестроювання з першої смуги у другу смугу, допустивши порушення вимог пунктів 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху. Перед зміною напрямку руху та перестроюванням не переконався у безпечності виконання маневру та здійснив перестроювання з першої смуги у другу смугу не надавши перевагу в русі транспортному засобу марки «DS 7 Crossback», державний номерний знак НОМЕР_2 , що рухався у попутному напрямку по тій смузі, а яку він мав намір перестроїтися. Внаслідок чого відбулось зіткнення вказаних транспортних засобів. Після чого транспортний засіб марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , продовжив рух ліворуч з подальшим виїздом на зустрічну смугу та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «KIA Soul», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , яка внаслідок зіткнення отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження. Щиро розкаюється у вчиненому та просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами.

Показання обвинуваченого ОСОБА_7 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Судовий розгляд проводився відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження, відповідно й обвинуваченому, який надав суду ствердну згоду із запропонованим порядком.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Також відповідно до п. 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Отже, за згодою учасників судового провадження, а саме обвинуваченого, який не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що він правильно розуміє зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності його позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, та матеріалів щодо речових доказів, процесуальних витрат тощо.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 повністю підтверджується його показаннями, в яких він не оспорював вчинення кримінального правопорушення за викладених у обвинувальному акті обставин, щирим каяттям у вчиненому тощо.

Щодо кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , то суд вважає її правильною та кваліфікує його дії як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення. Передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Прокурор у судових дебатах просив суд про призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, у мінімально передбаченому санкцією частини статті розмірі, потерпіла та сторона захисту підтримала у цьому питанні сторону обвинувачення, водночас обвинувачений просив не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд, при обранні виду та міри покарання, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (вину визнав, щиро каявся), особу обвинуваченого, а саме: зрілого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за більше ніж 30 років керування транспортними засобами не притягувався до адміністративної відповідальності, одружений, має дорослого сина військовослужбовця, тимчасово не працює, з вищою освітою, має постійне місце проживання, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

З огляду на викладене, суд вважає домірним та справедливим призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в мінімальних межах санкції статті.

При цьому, суд має призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, водночас суд має навести мотиви для прийняття такого рішення.

Так, незважаючи на те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами альтернативно, у ч. 1 ст. 286 КК України, за якою засуджується ОСОБА_7 , додаткове покарання є обов`язковим до призначення.

Поряд з цим положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З урахуванням того, що законодавець у ч. 2 ст. 69 КК України передбачив винятки до застосування положень цієї статті, основне покарання ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд, незважаючи на обставини, які пом`якшують покарання, призначає обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, але враховуючи викладені дані про його особу, на мінімальний строк.

Заявлений цивільний позов

Відповідно до ч. 5 ст. 128, ч. 1 ст. 129 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, та із застосуванням норм ЦПК України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом положень ст. 129 КПК України передбачено, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Потерпілою ОСОБА_5 під час підготовчого судового засідання подано цивільний позов про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на загальну суму 166 340 грн та моральної шкоди у розмірі 500 000 грн, загалом на 666 340 грн, що був прийнятий судом.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненому кримінальному правопорушенні, то суд переходить до розгляду питання щодо вказаного цивільного позову.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди

Цивільний позов пред`явлено до відповідача обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, під час судового розгляду встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , обвинуваченого (цивільного відповідача) була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «УСГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на наведені норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Суд встановив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 листопада 2024 року, автомобіль позивачки «KIA Soul», державний номерний знак НОМЕР_3 , отримав механічні пошкодження, які унеможливлюють його відновлення. Висновки про це підтверджуються долученою до матеріалів позову оцінкою ринкової вартості автомобіля, протоколом-узгодженням із страховою компанією ПАТ «Страхова компанія «УСГ».

Потерпіла ОСОБА_5 обґрунтовано зазначила, що загальна вартість автомобіля на момент ДТП становила 318 000 грн, у той час як страхова компанія зобов`язалась виплатити лише 156 800 грн. Зазначена сума є максимальною з урахуванням встановленого законом ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну одного потерпілого, а саме 160?000 грн, з вирахуванням франшизи.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, зобов`язана відшкодувати різницю між фактичним розміром збитків і сумою страхового відшкодування, якщо страхове покриття виявилось недостатнім. У зв`язку з чим на користь потерпілої підлягає стягненню різниця в розмірі 161 140 грн та додатково підлягають компенсації витрати на сплату франшизи (3 200 грн) та евакуацію транспортного засобу (2 000 грн).

Отже, частина майнової шкоди, яка не була компенсована страховою компанією внаслідок встановленого обмеження, підлягає стягненню безпосередньо з обвинуваченого.

У свою чергу під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 визнав позов у частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу потерпілої.

У сукупності, з огляду на представлені документи, вимога позивачки щодо матеріальної шкоди в розмірі 166 340 грн є документально підтвердженою, економічно обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо відшкодування моральної шкоди

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Слід урахувати, що загально відомим фактом, який не потребує доказуванню, є те, що будь-яке тілесне ушкодження супроводжується болем. При цьому установлені в потерпілого тілесні ушкодження в момент заподіяння, та з моменту заподіяння до моменту відновлення цілісності частини тіла та загоєння ран, людина відчуває біль та дискомфорт, зміни в сталому образі життя, через вимушеність отримувати лікування, відвідування лікарів, а також ураховуючи частину тіла, яка отримала пошкодження (у цьому випадку травмування кісток тазу) - вимушені зміни в житті через неможливість пересуватися як у господарських справах (особистих), так і пов`язаних із трудовою діяльністю та самозабезпечення.

Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц).

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним завданій шкоді.

Оцінюючи вимоги потерпілої ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у сумі 500 000 грн, слід виходити з того, що в судовому засіданні було встановлено факт заподіяння обвинуваченим, потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Зазначене дає підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_5 безсумнівно отримала моральні страждання, які мають бути відшкодованими в порядку та розмірі встановленому законом.

Зі свого боку обвинувачений ОСОБА_7 у частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди визнав лише 50 000 грн.

Так, суд бере до уваги обставини, викладені позивачкою, зокрема фізичні страждання внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, проходження складного і тривалого лікування, проведення операцій із використанням імплантів, обмеження у рухах, втрату працездатності, зміни звичного ритму життя, а також виражену емоційну реакцію у вигляді постійної тривожності, страху та психологічної дестабілізації.

Крім того, моральна шкода поглиблюється особистою життєвою ситуацією позивачки втратою чоловіка у період лікування, необхідністю самостійно забезпечувати побут, допомагати дітям, а також професійними труднощами через неможливість повноцінно виконувати обов`язки вчителя та класного керівника.

Суд також враховує, що попри визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 , протягом більш ніж пів року після вчинення дорожньо-транспортної пригоди жодних дій для добровільного відшкодування шкоди ані матеріальної, ані моральної ним вчинено не було. Судом надавався додатковий час для примирення сторін, однак обвинувачений не скористався цією можливістю, що свідчить про відсутність реального прагнення компенсувати завдану шкоду. Ця обставина є додатковим аргументом на користь задоволення позову потерпілої у розумних межах.

При вирішенні цивільного позову в цій частині суд враховує принцип співмірності розміру моральної шкоди фактичним наслідкам, а також часткове визнання цивільного позову обвинуваченим. У зв`язку з цим суд вважає, що заявлена сума в розмірі 500 000 грн є завищеною, але сам факт заподіяння моральної шкоди безсумнівно підтверджений.

З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованим часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди - у розмірі 250 000 грн, що відповідає характеру і тривалості страждань, а також усталеній судовій практиці.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задовольнити частково. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_5 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 166 340 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати під час досудового розслідування на загальну суму 7 959 грн, а саме за проведення:

- судової інженерно-транспортної експертизи (висновок експерта від 27 січня 2025 року № СЕ-19/111-24/71736-ІТ) у розмірі 3 979,50 грн;

- судової інженерно-транспортної експертизи (висновок експерта від 28 січня 2025 року № СЕ-19/111-24/72609-ІТ) у розмірі 3 979,50 грн.

Після набрання вироком законної сили речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- оптичний носій із відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди зберігати у матеріалах кримінального провадження;

- транспортні засоби марки та моделі «DS 7 Crossback», державний номерний знак НОМЕР_2 , «KIA Soul», державний номерний знак НОМЕР_3 , «Ataman A-092H6», державний номерний знак НОМЕР_4 , передані під зберігальну розписку власникам залишити останнім за належністю;

- транспортний засіб марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , повернути обвинуваченому ОСОБА_7 як власнику за належністю, скасувавши водночас накладений на цей автомобіль арешт ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_8