"12" серпня 2025 р.
Справа №150/157/25
Провадження по справі №1-кп/150/36/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_4 (дистанційно),

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в приміщенні суду матеріали об`єднаного кримінального провадження, зареєстрованого у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за: №0000033 від 05.02.2025, №0000065 від 03.02.2025, №0000079 від 01.04.2025, №0000090 від 11.04.2025 та №0000114 від 17.05.2025 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацюючого, раніше судимого 01.08.2022 за ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі, 05.07.2024 умовно достроково звільнений, невідбуте покарання становить 7 місяців 5 днів

за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст., ст.125 ч.1, 126-1, 390-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 02 лютого 2025 року близько 14 години 00 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає спільно зі своєю тіткою ОСОБА_5 , 1943 року народження, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_5 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень останній, діючи умисно, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, взяв до рук дерев`яний стілець, яким наніс ОСОБА_5 один удар в область ніг. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 , його тітка ОСОБА_5 отримала легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 05.02.2025 № 11.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.

Окрім того, ОСОБА_4 на підставі наказу МВС № 650 від 21 серпня 2017 «Про затвердження Інструкції з організації діяльності дільничних офіцерів поліції та поліцейських офіцерів громад», відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», з 17.10.2024 перебуває на превентивному обліку у Могилів-Подільському РВП ГУНП у Вінницькій області, як сімейний кривдник.

Так, ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю тіткою та власницею зазначеного будинку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку із систематичним вживанням ОСОБА_4 алкогольних напоїв, між тіткою та племінником склались неприязні відносини, які супроводжуються непоодинокими сімейними конфліктами, вживанням нецензурної лайки, висловлюванням образ та погроз фізичної розправи, шарпанні за одяг відносно тітки.

Встановлено, що ОСОБА_4 , упродовж жовтня 2024 року та січня 2025 року, не припиняючи своїх протиправних дій, маючи умисел на вчинення насильницьких дій щодо своєї тітки ОСОБА_5 , 15.10.2024 о 22:00 годині, 19.01.2025 о 15:00 годині та 21.01.2025 о 19:00 годині знаходячись за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_1 , умисно, цілеспрямовано, систематично, вчиняв відносно неї психологічне насильство, висловлювався на її адресу нецензурними словами, погрожував фізичною розправою та штовхав. За вказаними фактами працівниками Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області відносно ОСОБА_4 складено та скеровано до Чернівецького районного суду Вінницької області протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, 3 ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду яких, постановами Чернівецького районного суду Вінницької області ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні вище зазначених адміністративних правопорушень та накладено адміністративні стягнення.

Крім цього, встановлено, що 01.02.2025 близько 18 години 00 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не зупиняючись на вчиненому, діючи умисно, безпричинно, цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, доводячи свої злочинні наміри до кінця, знаходячись за місцем свого проживання, а саме у будинку АДРЕСА_1 , під час словесної суперечки, вчинив відносно своєї тітки насильницькі дії, які виражались у словесних образах, залякуваннях, словесній агресії, погрозі фізичною розправою відносно потерпілої, чим завдав морального та психологічного тиску, приниження її честі та гідності, емоційної невпевненості, нездатності захистити себе та викликав у постраждалої особи побоювання за свою безпеку.

Згідно висновку експерта ситуація, що розслідується в кримінальному провадженні є психотравмувальною для потерпілої ОСОБА_5 . Досліджувана ситуація призвела до тривалих порушень в основних сферах життєдіяльності підекспертної особи, унеможливила її повноцінне соціальне функціонування, зумовила психотравмувальний вплив, внаслідок систематичного приниження, залякувань, словесної агресії, з боку її племінника ОСОБА_4 , що в цілому констатується як здійснення на підекспертну особу психологічного насильства.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ст.126-1 КК України домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Крім того, ОСОБА_4 12.03.2025 близько 02 години 00 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись у будинку за адресою АДРЕСА_1 , де проживає спільнго із своєю тіткою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на грунті тривалих неприязних відносин із ОСОБА_5 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень останній, діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, кулаками правої та лівої руки наніс декілька ударів в ділянку обличчя, а також у тильну поверхню правої кисті руки. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 , його тітка ОСОБА_5 отримала легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово медичної експертизи від 14.03.2025 за №24.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.

Крім того, ОСОБА_4 27 березня 2025 року близько 14 години 00 хвилин, більш точного часу досудовим розслідування не встановлено, знаходячись у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає спільно зі своєю тіткою ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_5 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень останній, діючи умисно, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, взяв до рук керамічну тарілку якою наніс один удар в ділянку лівого колінного суглоба ОСОБА_5 . Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 , його тітка ОСОБА_5 отримала легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 02.04.2025 № 34.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.

Крім того, ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю тіткою та власницею зазначеного будинку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку із систематичним вживанням ОСОБА_4 алкогольних напоїв, між тіткою та племінником склались неприязні відносини, які супроводжуються непоодинокими сімейними конфліктами, вживанням нецензурної лайки, висловлюванням образ та погроз фізичної розправи, шарпанні за одяг відносно тітки.

Встановлено, що ОСОБА_4 , упродовж лютого-квітня 2025 року, не припиняючи своїх протиправних дій, маючи умисел на вчинення насильницьких дій щодо своєї тітки ОСОБА_5 , 23.02.2025 близько 13:20 та 27.02.2025 о 11:24, 11.04.2025 о 07:30 знаходячись за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_1 , умисно, цілеспрямовано, систематично, вчиняв відносно неї психологічне насильство, висловлювався на її адресу нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, шарпав за верхній одяг та штовхав. За вказаними фактами працівниками Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області відносно ОСОБА_4 складено та направлено до Чернівецького районного суду Вінницької області протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. З ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду яких, постановами Чернівецького районного суду останнього визнано винним у вчиненні зазначених адміністративних правопорушень та накладено адміністративні стягнення.

Крім цього, встановлено, що 09.04.2025 близько 18 години 00 хвилин (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи систематично й умисно, безпричинно, цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, доводячи свої злочинні наміри до кінця, знаходячись за місцем свого проживання, а саме у будинку АДРЕСА_1 , під час словесної суперечки, вчинив відносно своєї тітки насильницькі дії, які виражались у словесних образах, залякуваннях, погрозі фізичною розправою відносно потерпілої, а також залізним гачком наніс один удар у ліву лобну ділянку голови, один удар в ділянку лівого ока та один удар у ділянку плеча правої руки. Згідно висновку експерта своїми діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 наступні тілесні ушкодження: синець із садною в лобній ділянці зліва на межі з волосистою частиною голови, синець на верхньому повіці лівого ока з переходом на нижнє повіко у зовнішньому куті ока, синець по задній поверхні правого плеча на межі середньої та нижньої третин, які утворились від неодноразової дії тупого (-их) предмета(-ів), по механізму - удар, та належать всі в сукупності та кожне окремо до категорії легких тілесних ушкоджень, які не спричиняють короткочасний розлад здоров`я більше 6-ти діб, згідно п.2.3.1 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ст.126-1 КК України домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Крім цього, Чернівецьким районним судом Вінницької області 16 квітня 2025 року видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , встановлено заходи тимчасового обмеження його прав і покладено обов`язки у виді: заборони перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборони особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_5 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_4 ; заборони переслідувати ОСОБА_5 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборони вести листування, телефонні переговори або інші форми контакту з ОСОБА_5 особисто чи через третіх осіб. Строк дії обмежувального припису - шість місяців. Із зазначеним рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 16 квітня 2025 року ОСОБА_4 ознайомлено під підпис 16.04.2025 та надано йому його копію.

Однак, ОСОБА_4 , нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя щодо забезпечення виконання рішення суду, всупереч вимогам ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до якої видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, перебував за місцем проживання потерпілої ОСОБА_5 23 квітня 2025 року, 24 квітня 2025 року, 25 квітня 2025 року, 28 квітня 2025 року, 30 квітня 2025 року, 1 травня 2025 року, 14 травня 2025 року, де намагався контактувати із потерпілою та відмовлявся на її вимогу покидати територію домоволодіння.

Таким чином ОСОБА_4 своїми діями, які виразилися в умисному невиконанні обмежувального припису, порушив встановлені судом заходи тимчасового обмеження у виді заборони перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_5 та контактувати з нею. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 заподіяно шкоду суспільним інтересам, які забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду та органів, що йому сприяють, у реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, а також державній політиці щодо запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав і інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ст. 390-1 КК України - умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий захід застосовано судом.

Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав в повному обсязі. Підтвердив обставини скоєння злочинів, які зазначено в обвинувальних актах. У вчиненому щиро розкаявся, в подальшому буде намагатися не вчиняти таких дій.

Прокурор Могилів - Подільської окружної прокуратури ОСОБА_3 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпіла ОСОБА_5 претензій ні морального, ні матеріального характеру до обвинуваченого не має. Вирішення питання щодо призначення міри покарання ОСОБА_4 відносить на розсуд суду.

Оскільки обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності його позицій немає, то суд відповідно до ст.349 КПК України за відсутності заперечень з боку учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а обмежився допитом обвинуваченого, обов`язковість якого встановлено частиною 4 статті 349 КПК України, допитом потерпілої, а також дослідженням характеризуючих даних обвинуваченого.

При цьому суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної провадження за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, потерпілу, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованих йому злочинах при обставинах, викладених в обвинувальних актах, доведена повністю.

Статтею 28 Конституції України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені: ч. 1 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження; ст.126-1 КК України домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи; за ст. 390-1 КК України - умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий захід застосовано судом.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007).

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного негативно характеризується по місцю проживання, раніше неодноразово судимого, відсутність у відповідності до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання, наявність відповідно до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання рецедив злочинів, вчинення кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку, вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінальних правопорушень щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

З досудових доповідей, наданих Могилів - Подільським районним сектором №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області та Рівненським районним відділом №1 філії державної установи «Центр пробації» у Рівненській області вбачається, що під час опитування обвинуваченого ОСОБА_4 було встановлено, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як дуже високий.

На думку органів пробації, виправлення ОСОБА_4 без позбавлення волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Застосування соціально виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи, з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, відсутність передбачених ст.66 КК України обставин, що пом`якшують покарання та наявність передбачених ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Згідно з приписами ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно роз`яснень, що містить Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену в постановах в кримінальних провадженнях №155/1064/18, №759/13520/18, №753/13972/17, щодо судової дискреції в кримінальних провадженнях при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі №634/609/15-к).

Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений ОСОБА_4 .

Застосовуючи відносно ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд має на меті покарати винного, що необхідно для захисту суспільства і досягнення достатньої та справедливої сатисфакції потерпілої особи і суспільства в цілому.

Призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на певний строк спричинить йому певні моральні страждання, ганьбу і сором, що є невід`ємною частиною здійснення кари, залишить сліди в його свідомості й сприятиме тому, щоб він усвідомив та спокутував свою вину перед потерпілою та суспільством.

Крім того, обираючи ОСОБА_4 зазначене покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд переконаний в тому, що шляхом активного примусового впливу на свідомість останнього, буде внесено корективи в його соціально психологічні властивості, нейтралізовано негативні, криміногенні настанови, що змусить його додержуватися положень кримінального закону, виробить законослухняність та позбавить його можливості знову вчиняти злочини.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що обвинуваченому на підставі ч.1 ст.70 КК України слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.125, ч.ст.126-1, ст.390-1 КК України, що йому інкримінуються, та із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК України призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі з ізоляцією його від суспільсва, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень,

Пунктами 12, 13, 14 частини 1 статті 368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов в межах даного кримінального провадження не заявлявся.

Відповідно до положень статті 118 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів являються процесуальними витратами.

Частиною 2 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Процесуальні витрати по справі, пов`язані із проведенням психологічного дослідження в розмірі 9948 гривень 75 копійок підлягають стягненню із обвинуваченого на користь держави відповідно до ст.118, 124 КПК України, оскільки їх розмір та підстава підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст., ст.373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ст.126-1, ст.390-1 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

- за ст.126-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки;

- за ст.390-1 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання у виді побавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднани невідбуте покарання за попереднім вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 01.08.2022 та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 6 місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту його затримання на виконання вироку суду.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати по справі пов`язані із проведенням психологічного дослідження в розмірі 9948 (дев`яти тисяч дев`ятсот сорока восьми) гривень 75 копійок.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії, з урахуванням особливостей, встановлених ст.394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (ч. 1 ст. 394 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ: ОСОБА_6