КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/7714/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3278/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000164 від 05.12.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.3 ст. 362 КК України.

Накладено з метою збереження речового доказу арешт на майно, яке вилучено під час обшуку житла за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , та в якій проживає ОСОБА_6 , а саме на: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A735G» моделі «SM-A736B/DS» с.н. НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 .

Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить визнати незаконною, необгрунтованою та невмотивованою ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_10 від 04 квітня 2025 року та її скасувати.

Крім цього, просить постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладення арешту на майно, яке вилучене 21.03.2025 року в ході проведення обшуку в рамках кримінального провадження №0000164 від 05.12.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у квартирі за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: Мобільний телефон марки Samsung Galaxy A735G, моделі «SM-A736B/DS» с.н. НОМЕР_1 , ІМЕН: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 - відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, власник майна посилається на те, що ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_10 від 04 квітня 2025 року є незаконною, необгрунтованою та невмотивованою, постановленою із порушенням вимог ст. ст. 2, 6, 7, 9, ч. 1 ст. 21, ч. 2 ст. 64-2, 94, 98, 110, 132, 167, 170 - 173, 370 КПК України, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (п.1-3 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Скаржник зазначає, що накладаючи арешт на майно, слідчий суддя всупереч обов`язку та наявним в справі письмовим доказам, не дослідив взагалі надані письмові докази, не вказав про їх залучення та наведені аргументи, не переконався в наявності доказів, що підтверджують відсутність взагалі події вказаного кримінального правопорушення, так як заявник надав недостовірні відомості та фактично його установчі документи на вказаний об`єкт є підробленими, а сам об`єкт не існує взагалі.

Вказує, що в ухвалі суду про арешт відсутнє взагалі обґрунтування та вмотивування її висновку, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів саме у даному кримінальному провадженні, а тому необхідно накласти на нього арешт.

Слідчий суддя не встановив належні правові підстави, передбачені ч. 1 ст. 167 України.

Так, вилучення арештованого мобільного телефону, який належать ОСОБА_6 та не має жодного відношення до досудового розслідування, відбулося всупереч вимогам ст.ст. 168, 236 КПК України.

Слідчим суддею Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_11 в ухвалі від 17 березня 2025 року не було надано дозволу на огляд, відшукання, копіювання та вилучення у ОСОБА_12 мобільного телефону марки Samsung Galaxy A735G, моделі «SM-A736B/DS» с.н. НОМЕР_1 , ІМЕІ1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 .

В матеріалах клопотання про арешт майна від 21 березня 2025 року та додатках до нього відсутня постанова про призначення експертного дослідження чи експертизи вилученого Мобільного телефону марки Samsung Galaxy A735G, моделі «SM-A736B/DS» с.н. НОМЕР_1 , ІМЕН: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 .

Також відсутні будь-які протоколи огляду, як самого пристрою так і інформації на ньому (як в момент обшуку, так і після, хоча з моменту обшуку та вилучення пройшло більше двох тижнів), що б підтверджувало доводи прокурора, або вказувало на те, що пристрій чи інформація, яка на ньому міститься, відповідає ст. 98 КПК України.

Апелянт посилається на те, що в судовому засіданні прокурор Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 аргументувала, що нею надано доручення оперативному підрозділу на проведення огляду вилученого телефону. Однак, жодних підтверджень вказаного та додатків у вигляді доручення до поданого клопотання не було надано.

На день проведення засідання в матеріалах справи відсутні постанови про призначення експертного дослідження, експертизи, залучення відповідних спеціалістів.

Також, прокурор в засіданні не заперечувала про це, а лише аргументувала, що вважає, що доданих до клопотання про арешт додатків достатньо як для його обґрунтування, так і для накладення арешту.

Звертає увагу на те, що в додатках до клопотання чи самому клопотанні відсутнє обґрунтування того, що арештоване майно відповідає хоча б якомусь з критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, а постанова про визнання його речовим доказом є взагалі незаконною, необгрунтованою та такою, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, так як в мотивувальній частині постанови не міститься взагалі мотивів прийняття постанови та їх обґрунтування.

Вказана постанова про визнання речовими доказами від 21.03.2025 року містить лише зміст обставин, які є єдиним обґрунтуванням та підставами для прийняття постанови, про що представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, наголошував в судовому засіданні.

Скаржник вказує, що в судовому засіданні представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт (власник майна), в обґрунтування своїх доводів також звертав увагу на вказані вище факти слідчому судді, їх озвучував та обґрунтовував, однак вказані аргументи та доводи взагалі не було взято до уваги, не надана їм оцінка та навіть не висвітлено їх в самій мотивувальній частині ухвали, як і багато інших аргументів та поданих письмових доказів та взагалі не вказано, щодо аргументів та поданих письмових заперечень та доказів у засіданні (що повністю підтверджується аудіо-відео записом судового засідання).

У зв`язку із цим, у самій ухвалі взагалі відсутні об`єктивні, вмотивовані, законні та обґрунтовані доводи суду, які б спростовували як озвучені в засіданні так і подані письмові доводи, заперечення та долучені докази представником третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт (власника майна).

Окрім цього, прокурором взагалі не наведено аргументів щодо існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження арештованого майна.

Ну думку власника майна, обґрунтування клопотання про арешт майна прокурора будується на завідомо неправдивих відомостях, які внесені прокурором до поданого клопотання.

Слідчому судді було вказано на наявні в самому клопотанні докази - процесуальні документи, які є додатками до цього ж клопотання, які це повністю підтверджують.

ОСОБА_6 зазначає, що розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Однак, слідчим суддею цього здійснено не було, не було досліджено навіть тих доказів та доводів, які долучив до свого клопотання про арешт прокурор, а обставини, які повністю обґрунтовували відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, подані представником третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт (власника майна), взагалі до уваги не взято, судом не досліджено, в ухвалі їх не обґрунтовано та навіть не зазначено про них в мотивувальній частині.

Зазначає про те, що вилучення майна у законного власника, здійснювалось повністю безпідставно та діючи поза межами КПК України, Конституції України та Законів України.

Жодні обґрунтування таких дій відсутні та грунтуються на недостовірній інформації, припущеннях, які ні на час обшуку, ні на час розгляду в суді не були підтверджені жодним письмовим документом, доказом, а саме кримінальне провадження, в якому власника позбавлено його законного майна, зареєстровано по заяві службових осіб, відносно яких, по цьому ж об`єкту здійснюється досудове розслідування за підробку документів щодо саме цього майна, та незаконне заволодіння на підставі цих документів земельною ділянкою.

Це окрім всього іншого, свідчить про введення слідчого судді яким давався дозвіл на обшук в оману, подачу недостовірних документів, порушення ч. 2, ч. 7, ч. 2 ст. 9 КПК України, надання недостовірної інформації, яка повністю підтверджується наявними додатками в матеріалах даної справи.

Апелянт звертає увагу на те, що під час обшуку ОСОБА_13 пояснював особам, що проводили обшук, бачили і це було зафіксовано на відео, що останній займається підприємницькою діяльністю, його телефон, телефонна книга-база, додатки та інформація, яка там міститься, є невід`ємною частиною роботи, бізнесу, без якої виникають проблеми із вчасним виконанням зобов`язань, як перед клієнтами, так і іншими суб`єктами господарювання. Окрім того на вказаному телефоні міститься важлива особиста та сімейна інформація.

Також вказує на те, що відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України встановлена пряма заборона тимчасового вилучення електронних інформаційних систем та мобільних терміналів систем зв`язку (Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду).

Отже, враховуючи вище викладене, рішення слідчого судді є незаконним та необґрунтованим, невмотивованим, яке ухвалено без об`єктивного з`ясування обставин, що містилась в поданому клопотанні, без дослідження судом письмових доводів та доказів, наданих представником третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт (власника майна), з істотними порушеннями приписів та вимог КПК України, у зв`язку із чим підлягає скасуванню в повному обсязі та постановлення ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно в ОСОБА_12 , відновлення його порушеного конституційного права та зобов`язання прокурора/орган досудового розслідування про негайне повернення такого майна його законному володільцю.

У запереченнях на апеляційну скаргу, які надійшли від прокурора окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 , остання посилається на необґрунтованість апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні.

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення власника майна ОСОБА_14 та його представника - адвоката ОСОБА_7 ,які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга власника майна ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у провадженні слідчого відділу Солом`янського УП ГУ НП у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження №0000164 від 05.12.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 362 КК України.

За твердженням сторони обвинувачення, 21 червня 2017 року ТОВ «Хай-Тек БІЛДІНГ» () на підставі договору купівлі-продажу придбано нежитлову будівлю (у формі літери «Г»), площею 70 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :72:277:0006. Ринкова вартість цієї будівлі згідно висновку про вартість майна від 26 листопада 2024 року складає 2 916 000 грн.

07.08.2024 ТОВ «Хай-Тек БІЛДІНГ» укладено з Київською міською радою договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :72:277:0006 строком на 10 років.

Допитаний у якості свідка представник ТОВ «Хай-Тек БІЛДІНГ» ОСОБА_15 , повідомив, що у грудні 2024 року йому стало відомо, що до Департаменту земельних ресурсів КМДА надійшли адвокатські запити адвоката ОСОБА_7 , яка представляє інтереси ОСОБА_16 , про отримання копій документів, які стали підставою для виділення та передачі в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :72:277:0006, на якій розташована нежитлова будівля літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_3, що перебуває у власності ТОВ «Хай-тек білдінг» (). Додатково ОСОБА_15 повідомив, що на вищезазначеній земельній ділянці відсутні будь-які інші об`єкти нерухомості, крім належного на праві власності ТОВ «Хай-Тек БІЛДІНГ».

08.02.2022 року у невстановлений досудовим розслідуванням час, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 , звернулася невстановлена досудовим розслідуванням особа, із проханням зареєструвати на ім`я ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з цим, ОСОБА_17 о 14 год. 22 хв., використовуючи наданий їй доступ, сформувала у Державному реєстрі прав заяву про державну реєстрацію права власності від 08 лютого 2022 року №50874990, відповідно до якої ОСОБА_18 мав намір набути право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Для проведення державної реєстрації прав, невстановленими досудовим розслідуванням особами подано ОСОБА_17 документи від імені ОСОБА_18 , а саме: технічний паспорт, виготовлений станом на 26.01.2022 № TI01:9663-2351-2783-8099 ТОВ «АО «ГРОШ ЦЕНА» (), відповідно до якого нежитлова будівля розташована за адресою: АДРЕСА_2, без відмітки про присвоєння адреси; інформаційну довідку НЖ-2022 №162 від 09.02.2022, видану комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», про те, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, нежитлова будівля загальною площею 70,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності не зареєстровано; довідку від 17.01.2022 №, виготовлену ТОВ «АО «ГРОШ ЦЕНА», у якій зазначено рекомендовану поштову адресу об`єкта нерухомості: АДРЕСА_2.

Разом з тим, приватний нотаріус ОСОБА_17 , будучи достовірно обізнаною, що ТОВ «АО «ГРОШ ЦЕНА», відповідно до положень ч. 5 ст. статті 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не має повноважень про присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості, та володіючи інформацією про те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про зареєстроване право власності на земельну ділянку, на якій збудований об`єкт, та заявником не надано виписки із погосподарської книги, не зупинила розгляд заяви, не витребувала документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, та 11.02.2022 о 15:39:51 прийняла рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2022 №63405658, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ №000 на нежитлову будівлю літ. «А», що розташована за адресою: АДРЕСА_2, та проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_18 .

Так, проведеним оглядом місця події від 18 лютого 2025 року встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :72:277:0006 відсутні будь-які об`єкти забудови, окрім нежитлової будівлі за адресою: м. Київ вул. Михайла Максимовича, 22/1, що належить ТОВ «Хай-Тек БІЛДІНГ».

Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №055-2787 від 18 лютого 2025 року, звернень про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна - нежитловій будівлі за адресою АДРЕСА_2 до Департаменту не надходило. У реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом, відсутні відомості про документ щодо присвоєння об`єкту нерухомого майна - нежитловій будівлі адреси АДРЕСА_2.

Таким чином, приватний нотаріус ОСОБА_17 , за твердженням прокурора, здійснила реєстрацію права власності за ОСОБА_18 на неіснуючий об`єкт нерухомості.

В подальшому, 16.02.2022 року, через 6 днів після внесення до Реєстру прав на нерухоме майно недостовірних відомостей щодо права власності на неіснуючу будівлю за адресою: АДРЕСА_2, приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_19 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №63496818 та посвідчено договір купівлі-продажу вищевказаної нежитлової будівлі № 95 від 16 лютого 2022 року, нібито укладений між ОСОБА_18 та ОСОБА_16 (номер відомостей про речове право 46738245).

10.03.2023 року приватним нотаріусом ОСОБА_19 посвідчено довіреність, видану ОСОБА_16 на представництво її інтересів на ім`я ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ).

10.08.2023 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_19 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №68819623 та посвідчено додатковий іпотечний договір №512 від 10.08.2023 на суму 350 000,00 грн, відповідно до якого предметом іпотеки є зазначена вище нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2. Іпотекодержателем за умовами договору вказано ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є матір`ю ОСОБА_16 (номер запису про іпотеку 51316804.)

10.08.2023 року приватним нотаріусом ОСОБА_19 посвідчено 4 довіреності, видані ОСОБА_16 на ім`я ОСОБА_6 , (реєстраційні номери НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ), у тому числі на представництво інтересів при здійсненні операцій з будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

За твердженням сторони обвинувачення, ОСОБА_16 була достовірно обізнана про те, що купує неіснуючий об`єкт, а під час допиту у якості свідка остання повідомила, що її цікавить земельна ділянка, на якій нібито розташований належний їй об`єкт нерухомості.

До вчинення вказаного кримінального правопорушення за переконанням прокурора, може бути причетний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно з виданими ОСОБА_16 довіреностями від 10.08.2023 (реєстраційні номери 55568569, 55568599, 55568629, 55568658) має право на представництво інтересів останньої, у тому числі при здійсненні операцій з будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та який у співучасті з ОСОБА_16 має умисел на шахрайське заволодіння земельною ділянкою, на якій нібито розташований об`єкт нерухомості, належний останній.

21.03.2025 на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києві проведено обшук житла за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , та в якій проживає ОСОБА_6 .

Під час обшуку виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A735G» моделі «SM-A736B/DS» с.н. НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , поміщено до спец пакету № ICR0015036.

24.03.2025 року (клопотання датоване 21.03.2025 року) прокурор Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернулась до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000164 від 05.12.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 362 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначила, що 21.03.2025 року вказаний предмет визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000164 від 05.12.2024 року.

У клопотанні прокурор вказала, що арешт майна, вилученого в ході зазначеного обшуку, у цьому кримінальному провадженні необхідний для забезпечення кримінального провадження, зокрема збереження речових доказів.

При цьому у даному випадку є наявність обґрунтованих ризиків, які дають достатні підстави вважати, що повернення речових доказів без накладення арешту, може призвести до втрати речових доказів, шляхом їх знищення та втрати речових доказів до завершення досудового слідства, та як наслідок призведе до неможливості проведення слідчих дій і повного об`єктивного, всебічного проведення досудового розслідування даного кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000164 від 05.12.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.362 КК України.

Накладено з метою збереження речового доказу арешт на майно, яке вилучено під час обшуку житла за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , та в якій проживає ОСОБА_6 , а саме на: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A735G» моделі «SM-A736B/DS» с.н. НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 .

Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000164 від 05.12.2024 року, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 21.03.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно, зокрема мобільний телефон, зберіг на собі сліди кримінального правопорушення та може містити інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 17.03.2025 року не було надано дозвіл на вилучення мобільного телефону, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з цих підстав.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

З огляду на викладене зазначення майна в ухвалі про надання дозволу на обшук та вилучення, лише наділяє таке майно статусом тимчасово вилученого майна, а не зазначення такого майна в ухвалі не забороняє стороні обвинувачення за будь-яких обставин його вилучати.

З урахуванням наведеного, відсутність мобільного телефону у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 17.03.2025 року про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Разом з тим, як убачається із клопотання слідчого, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту обмежує можливості ОСОБА_6 здійснювати підприємницьку діяльність, не є достатньою підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, та матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою збереження речових доказів.

Слід зауважити, що скаржником не надано беззаперечних доказів на підтвердження наведених обставин неможливості здійснення ним підприємницької діяльності за умови накладення арешту на майно у вигляді належного йому мобільного телефону.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4