26.06.2025 Справа № 756/8511/25
Справа № 756/8511/25
№ 1-кс/756/1608/25
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року місто Київ

Слідча суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника власника майна ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника власника майна ОСОБА_3 , яке подане у кримінальному провадженні, яке внесене 15.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, про скасування арешту майна,

УСТАНОВИЛА:

11 червня 2025 року до Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання представника власника майна ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна, яке подане у кримінальному провадженні, яке внесене 15.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645.

У клопотанні представник власника майна ОСОБА_3 ставить питання про скасування арешту на нерухоме майно, який було накладено на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , з тих підстав, що накладений арешт є необґрунтованим та незаконним, а сукупність будь-яких підстав чи розумних підозр вважати, що вказана квартира отримана внаслідок вчинення кримінального правопорушення та є речовим доказом у кримінальному провадженні відсутні, а тому в подальшому накладенні арешту відпала будь-яка потреба.

У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання, оскільки уважав, що арешт на нерухоме майно накладений обґрунтовано, а отже ще не відпала потреба в подальшому арешті. При цьому, прокурор просив урахувати, стадію досудового розслідування, вид та тяжкість злочинних дій, як і передбачене за них покарання, а також, наслідки учиненого кримінального правопорушення, а саме, що користувачі квартир, які проживають в гуртожитку, за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 2023 року після поділу об`єкту нерухомого майна, обмеженні в праві користування квартир від нових власників, які придбали ці квартири на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, з моменту накладення арешту на нерухоме майно пройшов незначний проміжок часу, ураховуючи й те, що Київським апеляційним судом ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 залишено без змін.

У судовому засідання представник власника майна з`явився, підтримав подане клопотання та доводи, що його обґрунтовують, просив клопотання задовольнити.

У судовому засіданні власник майна підтримав позицію свого захисника.

Дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими представник власника майна та власник майна обґрунтовують доводи на подане клопотання, заперечення прокурора, слідча суддя встановила таке.

Оболонським управлінням поліції ГУНП у місті Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке внесене 15.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, за попередньо правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 364 КК України. Процесуальне керівництво здійснює Оболонська окружна прокуратура міста Києва. А отже клопотання підсудне Оболонському районному суду міста Києва.

Так, ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 (судове провадження № 1-кс/756/731/25, справа № 756/3737/25) накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартири та нежитлові приміщення, які розташовані в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , у тому числі на квартиру № 709 , за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_4 , із забороною розпорядження, відчуження та користування.

Як убачається з ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025, кримінальне провадження здійснюється за фактом того, що невстановлені особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, всупереч Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» згідно з яким, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, з метою отримання неправомірної вигоди та штучного створення показників із завищеного продажу ліквідаційної маси ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» здійснили продаж належного вказаному банку нерухомого майна - складових частин гуртожитку (квартир), за адресою АДРЕСА_1 , приховуючи від реальних покупців заборону відчуження та виселення осіб, які на момент реалізації (продажу) вказаного нерухомого майна проживають в гуртожитку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України . Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Суд, дослідивши матеріали разом з поданим клопотанням, матеріли долучені прокурором, а також заслухавши пояснення учасників кримінального провадження погоджується із тим, що відбулось протиправне відчуження квартири АДРЕСА_1 , бо відповідно до «Акту приймання в експлуатацію державної приймальної комісії завершеного будівництва будівель житлово-громадянського призначення» від 28 грудня 1978 року будинок АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію, а отже на вказане нерухоме майно розповсюджуються положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Вказана будівля перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Києва та у подальшому, на підставі Указу Президента України від 11.07.1995 № 602 «Про заходи щодо впорядкування відносин держави з акціонерними комерційними банками «Промінвестбанк», «Україна» та «Укрсоцбанк» Кабінету Міністрів України була відчужена Промінвестбанку України.

Одночасно з цим, слідча суддя уважає, що орган досудового розслідування має достатньо підстав вважати, що мала місце кримінально-протиправна подія, однак досудове розслідування не завершене та є необхідність провести низку необхідних слідчих-розшукових дій, у тому числі перевірити законність відчуження арештованих квартир. Отже, наразі не встановлено підстав вважати, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки не встановлено, як і не перевірено осіб, причетних до незаконного відчуження нерухомого майна, як і підстав такого відчуження, а застосування заходів із забезпечення кримінального провадження, як то арешт, відповідає завданням кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

При прийнятті рішення, слідча суддя ураховує, що квартири гуртожитку, розташовані у АДРЕСА_1 , є речовим доказом, так як відповідають вимогам ст. 98 КПК України, оскільки самостійно або у сукупності з іншими доказами доводять певні обставини чи вказують на їх існування. Ці висновки дають підстави уважати, що в випадку не застосування заходів із забезпечення кримінального провадження щодо нерухомого майна, як то арешт, наведене майно може бути втрачено (відчужене), а отже в подальшому застосуванні цього заходу не відпала потреба та арешт накладено необґрунтовано.

Більше того, надані учасниками кримінального провадження документи не спростовують висновків суду, бо наведені представником власника майна доводи та матеріали, були предметом дослідження апеляційного суду, яким 17.06.2025 (провадження № 756/3737/25) залишено без змін ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 про накладення арешту. А отже, суду не надано нових доказів, як і не наведено нових обставин, при досліджені яких можна було б дійти висновку щодо необґрунтованості накладеного арешту або що потреба у накладенні арешту відпала.

Так, згідно п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

З урахуванням наведеного, слідча суддя вважає, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у право власності, як арешт майна, а тому не знаходить підстав для задоволення клопотання представника власника майна про скасування арешту на вказане у клопотанні нерухоме майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. 132, 170, 172, 173, 175, 372 КПК України, слідча суддя

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні клопотання представника власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_1