В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/759/25

Провадження № 1-кп/348/223/25

23 червня 2025 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Надвірна кримінальне провадження

№0000453 від 08.11.2024 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженки с.Ланчин, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, зареєстрованої та жительки: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, фізичної особи - підприємця, одруженої, на утриманні має одну малолітню дитину, несудимої, українки, громадянки України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та зареєстрованої: АДРЕСА_2 , жительки: АДРЕСА_3 , з вищою освітою, на час вчинення злочину фізичної особи - підприємця, на даний час пенсіонерки, одруженої, на утриманні немає нікого, несудимої, українки, громадянки України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за попередньою змовою групою осіб, вчинили умисні дії, які виразилися в заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Злочин ними вчинено за наступних обставин:

01.09.2020 року між обвинуваченими ОСОБА_4 (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (виконавець), одним з видів діяльності якої є денний догляд за дітьми (88.91), укладено договір про здійснення догляду за дитиною до трьох років за послугою «муніципальна няня». Умовами договору було встановлено, що виконавець зобов`язався здійснити послугу з догляду за дитиною замовника - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до трьох років, а замовник - здійснювати оплату послуги «муніципальна няня» в розмірі 2000 грн. щомісячно.

Додатковою угодою до вказаного договору про надання послуги «муніципальна няня» від 01.09.2020 року сторони узгодили ціну надання послуги в розмірі 2100 грн.

Пунктом 5 Порядку відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років «муніципальна няня», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 року №68 (зі змінами), передбачено право на отримання компенсації послуги «муніципальна няня» громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які є батьками, опікунами дитини до трьох років або дитини, яка потребує додаткового догляду, або дитини до трьох років і є особами з інвалідністю І чи ІІ групи, на законних підставах проживають на території України та уклали договір з муніципальною нянею.

Згідно п.12 вищевказаного Порядку, виплата компенсації послуги «муніципальна няня» здійснюється щомісяця на підставі поданих заявником послуги «муніципальна няня» документів, що підтверджують витрати на оплату муніципальній няні послуги.

Наприкінці березня 2022 року у ОСОБА_4 , яка мала намір 31.03.2022 року виїжджати разом з малолітнім сином ОСОБА_6 за межі України та в зв`язку з цим втрачала право на отримання компенсації послуги «муніципальна няня», виник протиправний умисел на заволодіння шляхом обману коштами, які їй виплачувались щомісяця як компенсація такої послуги.

Зокрема, з метою реалізації свого кримінально-протиправного наміру обвинувачена ОСОБА_4 , переслідуючи протиправний умисел, спрямований на незаконне заволодіння коштами, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи достовірно обізнаною з умовами договору про здійснення догляду за дитиною до трьох років за послугою «муніципальна няня» від 01.09.2020 року, розуміючи, що такі послуги її сину муніципальною нянею фактично надаватись не будуть, при невстановлених розслідуванням обставинах, у невстановлений час та невстановленому місці, запропонувала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 й надалі подавати до Управління соціального захисту населення Надвірнянської районної державної адміністрації документи, необхідні для нарахування їй компенсації послуги «муніципальна няня».

На вказану пропозицію обвинувачена ОСОБА_5 погодилася, тим самим вступивши в кримінально-протиправну змову із ОСОБА_4 на заволодіння шляхом обману державними коштами. При цьому, останні домовилися, що отримана компенсація послуги «муніципальна няня» буде розділена між ними порівну.

В подальшому, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 переслідуючи протиправний умисел, спрямований на незаконне заволодіння коштами, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи достовірно обізнаною з умовами договору про здійснення догляду за дитиною до трьох років за послугою «муніципальна няня» від 01.09.2020 року та Порядком відшкодування вартості послуги з догляду за дитиною до трьох років «муніципальна няня», знаючи, що такі послуги малолітньому ОСОБА_6 в період з квітня місяця по жовтень 2022 року нею фактично не надавались у зв`язку з його перебуванням за межами України, з метою отримання квитанцій, які б підтверджували витрати ОСОБА_4 на оплату муніципальній няні послуги «муніципальна няня», 12.04.2022 року, 06.05.2022 року і 08.06.2022 року у Надвірнянському відділенні №2 АТ КБ «ПриватБанк», що в м.Надвірна на майдані Шевченка, 28, та 06.07.2022 року і 05.09.2022 року (два платежі) у Надвірнянському відділенні №1 АТ КБ «ПриватБанк», що в м.Надвірна по вул.Чорновола, 4, Івано-Франківської області, особисто здійснила платіжні операції по зарахуванню на свою ж банківську карту коштів в розмірі по 2100 грн. від імені ОСОБА_4 .

Після цього, отримані таким чином квитанції, якими ніби-то підтверджувалися витрати ОСОБА_4 на оплату муніципальній няні послуги «муніципальна няня», разом із заявами про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг (муніципальна няня) 14.04.2022 року, 13.05.2022 року, 14.06.2022 року, 11.07.2022 року та 08.09.2022 року (дві заяви), були подані ОСОБА_5 до Управління соціального захисту населення Надвірнянської РДА для нарахування та виплати ОСОБА_4 компенсації послуги «муніципальна няня».

На підставі поданих завідомо неправдивих відомостей про витрати ОСОБА_4 на оплату муніципальній няні послуги Управлінням соціального захисту населення Надвірнянської РДА безпідставно нараховано їй за період з квітня по жовтень 2022 року та виплачено за рахунок бюджетних коштів компенсацію послуги «муніципальна няня» на загальну суму 12600 грн., внаслідок чого державним інтересам спричинено збитків на вказану суму.

Після зарахування на банківську картку ОСОБА_4 компенсації послуги «муніципальна няня» останньою половина коштів була перерахована на банківську картку ОСОБА_5 .

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнала повністю.

Суду пояснила, що вона зареєстрована як приватний підприємець, проживає з чоловіком і малолітньою дитиною, сином ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 . З обвинуваченою ОСОБА_5 вона знайома близько п`яти років, так як її брат та дочка ОСОБА_5 навчалися разом в школі. На час інкримінованих їй дій вона проживала в с.Добротів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області та перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною. Вона хотіла вийти на роботу, однак не було з ким залишити малу дитину, бо чоловік її також працював.

Вона дізналася про таку послугу як «муніципальна няня» тому вирішила домовитися про її надання з ОСОБА_5 , яка в той час здійснювала діяльність як ФОП, і одним із видів її діяльності був денний догляд за дітьми та зателефонувала останній.

01.09.2020 року вона під`їхала в м.Надвірна де зустрілася з ОСОБА_5 та уклали договір про здійснення догляду за її дитиною до трьох років за послугою «муніципальна няня». Умовами договору було встановлено, що ОСОБА_5 , як виконавець, зобов`язувалася надати послугу по догляду за її, як замовника, дитиною та узгодили ціну - 2100 грн. щомісячно. Таким чином, в подальшому, коли їй було потрібно йти на роботу, ОСОБА_5 доглядала за її сином, а держава, в свою чергу, компенсовувала їй ці кошти.

Зазначає, що розрахунки за дану послугу проводились таким чином: вона давала «няні» ОСОБА_5 готівку, а та вже документально все оформляла та заносила в Управління соціального захисту населення Надвірнянської РДА документи та квитанції сама.

Коли в 2022 році почалася війна, вона з малолітнім сином виїхала в Бельгію. При цьому домовилась з ОСОБА_5 про те, що вона ( ОСОБА_5 ) і надалі буде звітувати в соціальний захист про те, що продовжує надавати їй послуги «муніципальна няня» і замість неї заяви та квитанції буде заносити в соцзахист. Коли ж від держави приходила грошова компенсація за надання послуг «няні» - вона половину суми віддавала ОСОБА_5 . Загалом за період з квітня по жовтень 2022 року їй було виплачено компенсацію послуги «муніципальна няня» на загальну суму - 12600 грн.

За кордоном вона перебувала близько 4-х місяців, потім на два тижні приїхала додому, а потім поїхала ще на один місяць, після чого повернулася додому в Україну.

Стверджує, що після повернення з Бельгії їй ще десь два місяці надавалася така послуга, однак потім вони здзвонилися з ОСОБА_5 і в січні 2023 року припинили виконання умов договору та подачу заяв про призначення компенсації за послуги «муніципальна няня» з квитанціями в Управління соціального захисту населення Надвірнянської РДА.

А десь в листопаді 2024 року їй подзвонили з поліції і викликали Надвірнянський ВП де повідомили що в період її перебування за кордоном вона не мала права на отримання від держави грошового відшкодування згідно договору про надання послуги «муніципальна няня», оскільки така послуга їй фактично не надавалась.

Просить суд її суворо не карати та призначити покарання не пов`язане з обмеженням чи позбавленням волі. У вчиненому щиро розкаюється, усвідомлює та розуміє, що вчинила злочин.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України також визнала повністю з підстав, викладених в обвинувальному акті та про обставини вчинення кримінального правопорушення дала показання, аналогічні з показаннями обвинуваченої ОСОБА_4 .

Крім того, уточнила, що дійсно вона сама від імені ОСОБА_4 відправляла рекомендованими листами в Управління соціального захисту населення Надвірнянської РДА заяви про призначення компенсації за послуги «муніципальна няня» і квитанції. Так вона робила і тоді, коли ОСОБА_4 перебувала за кордоном в Бельгії, що було незаконно і заподіяло шкоду державним інтересам.

Коли ОСОБА_4 переїхала жити в м.Івано-Франківськ і віддала сина в дитячий садок, вона перестала надавати їй послуги «муніципальна няня».

У вчиненому щиро розкаюється, усвідомлює та розуміє, що вчинила злочин.

Просить суд її суворо не карати та обрати покарання не пов`язане з обмеженням або позбавленням волі.

Беручи до уваги те, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в повному обсязі визнали свою вину у вчиненні інкримінованого їм злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачені, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинувачених та дослідивши матеріали надані прокурором, які долучені в судовому засіданні до кримінального провадження, що характеризують особи обвинувачених, суд прийшов до висновку, що винуватість обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Умисні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, вірно кваліфіковано за ч.2 ст.190 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 року (справа № 760/115405/16-к) ВС України визначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС України у постанові від 09.10.2018 року (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18) ВС України зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС України від 27.11.2019 року (справа №629/847/15-к).

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, суд враховує, що ВС України у постанові від 17.04.2018 року (справа №298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Суд констатує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили злочин, передбачений ч.2 ст.190 КК України, який відноситься відповідно до вимог ст.12 КК України до категорії нетяжких злочинів, у вчиненому розкаялися, активно сприяли його розкриттю, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебувають, мають постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризуються позитивно.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує їх повне визнання вини у вчиненні злочину, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування спричинених збитків, наявність в обвинуваченої ОСОБА_4 на утриманні малолітньої дитини, а також те що обвинувачена ОСОБА_5 є пенсіонером, як особа з інвалідністю ІІ групи загального захворювання.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обставин судом не встановлено.

Згідно досудової доповіді Івано-Франківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області, беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченої, її спосіб життя, історію правопорушень, а також середній рівень ризику ймовірності вчинення повторного правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства (в тому числі для окремих осіб), уповноважений орган з питань пробації вважає, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк і не становить високої небезпеки для суспільства (а.к.п.36-38).

Також, відповідно до досудової доповіді Надвірнянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області, дослідивши інформацію, що характеризує особу обвинуваченої за місцем її проживання, умови її життєдіяльності, відносини в суспільстві, з урахуванням результатів оцінки ризику вчинення нею повторного кримінального правопорушення, а також імовірної небезпеки для суспільства, уповноважений орган з питань пробації вважає, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства (а.к.п.32-34).

Таким чином, аналізуючи встановлені судом відомості, що характеризують осіб обвинувачених, їх поведінку до і після вчинення злочину, приписи статей 50, 65 КК України, роз`яснення ВС України, викладені у постанові від 17.04.2018 року, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією інкримінованої їм частини статті, а саме у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн. 00 коп.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами ч.2 ст.50 КК України є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК України не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченим покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу.

На переконання суду, обраний обвинуваченим такий вид та розмір покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 злочину та обставинам провадження, але й особам самих обвинувачених, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Відносно запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, запобіжний захід щодо обвинувачених на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався. Отже, запобіжний захід відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на момент розгляду даного провадження відсутній.

Беручи до уваги обставини вчинення злочину, особи обвинувачених, а також те, що суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання не пов`язаного із позбавленням волі, а саме у виді штрафу, суд вважає за можливе не обирати запобіжний захід обвинуваченим до вступу вироку в законну силу.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні №0000453 від 08.11.2024 року, питання щодо яких має вирішувати суд відсутні.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні - не заявлявся, арешт на майно не накладався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.369, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1