Номер провадження: 11-сс/813/76/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001417 від 12.11.2024 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання начальника Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 в кримінальному провадженні №0001417 від 12.11.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, та накладено арешт на майно, вилучене 14.11.2024 року в ході проведення огляду автомобіля «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_1 , а саме:

- мобільний телефон «iPhone 13» в корпусі чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 із сім-картою з абонентським номером НОМЕР_4 ;

- грошові кошти в сумі 13720 гривень, з яких 7 купюр номіналом 1000 гривень, 13 купюр номіналом 500 гривень, 2 купюри номіналом 100 гривень, 1 купюра номіналом 20 гривень;

- припис на виконання завдання від 25.10.2023 року на ім`я ОСОБА_8 на 1 арк.;

- посвідчення повноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_8 на 1 арк.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, визнання його речовими доказами у кримінальному провадженні, а також зазначивши, що накладення арешту на вилучений мобільний телефон необхідно для проведення його огляду з метою встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження та виконання призначеної судової комп`ютерно-технічної експертизи.

Крім того, слідчий суддя послався на врахування санкції статті кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_8 повідомлено про підозру, а тому з метою запобігання можливості відчуження майна та забезпечення його можливої конфіскації, існує потреба в накладенні арешту.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання в частині арешту належних підозрюваному грошових коштів та мобільного телефону.

Апелянт стверджує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які підтверджують, що вищезазначені речі та предмети використовувалися ОСОБА_8 або іншими особами, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. Звертає увагу, що ОСОБА_8 не має на меті приховувати, пошкодити або знищити свій мобільний телефон.

Також апелянт зазначає, що вилучені грошові кошти в сумі 13720 гривень, є частиною офіційної заробітної плати, яку ОСОБА_8 отримав 09.11.2024 року, та цього дня зняв з банкомату, що підтверджується випискою з банку.

Крім того, адвокат ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, з посиланням на те, що власник майна та його представник не були присутніми під час судового розгляду в місцевому суді, копію ухвали від 29.11.2024 року захиснику направлено на електрону адресу 05.12.2024 року.

Враховуючи приписи ст.395 КПК України, колегія суддів вважає, що апелянтом не пропущений строк на оскарження, а тому клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді є зайвим, оскільки строк на подачу апеляційної скарги поновлення не потребує.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна та власника майна, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, ч.10 ст.170 КПК визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку зокрема на рухоме майно, щодо якого ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Наведені норми процесуального закону узгоджуються з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Вказані положення також знайшли своє відображення в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що слідчим суддею детально досліджені обставини кримінального провадження за яких, у органу досудового розслідування виникли підстави для накладення арешту на майно.

Як убачається з матеріалів судової справи, СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2024 року за №0001417, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, за обставин, викладених у клопотанні прокурора.

14.11.2024 року під час проведення огляду автомобіля марки «Chevrolet Aveo» в кузові сірого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 добровільно видав працівникам поліції належне йому майно, а саме: мобільний телефон «iPhone 13» в корпусі чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 із сім-картою з абонентським номером НОМЕР_4 ; грошові кошти в сумі 13720 гривень, з яких 7 купюр номіналом 1000 гривень, 13 купюр номіналом 500 гривень, 2 купюри номіналом 100 гривень, 1 купюра номіналом 20 гривень; припис на виконання завдання від 25.10.2023 на ім`я ОСОБА_8 на 1 арк.; посвідчення повноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_8 на 1 арк.

Постановою слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 від 15.11.2024 року вилучене під час огляду майно визнано речовими доказами (а.п. 47-50).

15.11.2024 року, начальник Подільського відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді, з клопотанням про накладення арешту на вищезазначене майно, вилучене 14.11.2024 року під час проведення огляду.

Клопотання прокурора мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, які мають суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування, а також необхідні для проведення слідчих дій та відповідних експертиз із залученням судових експертів.

Колегія суддів вважає, що клопотання прокурора та обставини, на які посилається останній, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Доводи апелянта про незаконність оскарженої ухвали щодо арешту вилучених у ОСОБА_8 грошових коштів, колегія суддів відхиляє та зазначає, що підставами для арешту зазначених грошових коштів є мета забезпечення кримінального провадження в частині можливості подальшої конфіскації, як додаткового покарання, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , а тому в подальшому майно може бути конфісковане за рішенням суду, під час розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що вилучений мобільний телефон підлягає експертному дослідженню та проведенню інших процесуальних дій з ним.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності такого обмеження права власності на майно підозрюваного завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Апеляційна скарга не містить вимоги сторони захисту щодо скасування ухвали слідчого судді в частині накладення арешту на вилучені документи, тому в цій частині ухвала не переглядається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя врахував вимоги ст.ст. 131-132, 170-173 КПК та обґрунтовано наклав арешт на вилучене майно, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів та можливої конфіскації, як виду покарання, а також забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності/володіння завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати необґрунтованими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2024 року в кримінальному провадженні №0001417 від 12.11.2024 року, якою накладено арешт на майно, вилучене 14.11.2024 року в ході проведення огляду автомобіля «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4