Справа № 446/333/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/414/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янка-Бузька Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_7 зараховано у строк покарання його попереднє ув`язнення з 27.12.2023 до 30.01.2024.

Ухвалено скасувати арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.12.2023.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 26 грудня 2023 року, приблизно о 21:15 год., перебуваючи за місцем ведення господарської діяльності ФОП ОСОБА_9 , а саме: у приміщенні кафе-бару «Озон», що знаходиться за адресою: вул. Незалежності, 16, м. Кам`янка-Бузька, Львівський район, Львівська область, знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи цілеспрямовано, протиправно, умисно, та з метою завдання шкоди здоров`ю, реалізуючи свій злочинний намір на заподіяння тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_10 , сидячи на дивані за столиком, схопив останнього за верхній одяг та наніс приблизно 4 удари правою та 3 удари лівою руками в область голови та тулуба ОСОБА_10 .

В подальшому, потерпілий ОСОБА_10 встав з-за столу, а ОСОБА_7 піднявся вслід за ним та, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень, підійшов до останнього та ще наніс приблизно 2 удари правою рукою по обличчі, внаслідок чого ОСОБА_10 втратив рівновагу та впав спиною до підлоги. Після того, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що потерпілий перебуває в лежачому положенні на спині, не міг чинити активного опору, підійшов до нього та наніс приблизно 11 ударів правою ногою у взутті по обличчі та тулубу ОСОБА_10 .

В подальшому, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 піднялись, після чого останній наніс приблизно 1 удар по обличчі потерпілого, штовхнув його, внаслідок чого той впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 , скориставшись тим, що потерпілий перебуває в лежачому положенні на спині, не міг чинити активного опору, наніс останньому удар правою ногою по тулубу, після якого також впав. Одразу ж після цього, ОСОБА_7 піднявся та продовжив вчиняти протиправні дії, зокрема, підійшов до лежачого ОСОБА_10 та наніс удар правою рукою по обличчі останнього, а також приблизно 9 ударів правою ногою по обличчі та тулубі.

Після цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свої дії, взяв рукою за ногу лежачого потерпілого та відтягув його на середину залу кафе - бару «Озон», де наніс приблизно 3 удари ногою по обличчі та тулубі, потім знову відтягнув на середину залу кафе - бару «Озон» та наніс 1 удар ногою по обличчі, сів на лежачого ОСОБА_11 та наніс йому приблизно 14 ударів рукою по обличчі.

В подальшому, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 , взяв лівою рукою за верхній одяг, а правою наніс останньому удар по обличчі, відпустив та наніс ще 3 удари правою рукою по обличчі, в цей час ОСОБА_10 сів на диван, а ОСОБА_7 підійшов до нього та наніс останньому приблизно 8 ударів по обличчі, а також 3 удари правою рукою по тулубу.

В результаті нанесених ОСОБА_7 ударів потерпілому ОСОБА_10 , останній отримав тілесні ушкодження у виді: «незначного розриву печінки, гемоперитонеум», які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, а саме заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

Захисник у апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, призначити обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням строком до 3 років.

В мотивах апеляційної скарги захисник, не оспорюючи фактичні обставини справи, покликається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі врахував дані про особу ОСОБА_7 , який визнав свою вину, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має на вихованні неповнолітню доньку, а стан його здоров`я не є задовільним, що підтверджується наявністю ряду хронічних та гострих захворювань. Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не врахував наявність пом`якшуючих обставин у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, а також те, що потерпілий не має жодних претензій до обвинуваченого, оскільки примирився з останнім. Враховуючи наведене, вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, а оскаржуваний вирок є надто суворим відносно нього.

Заслухавши доповідача, доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у її задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим, що в апеляційній скарзі захисника не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та у лікаря нарколога не перебуває, одружений, на його утриманні перебуває одна неповнолітня дитина, яка проживає з матір`ю за межами держави, згідно з характеристики за місцем проживання скарг на нього не надходило, офіційно не працює, має середній ризик вчинення кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства згідно з досудовою доповіддю, його вік, сімейний стан, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає за неможливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий насильницький злочин під час дії воєнного стану відносно діючого військовослужбовця, який практично не чинив йому опору та пройшов реабілітацію після важкого поранення, про що обвинуваченому було відомо, що суттєво підвищує ступінь його суспільної небезпечності та свідчить про високий ризик вчинення повторного злочину в умовах без ізоляції від суспільства.

Доводи апелянта про наявність пом`якшуючих обставин у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, той факт, що засуджений визнав свою вину не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.04.2021 у справі № 520/16394/16-к.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 не проявляв будь-якої поведінки, яка б була характерна для щирого каяття. Зокрема, він не висловлював будь-якого жалю щодо вчиненого, починаючи з моменту його затримання і до моменту закінчення судового розгляду, він не вчинив жодних активних дій, які б могли слугувати підставою для висновку, що він справді шкодує про вчинене (вибачення, відшкодування шкоди тощо).

Разом з тим, на переконання колегії суддів, поведінка обвинуваченого в судових засіданнях свідчила про те, що він переймався не станом здоров`я потерпілого чи наслідками його протиправних дій, а виключно питаннями його можливого покарання.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Так, активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.

Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові у справі № 263/15605/17.

Враховуючи, що будь-яких описаних вище дій обвинуваченим не було вчинено, сам факт визнання вини у суді і надання правдивих показів обвинуваченим не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність пом`якшуючих обставин у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що суд, при призначенні покарання, не врахував позиції потерпілого, який не має жодних претензій, в тому числі і матеріальних, до обвинуваченого та просив не позбавляти волі останнього, з огляду на наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що потерпілий, надаючи пояснення в судовому засіданні суду першої інстанції, зазначив, що обвинувачений жодного разу протягом розгляду справи в суді не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на відшкодування завданих збитків, тобто не відшкодував таких.

Водночас, позиція потерпілого при призначенні покарання не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету. Емоціональна поведінка потерпілого не має впливати на призначення покарання.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №?682/956/17.

З врахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції позиції потерпілого є голослівними та оцінюються як форма захисту обвинуваченого.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Санкція ч. 1 ст. 121 КК України, тобто кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Як вбачається, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання на рівні мінімальної межі, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Відтак, призначення судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі відповідає обставинам вчинення злочину, даним про особу обвинуваченого, відноситься до дискреційних повноважень суду та не суперечить вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апелянта про неможливість перебування в пенітенціарній установі у зв`язку з поганим станом здоров`я, оскільки вказане не доводить факту, що обвинуваченому не може бути надана фахова медична допомога в межах установи виконання покарань.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України у межах встановлених у санкції статті, та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для зміни вироку Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2025 року із звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України немає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, та на неї може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4