ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 624/687/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/76/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.28 ч.1 ст.162, п.4 ч.2 ст.115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10.01.2023 року :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Кегичівка Харківської області, громадянина України, з професійнотехнічною освітою, мешканця АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого, неодруженого, засудженого 22.01.2016 року вироком Кегичівського районного суду Харківської області за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162, п.4 ч. 2 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ст. ст. 49, 74 КК України, звільнено ОСОБА_7 від призначеного йому за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України покарання, у зв`язку із закінченням строків давності;

- за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 22.01.2016 року, і призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований щодо ОСОБА_7 , залишено без змін та продовжено до набрання вироком законної сили;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Кегичівка Харківської області, громадянина України, з базовою вищою освітою, мешканця АДРЕСА_2 , офіційно не працевлаштованого, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. ст. 49, 74 КК України, звільнено ОСОБА_10 від призначеного йому за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України покарання, у зв`язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт Кегичівка Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, мешканця АДРЕСА_3 , офіційно не працевлаштованого, неодруженого, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

На підставі ст. ст. 49, 74 КК України, звільнено ОСОБА_11 від призначеного йому за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162 КК України покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Процесуальні витрати в сумі 17601 гривня 71 коп. стягнуті на користь держави: з ОСОБА_7 5867 гривень 25 коп.; з ОСОБА_10 5867 гривень 23 коп.; з ОСОБА_11 5867 гривень 23 коп.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 989 гривень 60 коп. - віднесено на рахунок держави.

Арешти, накладені згідно з ухвалами слідчого судді Кегичівського районного суду Харківської області від 14 і 19 червня 2017 року скасовано.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи групою осіб без попередньої змови між собою, вчинили незаконне проникнення до житла, окрім цього ОСОБА_7 умисно вбив ОСОБА_12 з особливою жорстокістю, за таких обставин.

Так, в один із днів на початку серпня 2016 року на території смт Кегичівка Харківської області між ОСОБА_12 і ОСОБА_7 сталася бійка, під час якої останній отримав тілесні ушкодження, внаслідок чого у період часу з 13 по 20 серпня 2016 року перебував на лікуванні у КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», та зазнав певних матеріальних витрат.

Після закінчення лікування ОСОБА_7 зажадав від ОСОБА_12 відшкодування йому завданих збитків в сумі 20000 гривень.

ОСОБА_12 , який перебував у скрутному матеріальному становищі, за рахунок його брата - ОСОБА_13 , ОСОБА_7 було відшкодовано частину витрачених на лікування коштів у сумі 7000 гривень.

За сукупності наведених обставин між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 склалися неприязні стосунки.

В ніч з 10 на 11 червня 2017 року ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 разом перебували у кафе «Українські страви», що розташоване за адресою: Харківська область, смт Кегичівка, вулиця Шевченка, 1, де під час спільного відпочинку вживали алкогольні напої.

11 червня 2017 року приблизно о 03 годині 50 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, разом із ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які також перебували у стані алкогольного сп`яніння, залишили приміщення кафе та на автомобілі ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 , керування яким здійснював ОСОБА_10 , стали пересуватися по території смт Кегичівка.

Близько 04 години 40 хв. цього ж дня ОСОБА_7 , розуміючи, що для продовження відпочинку необхідні гроші, які в них були відсутні, запропонував ОСОБА_10 та ОСОБА_11 поїхати до ОСОБА_12 , від якого він отримає частину суми грошей, не повернутих йому за лікування.

При цьому ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що розмова про повернення грошей буде відбуватись у спокійній формі і їх передача ОСОБА_12 буде добровільною, тобто ним не буде вчинено щодо останнього жодного кримінального правопорушення проти власності.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , будучі впевненими у тому, що ОСОБА_7 не вчинятиме відносно ОСОБА_12 ніяких кримінальних протиправних дій, приблизно о 04 годині 50 хв. прибули до домоволодіння останнього, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_7 , бажаючи застати ОСОБА_12 зненацька і не дати йому можливості уникнути запланованої ним розмови, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпечність своїх дій, вирішив всупереч волі, дозволу та відома власника будинку, а також за відсутності визначених законом підстав, незаконно проникнути в чуже житло шляхом примусового відчинення дверей.

Реалізуючи свій умисел ОСОБА_7 переліз через паркан та, знаходячись на подвір`ї, відчинив хвіртку, чим надав змогу незаконно проникнути на територію зазначеного домоволодіння ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

У свою чергу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що ОСОБА_7 має намір проникнути у домоволодіння ОСОБА_12 , всупереч волі, дозволу та відома останнього, і його дії носять кримінальний протиправний та суспільно - небезпечний характер, не тільки не зупинили, а навпаки, вирішили підтримати його дії, тобто утворили групу для спільного вчинення кримінального правопорушення без попередньої про це домовленості між собою.

Продовжуючи кримінальні протиправні дії групи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 через відчинену ОСОБА_7 хвіртку увійшли на територію домоволодіння, яке належало ОСОБА_12 на праві приватної власності.

Потім ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 разом підійшли до будинку, розташованого на території зазначеного домоволодіння, зокрема, до його вхідних дверей, які були зачинені з середини на запірний пристрій.

Реалізуючи кримінальний протиправний намір групи, спрямований на порушення недоторканності житла, ОСОБА_7 , діючи узгоджено з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за допомогою фізичної сили вибив вхідні двері до будинку, після чого обвинувачені разом увійшли до приміщення коридору.

Діючи в межах кримінального протиправного умислу групи, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , застосовуючи фізичну силу, нанесли кільки ударів ногами по зачиненим з середини на запірний пристрій дверям, які встановлені між коридором та кухнею, внаслідок чого вони відчинились.

Після цього ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 разом увійшли до приміщення кухні у зазначеному будинку.

Таким чином, ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи групою осіб, без попередньої домовленості, незаконно проникли до вказаного будинку, розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , яке належало ОСОБА_12 на праві приватної власності, тим самим порушивши недоторканність житла, яка гарантована ст. 30 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Перебуваючи у будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_11 залишився у приміщенні кухні, а ОСОБА_7 і ОСОБА_10 разом пройшли до кімнати, де спав ОСОБА_12 .

На вимогу ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . ОСОБА_12 вийшов у приміщення кухні в зазначеному будинку для обговорення того, яким чином він буде відшкодовувати завдані ОСОБА_7 збитки.

Після чого, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , упевнившись в тому, що розмова відбувається у спокійній формі, вийшли у двір, а ОСОБА_7 і ОСОБА_12 залишились у приміщенні кухні, де між ними відбулася розмова, яка поступово переросла у сварку, а в подальшому - у бійку.

Під час конфлікту у ОСОБА_7 на грунті особистої неприязні, яка склалася між ним і ОСОБА_12 за вказаних вище обставин, виник умисел на вбивство останнього з особливою жорстокістю, про що він не повідомив ОСОБА_10 та ОСОБА_11

11.06.2017 року близько 04 години 50 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні кухні будинку АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вбивство ОСОБА_12 , діючи окремо від ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з мотивів тривалої особистої неприязні до ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, у вигляді смерті ОСОБА_12 , схопив зі столу кухонний ніж та, діючи з особливою жорстокістю, наніс останньому цим ножем не менше двадцяти ударів у різні частини тіла голову, шию, грудну клітину, живіт та кінцівки, розуміючи при цьому, що внаслідок заподіюваних ним тілесних ушкоджень, останній зазнає особливо сильних больових відчуттів, тобто він завдає ОСОБА_12 особливі фізичні страждання, та бажав цього.

Завдавши ОСОБА_12 не менше двадцяти ударів ножем по тілу, у тому числі місця розташування життєво важливих органів голову, шию, груди, живіт, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_12 наступні тілесні ушкодження: проникаючі сліпі колото-різані поранення лівої половини грудної клітини, черевної стінки з ушкодженням петель тонкого кишківника; колото різане наскрізне поранення обличчя і шиї, одне колото різане поранення передньої поверхні грудної клітини, правого плеча, два колото-різаних поранення лівого плеча, колото-різане поранення лівого стегна, по одному колото різаному наскрізному пораненню лівого стегна, лівої гомілки; чотири різаних поранення потиличної ділянки, п`ять різаних ран обличчя, одне рублене ушкодження обличчя в правій надоковій ділянці; садно на обличчі та синець на лівому стегні.

Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 о 05 годині 12 хв. у приміщенні Кегичівської центральної районної лікарні, в результаті гострої крововтрати, яка розвинулась внаслідок множинних колото-різаних, різаних та рубленої ран тіла.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 подали на нього апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_14 , з урахуванням думки обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відмовився від своєї апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Первомайського міськрайонного суду Харківській області від 10.01.2023 року в частині його засудження за ч.1 ст.28 - ч.1 ст.162 КК України та звільнення від кримінальної відповідальності - скасувати та закрити кримінальне провадження.

Також обвинувачений просить вирок Первомайського міськрайонного суду Харківській області від 10.01.2023 року в частині визнання його винним за п.4 ч.2 ст.115 КК України - змінити, перекваліфікувавши його дії на ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання в межах санкції цього Закону.

Обвинувачений просить повторно допитати свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також повторно дослідити наступні докази: судово-медичну експертизу № 131-КРт/17, № 213-КРт/17; слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 ; стенограму слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 ; наявні відеозаписи слідчого експерименту.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що долучена заява про кримінальне правопорушення не містить відміток про її реєстрацію в чергових частинах органів поліції уповноваженими працівниками відразу після її надходження та внесення до журналу ЄО та інтегрованої інформаційно-пошукової системи з усіма відомостями з журналу ЄО. Зазначає, що заява ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення на території с.Кегичівка Харківської області не надсилалася до органів поліції нижчого рівня за місцем вчинення кримінального правопорушення. Вказує, що матеріали цієї справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_13 перебував 23.10.2017 року в приміщенні СУ ГУНП в Харківській області. На ці обставини, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не звернув уваги.

Обвинувачений вказує, що на порушення у цьому кримінального провадженні правил підслідності, оскільки постановою про доручення досудового розслідування кримінального правопорушення слідчому підрозділу вищого рівня від 23.06.2017 року першим заступником прокурора області ОСОБА_17 було доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні N0000161 від 11.06.2017 року, що проводилось СВ Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківській області, СУ ГУНП Харківської області. При цьому, відомостей про доручення проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001338 від 23.10.2017 року слідчому підрозділу вищого рівня, а саме СУ ГУНП в Харківській області, під час судового розгляду стороною обвинувачення надано не було.

Апелянт також зазначає, що надані під час судового розгляду відомості не дозволяють прийти до переконання, поза розумним сумнівом, що процедура звернення потерпілого ОСОБА_13 23.10.2017 року з заявою поза межами приміщення слідчого управління, з врахуванням того, що він не був позбавлений можливості надати заяву з 11.06.2017 року та спілкувався з особами, які проводили розслідування, та надзвичайно короткі строки проведення досудового розслідування щодо трьох осіб (менше години) і завершення його в день внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, подібність тексту заяви та рапорту, не призвела до порушення вимог глави 19 розділу III КПК України. Вказує на те, що стороною обвинувачення не було надано доказів, здобутих на підтвердження вини ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України, отриманих після початку досудового розслідування 23.10.2017 року за кримінальним правопорушенням №0001338 від 23.10.2017 року. Зазначає, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не допитувалися в якості підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 - ч.1 ст.162 КК України, а також його не допитано в якості підозрюваного після зміни підозри за ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162, п.4 ч.2 ст.115 КК України 24.10.2017 року.

Крім того, обвинувачений вказує на те, що у суду першої інстанції не було будь-яких доказів наявності у нього умислу направленого на протиправне позбавлення життя з особливою жорстокістю потерпілого ОСОБА_12 , а також доказів про бажання і передбачення нападником чи нападниками наслідків своїх дій у вигляді смерті потерпілого, а отримані докази свідчать про відсутність умислу на вбивство взагалі. Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки висновку судово-медичної експертизи №213-КРт/17 від 26.07.2017 року щодо встановлених у потерпілого ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, з яких жодне поранення не було безпосередньою причиною смерті, а також не показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 про те, що вони не чули, як потерпілий ОСОБА_12 кричав.

Обвинувачений також зазначає, що у нього не було умислу на вчинення вбивства потерпілого, що підтверджується зібрані у провадженні докази в їх сукупності, які свідчать про те, що 11.06.2017 року в приміщенні кухні ОСОБА_12 були хаотично спричинені тілесні ушкодження, жодне з яких не було смертельним пораненням, після чого останній мав можливість ходити, бігати, повзати, а смерть настала не одразу після поранень, а протягом перших десятків хвилин. Зазначає, що ці обставини також підтверджуються письмовими доказами у справі, зокрема, відомостями протоколу слідчого експерименту за його участі, під час слідчої дії якої ОСОБА_7 вказав, що припинив будь-які дії стосовно ОСОБА_12 коли той впав та не продовжував їх. Вказує, що потерпілий ОСОБА_13 повідомив під час свого допиту, що конфлікт між братом та обвинуваченим було вичерпано у 2016 році між ним і братом було вичерпано без будь-яких негативних наслідків, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Первомайського міськрайонного суду Харківській області від 10.01.2023 року щодо ОСОБА_7 , а провадження у справі закрити.

Просить повторно дослідити: судово-медичну експертизу № 131-КРт/17, № 213-КРт/17; протокол огляду місця події у АДРЕСА_4 ; слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 , стенограму слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , наявні відеозаписи слідчого експерименту; доручення проведення досудового розслідування слідчому ОСОБА_18 ; постанову про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення слідчому відділу вищого рівня від 23.06.2017 року (постанова першого заступник прокурора області ОСОБА_17 ); лист від 29.06.2017 року № 3533/119-82/117, згідно до якого всі матеріали кримінального провадження, всі докази та додатки (вони перелічені в супровідному листі) були передані до СВ ГУ НП; лист КЗОЗ ХОБСМЕ №02-07/05 від 04.02.2022 року; лист ДСУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗУ № 228/9 від 11.02.2022 року; реєстр матеріалів кримінального провадження; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 17.08.2022 року; лист вих№АЗ-10 від 18.12.20; лист прокурора у провадженні-начальника Первомайського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_19 на ім`я адвоката ОСОБА_20 (без дати та вих номеру) з додатком - ксерокопією ДВД диску; лист ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 18.08.2020 р. на ім`я адвоката ОСОБА_20 ; висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи № 236-2019 від 26.02.2019 -допити свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

При цьому, захисник просить викликати та допитати в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в якості свідків: прокурора ОСОБА_17 (Харківська обласна прокуратура м. Харків вул. Б. Хмельницького, 4) , Слідчого СВ ГУ НП Харківської області ОСОБА_21 ( СВ ГУ НП в Харківській обл. м. Харків вул. Весніна, 14), начальника відділення 2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_22 (Харківська обл., смт. Кегичівка, вул. Волошина, 26).

В обґрунтування своїх апеляційних доводах захисник зазначає, що вирок суду першої інстанції в частини визнання ОСОБА_7 винуватим в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п.4 ч.2 ст. 115, ч.1 ст.28 - ч.1 ст.162 КК України,- є незаконним, необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню в порядку п.5 ч.1 ст.407, ст. 417, п.2 ч.1 ст. 373 КПК України і закриттю кримінального провадження з підстав, передбачених п.1 п.2 п.3 п.4 ч.1 ст.409, ст.ст.410, 411, 412, 413 КПК України. Вказує, що судом першої інстанції не було отримано допустимих, законних доказів, які в своєї сукупності поза розумним сумнівом виключають будь-яке інше розуміння пояснення подій, які є предметом судового розгляду та які б надавали можливість суду першої інстанції ухвалити обвинувальний вирок по справі.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на факт того, що в матеріалах справи відсутня постанова про призначення слідчого, групи слідчих в період з 11.06.2017 року по 27.06.2017 року, а тому усі докази, що отримані до 27.06.2017 року, є недопустимими. Вказує на те, що неуповноваженою особою 17.06.2017 року було затримано ОСОБА_7 , повідомлено останньому про підозру, обрано йому запобіжний захід, призначено судово-медичну експертизу, за наслідком якої було отримано висновок експерта №131-КРт/17. Зазначає, що судом не надано належної оцінки тому, що експерта не було належним чином попереджено про кримінальну відповідальність, стороні захисту не були відкриті та надані в порядку ст.290 КПК України висновки експертів № 4372-Т/131-131 КРт від 16.06.2017 року, 221-МК/131-КРт/17 від 16.06.2017 року, 33-МК/131-КРт від 16.06.2017 року, № 222-МК/131/КРт/17 від 16.06.2017 року, 113 к-И/17 від 17.06.2017 року, 2096-Г/17 від 19.06.2017 року, які враховувалися експертом про проведенні експертизи №131-КРт/17 від 25.07.2017 року. Вказує, що стороні захисту не надано також і процесуальний документів на підставі яких призначалися вищезазначені експертизи. Зазначає, що при призначенні та проведенні експертизи слідчий, прокурор мав обов`язок ознайомити підозрюваного з Постановою про призначення експертизи і з прізвищем експерта задля забезпечення права на захист у частині відводу експерта та роз`яснення права ставити на вирішення експерта питання, висловлювати зауваження, тощо.

Захисник також зазначає, що експертиза №131-КРт/17 від 25.07.2017 року проведена неповно та з порушеннями вимог п.2.2.19 «Правил проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи», що затверджені Наказом МОЗУ № 6 від 17.01.1995 року, а експертом ОСОБА_23 не надано відповіді на усі поставлені перед ним питання та не досліджені усі необхідні докази при проведенні експертизи. Зазначає, що висновки експерта стосовно того, що механізм нанесення тілесних ушкоджень відображений ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту в цілому не суперечить висновку медичної експертизи, - не є об`єктивними і законними та не пояснюють механізм нанесення колотих поранень , в тому числі і тих, які не розташовані спереду ОСОБА_12 , а тому суд першої інстанції безпідставно послався на висновок експертизи №131-КРт/17 від 25.07.2017 року як на доказ, що підтверджує вину ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення додаткової судово-медичної експертизи.

Крім того, захисник вказує, що судом першої інстанції під час судового розгляду не було встановлено усіх обставин справи, в тому числі щодо можливості завдання потерпілому ОСОБА_12 іншими особами, а також судом не враховано те, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_15 не вказували на ОСОБА_7 як на особу, що була присутня на місці скоєння злочину.

Апелянт також зазначає, що протокол огляду місця події від 11.06.2017 року та похідні від нього докази є недопустимими, оскільки ця слідча дія була проведена до внесення відомостей до ЄРДР і органом досудового розслідування не було отримано дозволу від слідчого судді на проведення огляду домоволодіння. Вказує, що до цього протоколу також долучалося два ножа, які стороні захисту не відкривалися в порядку ст.290 КПК України.

В своїх апеляційних доводах захисник також вказує на недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту від 20.06.2017 року в якості доказу, оскільки він проведений неналежним суб`єктом, до протоколу не долучено оригінал носія цифрової інформації, на який здійснювалася відеофіксація цієї слідчої дії, дата стенограми не співпадає з датою проведення слідчого експерименту. Захисник також зазначає про те, що докази, що надані до суду копії (дублікати) відеозапису до Протоколу проведення слідчого експерименту від 21.06. 2017 року, також є недопустимими, оскільки він не має жодного відношення до слідчого експерименту від 20.06.2017 року, проведеного за участі ОСОБА_7 , та стороні захисту не відкривався в порядку ст.290 КПК України. Також апелянт зазначає, що досудове розслідування вже СВ ГУНП в Харківській області, а тому саме цей орган отримав усі документи та матеріали справи, та саме цей орган міг зберігати та надавати резервні копії відеозапису, однак резервну копію диску із відеозапису слідчого експерименту від 20.06.2017 року було надано прокурором за підписом начальника СВ Сахновщанського та Кегичівського РВ, а на конверті не зазначено дати його пакування. Зазначає, що матеріали цього кримінального провадження не містять відомостей про виготовлення резервної копії диски із вищезазначеним відеозаписами.

Захисник також зазначає, що слідчий не ознайомлював ОСОБА_7 в порядку ст.290 КПК України з аркушами 48-144 тому 2, де міститься диск з відображенням слідчого експерименту, та в протоколі не зафіксовано факту надання ОСОБА_7 цього диску для ознайомлення.

Крім того, захисник вказує на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 є склад злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять будь-яких доказів про наявність умислу та мети не тільки на умисне вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_12 , так і позбавлення життя останнього з особливою жорстокістю. Апелянт також зазначає, що під час судового розгляду не було надано доказів про те, що потерпілому, при вчиненні стосовно злочину, було завдано особливих фізичних страждань, а тому у суду першої інстанції не було будь-яких доказів наявності умислу винної особи направленого на протиправне позбавлення життя з особливою жорстокістю ОСОБА_12 та бажання і передбачення нападником чи нападниками наслідків своїх дій у вигляді смерті потерпілого, а отримані докази свідчать про відсутність умислу на вбивство взагалі. Зазначає, що під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_13 підтвердив, що конфлікт його братом та обвинуваченим було вичерпано ще у 2016 році, коли він особисто переслав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 7000 грн., а тому висновки суду щодо неприязних відносин між його підзахисним та потерпілим ОСОБА_13 є помилковими.

Також апелянт зазначає в своїх апеляційних доводах, що суд, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.28 - ч.1 ст.162 КК України від призначеного покарання, не з`ясував позицію обвинуваченого з цього приводу. Зазначає, що органом досудового розслідування були порушені вимоги Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (далі Інструкція), при прийнятті заяви ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України, що залишено поза увагою суду першої інстанції.

Захисник в своїх апеляційних доводах також вказує, що слідчим поліції було порушено порядок досудового розгляду, а саме вимог ст.218 КПК України , оскільки місце вчинення кримінального правопорушення є Харківська обл., смт.Кегичівка, вул. Миру, 1, а тому юрисдикція місця злочину є районне відділення поліції Кегичівського району, у зв`язку з чим слідчий ОСОБА_21 зобов`язаний був доповісти керівнику про підслідність кримінального правопорушення, який ним розглядається, та написати клопотання про передачу такої заяви прокурором до органу розслідування по місцю скоєння злочину. Долучена заява про кримінальне правопорушення не містить відміток про її реєстрацію в чергових частинах органів поліції уповноваженими працівниками відразу після її надходження та внесення до журналу ЄО та інтегрованої інформаційно-пошукової системи з усіма відомостями з журналу ЄО.

Крім того, захисник вказує на те, що усі слідчі дії у кримінальному провадженні №0001338 від 23.10.2017 року за ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України проведені протягом однієї години після подання відповідної заяви ОСОБА_13 , а також було порушено правило підслідності. Зазначає, що обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не допитувалися як підозрювані по кримінальному провадженні, а так само не було допитано потерпілого та , після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 162, п.4 ч.2 ст.115 КК України. Вказує, що кримінальне провадження №0001338 від 23.10.2017 року було розпочате всупереч до вимог ч. 4 ст.26 та ч. 1 ст.477 КПК України, на що суд не звернув уваги. Суд першої інстанції на цей факт не звернув уваги, а тому його висновки щодо винуватості обвинувачених за ч.1 ст.28 ч.1 ст. 162 ККУ до яких дійшов суд першої інстанції ,-не відповідають матеріалам та обставинам справи.

Захисник ОСОБА_9 просить в своїй апеляційній скарзі скасувати вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10.01.2023 року у цій справі та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Також просить змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем реєстрації його проживання.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу захисник зазначає, що під час судового розгляду суддя ОСОБА_24 наперед висловилися щодо пред`явленого обвинувачення та назвала його підзахисного злочинцем, але суддя не скористалася своїм обов`язком заявити самовідвід та продовжила розгляд справи за своєю участю.

Крім того, до початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 подав до суду письмове клопотання про призначення по справі повторної судово-медичної експертизи, з метою встановлення всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення. Проведення експертизи доручити експертам ХОБСМЕ (м. Харків, вул. Дмитрівська, 14).

В своєму клопотанні захисник просить доручити проведення експертизи доручити експертам ХОБСМЕ (м. Харків, вул. Дмитрівська, 14). На вирішення експерту поставити наступні питання:

- вказати конкретні анатомічні утворення та судини, які були ушкоджені по ходу ранових каналів на тілі ОСОБА_12 та які могли бути джерелом гострої кровотечі, яка зазначена як безпосередня причина смерті ОСОБА_12 ;

- чи наносилися тілесні ушкодження ОСОБА_12 у одному проміжку часу з різних боків (сторін);

- чи спричинялися поранення ОСОБА_12 двома (чи більше) різними предметами;

- детально описати тканини і органи, через які проходить кожний рановий канал на тілі ОСОБА_12 ;

- чи відповідає механізму, локалізації кожного поранення, кількості тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 показанням ОСОБА_7 , що зазначені в протоколі слідчого експерименту від 21.06.2017 року;

- які саме пошкодження ОСОБА_12 могли бути нанесені в результаті тих рухів ОСОБА_7 які відображені в слідчому експерименті.

Вислухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, а також просили про застосувати до ОСОБА_7 положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення поданих апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.04.2024 року частково задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 про призначення повторної судово-медичної. Призначити додаткову судово-медичну експертизу у цьому кримінальному провадженні (справа №624/687/17) потерпілого ОСОБА_12 , яку доручено Красноградському відділення КЗОЗ ХОБСМЕ (т.15 арк.86-89, 228-234).

13.09.2024 року складено висновок додаткової судово-медичної експертизи №12-23/18-КРт/24 від 13.09.2024 року (т.16 арк.2-8).

Крім того, до початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 відмовився від свого клопотання про повторне дослідження доказів та виклику і допиту свідків, про яких він зазначав в своїй апеляційній скарзі та в клопотанні від 22.06.2023 року (т.14 арк.71-72, т.15 арк.78-85). Також відмовився від свого клопотання про повторне дослідження доказів і обвинувачений ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав в повному обсязі.

Так, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_12 з особливою жорстокістю та незаконного проникнення до житла останнього, а також відсутності достатніх допустимих та належних доказів на підтвердження його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України, є безпідставними та суб`єктивними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції встановив винуватість ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням шляхом безпосереднього допиту потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , експерта ОСОБА_23 , а також дослідженням доказів у справі, а саме відомостями, що містяться у: протоколі огляду місця події від 11.06.2017 року, схемі та фототаблиці до нього; протоколі від 20.06.2017 року та додатку до відеозапису слідчої дії, проведеної за участю ОСОБА_7 ; супровідного листку № 1239/3101; рапорту чергового поліцейського; лікарського свідоцтва про смерть № 131-КРт/17 від 12.06.2017 року; протоколу огляду місця події від 11.06.2017 року та фототаблицею до нього; висновку судово-медичної експертизи № 131-КРт/17; протоколу огляду місця події від 12.06.2017 року у приміщенні Красноградського РВ ХОБСМЕ; постанов прокурора від 17.06.2017, 11.07.2017 року про відібрання зразків для експертизи, заяв ОСОБА_7 та протоколів отримання зразків для проведення експертиз від 17.06.2017 року, 19.06.2017 та 11.07.2017 року; висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 1171-И/17; із висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 1170-И/17; висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 1169-И/17; висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 1169-И/17; висновку судово-медичної цитологічної експертизи № 1001-Ц/17; висновку судово-медичних цитологічних експертиз № 732-Ц/17; висновку судово-медичних цитологічних експертиз № 732-Ц/17; протоколу огляду місця події від 13.06.2017 року і відеозаписів з камер спостереження; висновках судово-медичних цитологічних експертиз №№ 733-Ц, 734-Ц, 735-Ц, 736-Ц; висновках судово-медичних імунологічних експертиз № 1198 И/17, № 1167-И/17, № 1168-И/17; протоколу про затримання особи ( ОСОБА_7 ) від 17.06.2017 року; постанови слідчого від 17.06.2017 року про затримання ОСОБА_7 ; ухвали слідчого судді Кегичівського районного суду Харківської області від 19.06.2017 року про накладення арешту вилученого майна у ОСОБА_7 ; протоколом від 17.08.2017 року про огляд речей, вилучених у ОСОБА_7 ; постанови слідчого від 17.08.2017 року про визнання речовими доказами вилучених у ОСОБА_7 речей; висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 1196-И/17; речового доказу спортивної кофти з написом «Puma»; висновку судово-медичної криміналістичної експертизи № 277-МК/17; ухвалах слідчих суддів від 11 червня і 12 липня 2017 року, якими надані дозволи на тимчасовий доступ до інформації про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг за номерами мобільних телефонів, якими користувалися: ОСОБА_7 - № НОМЕР_2 ; ОСОБА_10 - № НОМЕР_3 ; ОСОБА_11 - № НОМЕР_4 , оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», за період часу з 09 по 18 червня 2017 року; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 213-КРт/17; висновків судово- медичних експертиз від 13.06.2017 року № 176-КР/17 та № 177-КР/17; висновку судово-медичної експертизи № 189-КР/17 від 19.06.2017 року а також відомостями інших письмових доказів, що надані стороною обвинувачення, допустимість яких не оспорюється стороною захисту.

Зокрема, під час судового розгляду в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 надав показання про те, що його рідний брат ОСОБА_12 мешкав у будинку АДРЕСА_3 , власником якого він і був. Проживаючи в будинку ОСОБА_12 переважно користувався дальньою від входу кімнатою. На теперішній час власником зазначеного домоволодіння є він, ОСОБА_13 . Також потерпілий показав, що на цей час він мешкає у місті Києві, однак його місце проживання зареєстроване за вказаною вище адресою. У згаданому будинку він мешкав спільно із матір`ю та ОСОБА_12 постійно з 1994 по 2004 рік. Вперше у місто Київ виїхав у 2004 - 2005 роках, де знаходився нетривалий час. У подальшому повертався у смт Кегичівка, де проживав у зазначеному будинку, після чого знову їхав до міста Києва. Так відбувалося дуже часто. 11.06.2017 року між п`ятою і шостою годинами йому зателефонували та повідомили, що ОСОБА_12 помер внаслідок заподіяних йому колото-різаних поранень. Смерть останнього настала в закладі охорони здоров`я, куди він був доставлений у зв`язку із заподіянням йому зазначених тілесних ушкоджень. До смт Кегичівка він, потерпілий, приїхав у цей же день в період часу між тринадцятою і чотирнадцятою годинами. Прибувши до будинку АДРЕСА_3 , побачив, що як вхідні двері до будинку, так і двері до кухні, вибиті, зокрема були пошкоджені запірні пристрої. При цьому, на поверхні дверей до кухні був наявний слід підошви взуття. В приміщенні кухні був безлад, на підлозі - рясні сліди крові. У причетності до загибелі ОСОБА_12 він одразу запідозрив ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки зі слів брата йому було відомо, що між ним і обвинуваченими мав місце конфлікт. Також потерпілий зазначив, що під час бійки, яка мала місце у серпні 2016 року, ОСОБА_12 заподіяв ОСОБА_7 тілесне ушкодження у виді перелому щелепи, у зв`язку із чим останній проходив лікування у закладі охорони здоров`я.

Потерпілий ОСОБА_13 також підтвердив в суді першої інстанції, що у зв`язку із тим, що його брат заподіяв ОСОБА_7 зазначене тілесне ушкодження, він передав останньому, в рахунок оплати лікування, 7000 гривень - частину від 20000 гривень, тієї суми грошей, яку бажав отримати ОСОБА_7 . Крім того, ОСОБА_13 повідомив, що він, скориставшись послугами адвоката, з власної волі, вважаючи, що його право на недоторканість житла також було порушене, 23.10.2017 року звернувся до органу Національної поліції із заявою про вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Відповідна заява була складена адвокатом його представником та прийнята у нього слідчим Слідчого управління ГУНП в Харківській області.

Отже, з наданих в суді першої інстанції пояснень потерпілого ОСОБА_13 вбачається, що він особисто 23.10.2023 року подавав до правоохоронних органів заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, яка була складено його представником, а також про наявність конфлікту між його братом потерпілим ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_7 з приводу завданих останньому тілесних ушкоджень, що свідчить про безпідставність апеляційних доводів сторони захисту в цій частині.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що під час свого допиту в суді першої інстанції та в порядку ст.225 КПК України свідок ОСОБА_15 пояснив, що він знає ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як мешканців смт Кегичівка, зокрема, протягом тривалого часу спілкувався із ОСОБА_10 . З потерпілим ОСОБА_12 він перебував у дружніх стосунках. Приблизно з двадцять третьої години 10.06.2017 року він разом із ОСОБА_16 перебував у будинку АДРЕСА_3 , куди вони прийшли на запрошення ОСОБА_12 . Коли він та ОСОБА_16 зайшли на територію домоволодіння, а потім у будинок, то ОСОБА_12 зачинив за ними хвіртку на замок, вхідні двері і двері до кухні також були зачинені на гачок та шпінгалет, відповідно. Спочатку він, ОСОБА_16 та ОСОБА_12 перебували у приміщенні кухні. Близько першої години 11 червня 2017 року всі присутні пішли відпочивати, він і ОСОБА_16 розмістилися на дивані в одній із кімнат. При цьому він, свідок, лежав біля стіни, а ОСОБА_16 - з краю. ОСОБА_12 же перебував у суміжній із їхньою кімнаті, до якої можна потрапити лише через сполучений прохід. Близько п`ятої години 11.06.2017 року він почув, що у будинок зайшла група осіб не менше трьох, але він не бачив хто саме, оскільки лежав обличчям до низу та до стіни. Декілька осіб - дві або три, пройшло у кімнату, де перебував ОСОБА_12 , поклавши на диван, на якому знаходилися він і ОСОБА_16 , зокрема на ноги останньої, квіти маку.

При цьому свідок ОСОБА_15 зазначив під час свого допиту, що серед осіб, які проникли у житло, був ОСОБА_10 . Останнього він впізнав за голосом, так як коли ці особи проходили через кімнату, де перебував він із ОСОБА_16 , ОСОБА_10 промовив наступну фразу: «Цих трогать не надо, пішли до Сані в комнату». На вимогу вказаних осіб ОСОБА_12 вийшов у приміщення кухні. Останній залишив кімнату самостійно, через незначний проміжок часу після того, як із неї вийшли особи, які проникли у житло.

Також свідок ОСОБА_15 пояснив, що він залишився у кімнаті, де перебував, оскільки напередодні ОСОБА_12 попередив його про те, що якщо до нього прийдуть сторонні особи, щоб він, свідок, не втручався у їх спілкування. Більш того, ОСОБА_12 , виходячи із кімнати, жестами дав зрозуміти йому, щоб він залишався на місті і не втручався. Осіб, які вийшли попереду ОСОБА_12 , не бачив. Продовжуючи знаходитись у кімнати, він, свідок, почув розмову, яка відбувалася у приміщені кухні. Через зачинені двері учасників розмови за голосом ідентифікувати не зміг, як і не зміг розібрати її зміст, однак за інтонаціями було зрозуміло, що відбувається суперечка. Потім він почув звуки ударів по тілу, падаючого посуду, ОСОБА_12 , який прокричав: «Пацани, за шо», те, що в кухні відбувається метушня, а також фразу, сказану, на його думку, ОСОБА_10 : «Більше ти нічого не скажеш». Події в будинку розгорталися протягом близько десяти хвилин, у тому числі в кухні - протягом трьох п`яти хвилин. Коли все стихло, він через вікна оглянув подвір`я, де нікого не було.

Крім того, свідок ОСОБА_15 під час свого допит зазначив, що після цього він і ОСОБА_16 увійшли до приміщення кухні, де побачили ОСОБА_12 , який лежав на підлозі між газовою плитою і котлом, обличчям до верху, голова останнього були притулена до труби опалення та стіни. ОСОБА_12 хрипів та мав тілесні ушкодження у виді колото-різаних поранень, випадіння внутрішніх органів. Під потерпілим була велика кількість крові. У цьому місті був розкиданий посуд. Згодом ОСОБА_12 каретою швидкої допомоги, яку викликала ОСОБА_16 , був направлений до лікарні. Свідок ОСОБА_15 також показав суду, що запірні пристрої вхідних дверей та дверей до кухні мали механічні пошкодження, характерні для вибиття дверей. Замок хвіртки пошкоджений не був. Крім того, свідок показав, що між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 мав місце конфлікт. Так, зі слів останнього, у середині травня 2017 року йому стало відомо, про те, що ОСОБА_12 заподіяв ОСОБА_7 тілесне ушкодження у виді перелому щелепи, а також про те, що у зв`язку із цим ОСОБА_13 сплатив йому 7000 гривень. До цього ж свідок ОСОБА_15 повідомив, що ОСОБА_10 мав у своєму користуванні транспортний засіб автомобіль ВАЗ 2108, червоного кольору.

Свідок ОСОБА_16 , будучи допитана у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, та у судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, вона 10.06.2017 року приблизно з двадцять третьої години разом із ОСОБА_15 перебувала у житлі ОСОБА_12 - будинку АДРЕСА_3 . Зайшовши на територію домоволодіння, а згодом у будинок, хвіртку зачинили на замок, вхідні двері та двері до кухні зачинили на гачок і шпінгалет, відповідно. Спочатку вони всі разом перебували у приміщенні кухні, де поміж іншого вона і ОСОБА_12 вживали слабоалкогольний напій «Гараж», та де всі палили, у тому числі сигарети марки «ЛМ». Потім, близько другої години, всі пішли відпочивати. Вона і ОСОБА_15 знаходились в одній кімнаті, що є прохідною, лежали на дивані, а ОСОБА_12 в іншій, дальній суміжній із їхньою, що об`єднані одним проходом. Також свідок зауважила, що ОСОБА_15 лежав біля стіни, а вона з краю. Близько п`ятої години 11.06.2017 року повз них пройшла група осіб дві, три особи, які увійшли до кімнати, де перебував ОСОБА_12 . При цьому, коли вони проходили, хтось з них поклав їй на ноги квіти маку, від чого вона прокинулась. До того ж вона почула, як одна із осіб, чоловічої статі, промовила: «Цих не нада, цих не трогать». На вимогу однієї із осіб, які проникли до будинку, ОСОБА_12 за ними самостійно вийшов у приміщення кухні. У першому та другому випадку голос належав одному й тому самому чоловіку. Скільки було осіб і хто це був, вона повідомити не може, оскільки їх не бачила, так як злякавшись відвернулася, а лише чула кроки та невідомий їй голос. ОСОБА_15 також лежав обличчям до стіни. Перебуваючи у кімнати вона, свідок, почула розмову, однак через зачинені двері не чула її змісту, чула звуки ударів по тілу та крики ОСОБА_12 «Пацани не нада, за шо», тобто було очевидним, що відбувається побиття останнього, а також почула удар по батареї опалення. Події в будинку відбувалися протягом приблизно десяти хвилин, в тому числі у кухні не більше п`яти хвилин.

Також свідок ОСОБА_16 пояснила, що, коли все стихло, ОСОБА_15 у вікна оглянув подвір`я, де нікого не було. Після цього, приблизно хвилин через п`ять, вони увійшли до приміщення кухні, де побачили ОСОБА_12 , який лежав на підлозі обличчям до верху, між газовою плитою і котлом та хрипів, його голова була притулена до труби опалення та стіни. Під ОСОБА_12 була велика кількість крові, він сам також був у крові. Між його ногами лежала банка. Останній мав тілесні ушкодження у виді колото-різаних поранень, випадіння внутрішніх органів. У зв`язку із цим вона викликала швидку медичну допомогу. Свідок ОСОБА_16 також показала суду, що після зазначених подій вона побачила, що як вхідні двері до будинку, так і двері до кухні були вибиті та знаходилися у відчиненому положенні. З приміщення кухні зникла її спортивна кофта рожевого кольору зі смугами білого кольору на рукавах. Крім того, свідок показала, що знає ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як мешканців смт Кегичівка. Від жителів селища їй відомо, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 раніше мав місце конфлікт відбулася бійка.

Тобто, з наданих пояснень свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 вбачається, що вони не бачили осіб, які зайшли до домоволодіння потерпілого, але вважали, що цих осіб було не менше трьох. При цьому, свідки особисто почили та чули, що ці особи вивели потерпілого зі своєї кімнати до кімнати, а далі чули звуки ударів по тілу та крики ОСОБА_12 , а після деякого часу, коли все припинилося та особи покинули домоволодіння, вони зайшли на кухню, де побачили потерпілого з ножовими пораненнями та випадінням внутрішніх органів. Крім того, ці свідки пояснили, що потерпілий був ще живий, але нічого не говорив та тільки хрипів, після чого ОСОБА_16 викликала швидку допомогу, яка забрала потерпілого до лікарні.

З показань цих свідків також вбачається, що вони знали про наявність конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_12 , який стався з приводу спричинення останнім тілесних ушкоджень обвинуваченому.

Вищезазначені свідки у цьому кримінальному провадженні були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки надавали завідомо неправдиві показання та мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.

Будь-яких доказів про те, що свідки не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченим та його захисниками суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання свідків.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати свідкам питання, у тому числі з метою підтвердження версії щодо непричетності ОСОБА_7 до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, тобто для відстоювання своєї позиції стосовно невинуватості обвинуваченого.

Обвинуваченим та його захисниками не надано суду доказів, які б свідчили про особисту зацікавленість вищезазначених свідків у розгляді цього кримінального провадження, оскільки ці свідки ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень за п.4 ч.2 ст. 115, ч.1 ст.28 - ч.1 ст.162 КК України, попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинуваченого колегією суддів не встановлено.

Доводи сторони захисту щодо невірного викладення показань свідків та неповноти їх викладення у вироку не знайшли свого підтвердження, оскільки згідно звукозаписів судових засідань, колегією суддів не встановлено істотної неповноти чи розбіжностей щодо повідомлених свідками суттєвих обставин з тими показаннями, які відображені в мотивувальній частині вироку.

Колегія суддів також бере до уваги показання свідка ОСОБА_25 , яка під час свого допиту в суді першої інстанції пояснила, що станом на 11.06.2017 року вона працювала молодшою медичною сестрою з екстреної медичної допомоги у Кегичівській центральній районній лікарні (далі Кегичівська ЦРЛ). У зв`язку із надходженням 11.06.2017 року о 05 годині 03 хв. виклику вона, як медична сестра та фельдшер, негайно, через 2-3 хвилини, прибігли до житла ОСОБА_12 будинку АДРЕСА_3 , оскільки зазначене домоволодіння знаходиться поблизу Кегичівської ЦРЛ. При цьому свідок зазначила, що на місці подій були ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , вхідні двері до будинку були вибиті, двері до приміщення кухні відчинені. Також свідок зазначила, що на місці подій вона побачила ОСОБА_12 , який лежав у кухні на підлозі, між газовою плитою і котлом, обличчям до верху, та перебував в агонії звивався у судомах та під ним була велика кількість крові. На тілі останнього були різані рани, які супроводжувалися рясними крововиливами, випадінням внутрішніх органів. Після надання ОСОБА_12 на місці події невідкладної медичної допомоги він приблизно через дві хвилини каретою швидкої допомоги був доставлений до Кегичівської ЦРЛ, де, не дивлячись на надання кваліфікованої медичної допомоги, помер у приймальному відділенні. Від моменту прибуття її та інших медичних працівників у зазначений вище будинок до моменту доставки ОСОБА_12 у лікарню пройшло 7-8 хвилин.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 з особливою жорстокістю та у незаконному проникненні до житла останнього, тобто у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України, підтверджується відомостями наступних доказів.

Колегія суддів, дотримуючись вимог ч.2 ст.404 та ст.419 КПК України, вважає необхідним навести відомості наступних письмових доказів, що долучені до матеріалів судового провадження і яким надана обґрунтована та правильна оцінка судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, з відомостей протоколу огляду місця події від 11.06.2017 року, схеми та фототаблиці до нього вбачається, що ця слідча дія проведена у домоволодінні АДРЕСА_3 . Також із відомостей протоколу вбачається, що хвіртка в огорожі зазначеного домоволодіння перебуває у відчиненому положенні, перед входом в будинок на бетонній плиті виявлено чотири сліди речовини бурого кольору, схожої на кров та аналогічний слід від протектору взуття з відбитком темно-бурого кольору. Запірний пристрій вхідних дверей, встановлений на їх внутрішній поверхні, пошкоджений способом, який характерний для вибиття дверей, що відчиняються всередину будинку. Двері до приміщення кухні відчинені, запірний пристрій дверей відсутній, ділянка запірного пристрою потрощена. Ліворуч від запірного пристрою навпроти нього (на одній висоті) наявний фрагмент відбитку сліду взуття, схожого на чоловіче. Також наявний фрагмент відбитку протектору взуття на дверній рамі на висоті запірного пристрою. У кухні на підлозі, поміж іншого, виявлена кофта чорного кольору з чисельними механічними пошкодженнями, зовні схожими на ножові порізи, повністю просякнута речовиною бурого кольору, схожою на кров. Крім того на підлозі у лівій частині кухні, від стіни до центру, наявні суцільний слід речовини темно бурого кольору, явно схожої на кров, розміром 1х2 метри, та цілі згустки крові. За характером та розміром і напрямками потоку слідує, що місцем витоку із розповсюдженням рідини, схожої на кров, є місце під стіною зліва між газовою плитою і газовим котлом. На столі наявні два кухонні ножі. В кімнаті № 2 (згідно план схеми будинку), наявний телевізор, біля дивану та під його краєм виявлені свіжо зрізані рослини, зовні схожі на квіти маку із цвітом у кількості 16 штук. У кімнаті № 3 наявне ліжко. При проведенні цієї слідчої дії з місця вчинення кримінальних правопорушень, поміж іншого, були виявлені та вилучені: змив речовини бурого кольору з бетонної плити перед входом до будинку; змив речовини бурого кольору з підлоги в приміщенні кухні; фрагмент сліду низу взуття з дверей до кухні; фрагмент сліду підошви взуття з дверної рами до кухні; шість недопалків сигарет торгівельних марок «Ротманс» і «ЛМ»; кофта чорного кольору з механічними пошкодженнями у виді порізів; фрагменти волосся; змив з дверної ручки до кімнати № 1; шістнадцять стебел рослин, зовні схожих на квіти маку; три відбитки слідів рук, з поверхні дверей до кімнати № 1; один відбиток слідів пальців рук з поверхні дверей, що ведуть до приміщення кухні; один відбиток слідів пальців рук з поверхні кружки, що стояла у кухні на столі; відбитки слідів пальців рук з двох пляшок, у тому числі з-під алкогольного напою «Гараж»; три відбитки слідів пальців рук з поверхні дверей, що ведуть до кімнати № 2; два відбитки слідів пальців рук з поверхні дверей, що ведуть до кімнати № 4; металева скоба запірного пристрою з дверної рами; змив з дверної ручки дверей між кухнею та кімнатою № 1; два кухонні ножі (т. 2 а.с. 136 - 161).

Згідно відомостей протоколу огляду предметів від 17.08.2017 року та протоколу огляду предметів від 25.09.2017 року, вилучені предмети за наслідками проведення огляду місця події від 11.06.2017 року були оглянуті слідчим ОСОБА_21 , який в подальшому своїми постановами від 17.08.2017 року та від 25.09.2017 року визнав ці предмети речовими доказами (т.3 арк.162-164, 165-166, т.4 арк.20-21, 22)

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів сторони захисту про недопустимість цього доказу у справі, оскільки зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України (в редакції, що діяла на час подій у цьому кримінальному провадженні), огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

При цьому, колегія суддів бере до уваги правові висновки, що містяться в постановах Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі №

752/17016/16-к, від 05.09.2019 року у справі № 518/203/17, від 10.04.2024 року у справі 320/2919/20 (№937/2929/20), де наголошено, що огляд місця події слід відрізняти від такої слідчої дії, як обшук.

Так, обшук це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

У той же час огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України, огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що підставою для проведення огляду місця події (житла) стало повідомлення чергового працівника швидкої медичної допомоги про смерть ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень - колото-різаною раною черевної порожнини. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд домоволодіння, де був виявлений ОСОБА_12 з тілесними ушкодженнями та звідки він був доставлений до закладу охорони здоров`я.

Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду, про що вірно зазначено в оскаржуваному вироку, а тому колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та суб`єктивність апеляційних доводів сторони захисту в цій частині.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неспроможність доводів сторони захисту щодо визнання протоколу огляду місця події від 11.06.2017 року недопустимим доказом через те, що стороні захисту не були відкриті речові докази, зокрема кухонні ножі, отримані під час цієї слідчої дії, оскільки, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що речові докази, серед яких є два кухонних ножі, детально описані у протоколі огляду місця події, постановах слідчого, протоколах огляду предметів, до яких стороні захисту було надано доступ у числі інших матеріалів кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, та в процесі судового провадження, тобто стороні захисту було достеменно відомо, які речові докази будуть надані суду стороною обвинувачення.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в апеляційних скаргах відсутнє належне обґрунтування того, як міг вплинути на остаточне судове рішення у цьому провадженні факт огляду речових доказів (кухонних ножі, які були вилучені при огляді місця події від 11.06.2017 року) безпосередньо судом чи стороною захисту. Ані суд, ані сторона захисту шляхом безпосереднього огляду цих предметів не в змозі виявити жодних нових обставин, аніж ті, що встановлені підтверджуючими доказами у провадженні, зокрема, протоколами огляду предметів та висновками.

При цьому, належить також враховувати, що зазначена в протоколі місця події від 11.06.2017 року адреса місця проведення цієї слідчої дії Харківська обл., Кегичівський р-н, смт.Кегичівка, вул.Миру, «буд.1-А», на переконання колегії суддів, є явною опискою, оскільки повністю підтверджується як відомостями письмових доказів, так і показаннями потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_25 про те, що події у цій справі відбулися у домоволодінні потерпілого ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_3 », де останнього спочатку було виявлено свідками та в подальшому свідком ОСОБА_16 було викликано швидку допомогу на місце події, де було проведено і вищезазначений огляд місця події, що підтверджується інформацію із державних реєстрів, інформації, що надійшла до лікарні та відділення поліції.

Також колегія суддів ставиться критично ставиться до апеляційних доводів захисника ОСОБА_8 щодо визнання усіх доказів у справі, які отримані органом досудового розслідування у період з 11.06.2017 року по 26.06.2017 року з тієї підстави, що у матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення (визначення) групи слідчих, до якої б входили слідчі, які приймали процесуальні рішення, проводили слідчі дії, а відтак, здійснювали збирання доказів у цей період часу у цьому кримінальному провадженні, з наступних підстав.

Так, колегія суддів бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 31.08.2022 року у справі № 756/10060/17.

Зокрема, як зазначила Велика Палата, ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами 2 і 3 цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Отже, з урахуванням викладеної вище позиції Великої Палати, колегія суддів зазначає, що сторона захисту, на жодній із стадій кримінального провадження, не обґрунтувала, як проведення досудового розслідування слідчими ОСОБА_22 і ОСОБА_18 , які були визначені начальником СВ Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП України в Харківській області ОСОБА_27 від 11.06.2017 року, а не будь-яким іншим слідчим цього слідчого відділу, до територіальної підслідності якого відноситься місце вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, призвело до порушення прав підозрюваного та гарантій, про які йдеться у ст. 87 КПК, або іншим чином вплинуло на їх реалізацію. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 09.11.2022 року у справі № 761/31918/14-к (провадження № 51-795км19), від 17.05.2023 року у справі №607/20877/19 (провадження № 51-1403км23).

Крім того, захисник ОСОБА_8 на підтвердження своєї позиції посилається на висновок, зроблений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.10.2021 року у справі № 724/86/20, відповідно до якого за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Разом з тим, у цьому рішенні Об`єднана палата в контексті застосування приписів ст. 110 КПК зазначила, що зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні з огляду на приписи зазначеної статті кримінального процесуального закону.

Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК. При цьому, враховуючи вимоги ч. 6 вказаної статті, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла.

Таким чином у разі, якщо процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, прийнято не у формі «постанови», а у формі «доручення», однак зміст, структура і обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК, то потрібно констатувати, що у відповідному кримінальному провадженні є процесуальне рішення, яким належно визначено слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.

Надані прокурором доручення начальника СВ Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП України в Харківській області ОСОБА_27 від 11.06.2017 року (т.4 арк.164, 165) на здійснення у кримінальному провадженні № 0000161 від 11.06.2017 року досудового розслідування слідчим ОСОБА_22 і ОСОБА_18 містять ті самі реквізити, що й постанова: посада особи керівника органу досудового розслідування, дата і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування.

Таким чином прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і, що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною, зокрема у постанові від 21.03.2023 року у справі № 336/941/19 (провадження № 51-298км23).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та суб`єктивність апеляційних доводів захисника ОСОБА_8 щодо проведення досудового розслідування в період з 11.06.2017 року по 26.06.2017 року неуповноваженими особами, що могло б свідчити про недопустимість доказів у справі, отриманих у цей період.

Згідно відомостей рапорту чергового поліцейського інспектора ОСОБА_28 від 11.06.2017 року та супровідного листку № 1239/3101, потерпілого ОСОБА_12 з колото-різаною раною черевної порожнини був доставлений із зазначеного будинку до приймального відділення Кегичівської ЦРЛ 11 червня 2017 року о 05 годині 12 хв., за викликом який був прийнятий о 05 годині 03 хв. (т. 2 арк. 135, 162).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 131-КРт/17 від 12.06.2017 року, ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт. Кегичівка Харківської області від гострої крововтрати, внаслідок множинних колото-різаних, різаних та рублених ран тулуба (т. 4 арк. 148).

Згідно відомостей протоколу огляду місця події від 11.06.2017 року та фототаблицею до нього, у приміщенні Кегичівської ЦРЛ виявлений труп ОСОБА_12 з наступними тілесними ушкодженнями: множинні колото-різані рани голови, шиї, плечей, тулуба, ніг, одним рубленим ушкодженням обличчя. Все тіло вкрито речовиною червоного кольору, схожою на кров. На трупі ОСОБА_12 маються лише шорти чорного кольору (т.2 арк. 163-176).

З відомостей протоколу слідчого експерименту від 20.06.2017 року, проведеного за участі ОСОБА_7 , та додатку до нього відеозапису слідчої дії, окрім іншого, вбачається, що останній з виходом на місце вчинення кримінальних правопорушень - домоволодіння АДРЕСА_3 , в умовах, що виключають сторонній тиск, добровільно, самостійно, детально розповів і продемонстрував про обставини вчинення ним, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 проникнення на територію домоволодіння, яке належало ОСОБА_12 , та підтвердив факт свого незаконного проникнення до зазначеного будинку. Також в ході вказаної слідчої дії ОСОБА_7 підтвердив свою присутність на місці події та участь у конфлікті з ОСОБА_12 , який відбувся між ними за наведених вище обставин місця і часу. При цьому ОСОБА_7 відтворив механізм своїх дій із захисту від ОСОБА_12 , продемонструвавши, зокрема, напрямок дій ножем відносно тіла останнього. Прибувши до домоволодіння АДРЕСА_3 , він повідомив, що у будинку на його території мешкав ОСОБА_12 . Також із змісту показань ОСОБА_7 вбачається, що рано вранці 11.06.2017 року він розповів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_12 винен йому гроші, у зв`язку із чим запропонував їм поїхати до місця мешкання останнього з метою отримання боргу в сумі 1000 гривень, на що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 погодилися. Після цього вони втрьох на автомобілі поїхали у напрямку вказаного домоволодіння. Між четвертою і п`ятою годинами вони, залишивши автомобіль неподалік, підійшли до місця мешкання ОСОБА_12 . Оскільки хвіртка в огорожі була зачинена, він, ОСОБА_7 , подолавши паркан, проник на територію зазначеного домоволодіння та відчинив хвіртку, внаслідок чого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проникли у двір. Потім вони втрьох одразу підійшли до будинку. Одночасно ОСОБА_7 продемонстрував спосіб проникнення ними на територію вказаного домоволодіння та порядок пересування подвір`ям. При цьому обвинувачений показав, що він через відчинені вхідні двері до будинку та відчинені двері до кухні проник у житло ОСОБА_12 будинок на території домоволодіння, зокрема, у приміщення кухні. ОСОБА_10 і ОСОБА_11 залишилися у дворі, біля вхідних дверей. Разом із цим ОСОБА_7 , не заперечуючи факту проникнення цих осіб до будинку, зазначив, що пам`ятає їх присутніми у дворі. До цього ж ОСОБА_7 продемонстрував, яким чином він проник в будинок.

При цьому з відомостей протоколу слідчого експерименту від 20.06.2017 року та відеозапису до нього також вбачається, що під час цієї слідчої дії ОСОБА_7 повідомив, що його на кухні зустрів ОСОБА_12 , який стояв у лівій її частині, поруч з газовою плитою і котлом, із ножем у правій руці. Останній поводив себе агресивно, мав ознаки алкогольного чи наркотичного сп`яніння почервоніння очей. Побачивши його, ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , погрожуючи вбивством, почав хаотично махати перед ним ножем, зробивши три-чотири махи. У свою чергу він, обвинувачений, захищаючись, намагався вихопити ніж, у зв`язку із чим отримав тілесне ушкодження у виді порізу пальця правої руки. Потім він, ОСОБА_7 , з метою самозахисту взяв у праву руку зі столу кухонний ніж, яким почав махати перед ОСОБА_12 на рівні його голови, шиї, плечей, грудної клітини, живота та ніг. При цьому обвинувачений стверджував, що ударів ножем ОСОБА_12 він не наносив, а лише розмахував ним перед останнім протягом хвилини. Це ж у свою чергу робив і ОСОБА_12 . Вони стояли один до одного обличчям. ОСОБА_7 показав місце знаходження ОСОБА_12 , своє розташування по відношенню до нього, а також яким чином вони здійснювали махи ножами, їх механізм, та направленість. Під час зазначених подій ОСОБА_12 перечепився та впав між газовою плитою і котлом, упершись головою та спиною на стіну, де проходять труби опалення. Положення тіла останнього також було продемонстровано обвинуваченим. У цей момент він забрав у ОСОБА_12 ніж. Останній активних дій не вчиняв, не розмовляв. Крім того, ОСОБА_7 показав, що обидва ножі він загорнув у кофту рожевого кольору, яку знайшов у правій частині кухні, продемонструвавши, де саме, взяв цей згорток із собою та вийшов з будинку. Після цього він, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 разом залишили територію домоволодіння. Ножі, які він забрав із собою, викинув у водойму. Під час зазначених подій він, ОСОБА_7 , перебував у стані алкогольного сп`яніння (т. 2 арк.. 102 104, т. 13 арк. 44 - 47).

Колегія суддів також зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 240 КПК України, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення слідчого експерименту, на відміну від допиту, передбачає відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Отримані під час цієї слідчої (розшукової) дії відомості не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає відповідний протокол, який у розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.

Показання і протокол слідчого експерименту, за висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 14.09.2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

Отже, матеріали провадження свідчать про те, що слідчу дію було проведено з дотриманням приписів ст. 240 КПК, обвинувачений детально показав, де саме, яким чином їм було завдано тілесних ушкоджень, а тому підстави стверджувати, що під час слідчого експерименту було проведено допит, відсутні.

Належить також зазначити, що під час судового розгляду в суді першої інстанції стороною обвинувачення, як додаток до протоколу, наданий оптичний носій компакт-диск DVD-R із відеозаписами вказаної слідчої дії, які при дослідженні доказів у судовому засіданні відтворити не видалося можливим, оскільки зазначений носій виявився пошкодженим, у звязку з чим ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 08.08.2022 року, на підставі ст. ст. 160, 163, 333 КПК України, прокурору було надано тимчасовий доступ до речей і документів із можливістю їх вилучення (здійснення виїмки) відеозаписів проведення слідчого експерименту.

Зазначені відеозаписи були вилучені, надані суду та відкриті стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України під час судового розгляду. Для ознайомлення та підготовки своєї позиції стороні захисту був наданий достатній час.

Тобто, відеозаписи, які отримані стороною обвинувачення у спосіб, передбачений наведеними нормами КПК України, були досліджені під час судового розгляду, в ході якого сторона захисту реалізувала своє право на розгляд справи у судовому засіданні з дотриманням принципу змагальності.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - ще і його відображення, якому надається таке ж значення як документу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та документообіг» від 22.05.2003 року у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

По суті, матеріальний носій - це лише об`єкт, у якому зберігається певна інформація та який має значення тільки тоді, коли збережений у ньому електронний документ виступає речовим доказом у справі. Суд вважає, що головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Тобто, один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Враховуючи викладене, на переконання суду, всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення на конкретному носії.

При цьому, під час судового розгляду в суді першої інстанції досліджені відеозаписів, які містяться на оптичному диску - DVD-R, з яких об`єктивно встановлено, що у них зафіксовані події, які мали місце 20.06.2017 року, що вочевидь підтверджується відповідним повідомленням слідчого на початку слідчої дії, ці відеозаписи взаємодоповнюють один одного та в сукупності підтверджують фактичні обставини.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що у вказаних відеозаписах, окрім інших, зображений ОСОБА_7 , і що вони зроблені саме 20.06.2017 року, тобто під час досудового розслідування цього кримінального провадження.

Належить також врахувати, що під час дослідження у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_7 не заперечував достовірності цих відеозаписів і їх відповідність тим обставинам, які відбувалися під час проведення слідчого експерименту.

Згідно із висновком судово-медичної імунологічної експертизи № 1196-И/17 на взутті - кросівках, що належать ОСОБА_7 , вилученому 17 червня 2017 року під час його затримання у порядку ст. 208 КПК України, зокрема на кросівку на ліву ногу, виявлені сліди крові людини, походження якої від ОСОБА_12 не виключається. Від ОСОБА_7 ця кров виникнути не могла. Разом із цим на цьому ж взутті на праву ногу, виявлена кров людини походження якої від ОСОБА_7 не виключається. Від ОСОБА_12 ця кров походити не може (т. 3 арк. 125 - 127).

З висновку судово-медичної експертизи № 131-КРт/17 від 11.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_12 завдані наступні тілесні ушкодження: проникаючі сліпі колото-різані поранення лівої половини грудної клітини, черевної стінки з ушкодженням петель тонкого кишківника; колото-різане наскрізне поранення обличчя і шиї, одне колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітини, правого плеча, два колото-різаних поранення лівого плеча, колото-різане поранення лівого стегна, по одному колото-різаному наскрізному пораненню лівого стегна, лівої гомілки; чотири різаних поранення потиличної ділянки, п`ять різаних ран обличчя, одне рублене ушкодження обличчя в правій надоковій ділянці; садно на обличчі та синець на лівому стегні, зазначені тілесні ушкодження є прижиттєвими та утворилися незадовго до настання смерті.

Колото-різані рани утворились від дії односторонньо гострого гострокінцевого клинка колюче-ріжучого знаряддя, що має обушок з «П»-подібним поперечним перерізом і вираженими ребрами.

Різані рани утворились від дії знаряддя, володіючого ріжучими властивостями.

Рублена рана утворилась від дії рубячого знаряддя діючого по дузі ударом леза.

Садно на обличчі та синець на лівому стегні утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів.

Смерть ОСОБА_12 настала внаслідок сукупності вищевказаних поранень. Між настанням смерті ОСОБА_12 та виявленими у нього тілесними ушкодженнями мається причинний зв`язок.

Смерть ОСОБА_12 настала в результаті гострої крововтрати, яка розвинулась внаслідок множинних колото-різаних, різаних та рубленої ран тіла, 11 червня 2017 року о 05 годині 12 хв. на догошпитальному етапі.

Смерть ОСОБА_12 після нанесення тілесних ушкоджень настала через деякий проміжок часу, котрий може обчислюватися першими десятками хвилин.

В момент нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 міг знаходитися як у вертикальному, так і горизонтальному положенні, коли потерпілий був звернений до нападника різними ділянками тіла, але переважно передньою та лівою заднє-боковою поверхнями тіла.

Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 деякий час міг здійснювати самостійні дії (бігати, ходити, повзати).

Достовірних судово-медичних даних про послідовність нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не мається.

Під час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 міг відчувати сильний фізичний біль.

Наявність накладень крові на різних ділянках тіла ОСОБА_12 свідчать про переміщення тіла після заподіяння тілесних ушкоджень.

Тілесні ушкодження на трупі ОСОБА_12 , які б можна було б розцінити як ті, які отримані внаслідок самооборони та опору не виявлено.

При судово токсикологічній експертизі в крові виявлено етиловий спирт у кількості 1,13%о, що стосовно до живої людини відповідає легкому алкогольному сп`янінню.

Кров від трупа ОСОБА_12 належить до групи О з ізогемагглютинінами анти-А і антиВ (т. 3 арк. 56-65).

Висновком судово-медичної криміналістичної експертизи № 277-МК/17 встановлено, що на спортивній кофті ОСОБА_12 , яка була вилучена під час огляду місця події будинку АДРЕСА_3 , виявлені чотирнадцять колото-різаних пошкоджень. Більшості виявленим колото-різаним пошкодженням на спортивній кофті відповідають за локалізацією колото-різані поранення на тілі, при цьому ці пошкодження утворюють між собою єдині колото-різані канали, однак п`ятьом колото-різаним пошкодженням, які розташовані по передній поверхні кофти в нижньому відділі ліворуч співпадає по локалізації лише одне колото-різане пошкодження тіла, та п`ятьом пошкодженням на лівому рукаві відповідають два ушкодження на тілі ОСОБА_12 , що можна пояснити утворенням цих пошкоджень в складках одягу. Пошкодженню, розташованому на передній поверхні кофти в середньому відділі та нижньому відділі лівого рукава відповідних пошкоджень тіла немає. Колото-різані пошкодження одягу та поранення тіла утворились від дії однобічно загостреного, гостро-кінцевого, плаского клинка, колючо-ріжучого знаряддя травми із «П» - подібним поперечним січенням обушка та добре вираженими ребрами, ширина на рівні занурення якого була не більше за 4,5 см (т. 3 арк. 112-115).

Згідно із висновком додаткової судово-медичної експертизи № 213-КРт/17 від 03.07.2017 року встановлені у ОСОБА_12 вказані вище тілесні ушкодження, у тому числі, що призвели до настання його смерті, утворилися за життя, в короткий проміжок часу, незадовго до моменту настання смерті.

Колото-різані рани утворились від дії односторонньо гострого гострокінцевого клинка колюче-ріжучого знаряддя, що має обушок з «П»-подібним поперечним перерізом з вираженими ребрами.

Різані рани утворились від дії знаряддя, володіючого ріжучими властивостями.

Рублена рана утворилась від дії рубячого знаряддя діючого по дузі ударом леза.

Садно на обличчі та синець на лівому стегні утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів.

Всього ОСОБА_12 було спричинено не менше чим 22 травматичних дії, місцями прикладення сили з`явились потилична ділянка, права надбрівна, права лобна, ліва вилична, ліва щока, підборіддя, передня і ліва поверхні грудної клітини, передня черевна стінка, праве та ліве плече, праве та ліве стегно і ліва гомілка.

Ушкодження правої надбрівної ділянки, підборіддя, проникаючі поранення грудної клітини і черевної порожнини, обох плечей, лівого стегна та гомілки нанесені зі значною силою, інші з невеликою силою.

Ушкодження виявлені у ОСОБА_12 могли бути заподіяні як одним, так і від дії декількох знарядь.

В області ушкоджень іржі, фарби, сторонніх включень не виявлено.

Згідно макро- та мікроскопічних досліджень, ушкодження у ОСОБА_12 з`явились в близькій проміжок часу одне за одним.

Смерть ОСОБА_12 після нанесення тілесних ушкоджень настала через деякий проміжок часу, котрий може обчислюватися першими десятками хвилин.

В момент нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 міг знаходитися як у вертикальному, так і горизонтальному положенні, коли потерпілий був звернений до нападника різними ділянками тіла, але переважно передньою та лівою заднє-боковою поверхнями тіла.

Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 деякий час міг здійснювати самостійні дії (бігати, ходити, повзати).

При судово медичній експертизі крові, сечі, змивів з поверхні порожнини рота, тканини головного мозку та внутрішніх органів трупа ОСОБА_12 встановлено наступне: в крові виявлено етиловий спирт у кількості 1,13%о, в сечі етиловий спирт не виявлено.

Метиловий, ізопропіловий, н-пропіловий, ізобутиловий, н-бутиловий, ізоаміловий спирти не виявлені.

В змивах з порожнини рота канабіноїди не виявлені. В тканині головного мозку, шлунку, печінці та нирці барбітурати, морфін, кодеїн, діонін, папаверин, промедол, стрихнін, атропін, гіосциамін, скополамін, кокаїн, пахикарпин, кофеїн, димедрол, ефедрон, ефедрин, опій, похідні піразолону, фенотіазіну та 1.4 бенздіапину не виявлені.

Соматичних захворювань у ОСОБА_12 , які могли спричинити смерть, не виявлено.

Показання підозрюваного ОСОБА_7 , дані ним у протоколі слідчого експерименту від 21 червня 2017 року про спосіб, механізм та час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , в цілому не суперечать даним, отриманим при судово медичній експертизі ОСОБА_12 , однак кількість ушкоджень значно більша, ніж указано ОСОБА_7 , також в частині, що він просто хаотично махав ножем перед собою в бік ОСОБА_12 , а не наносив прямі, тічкові, бокові удари, суперечать даним, отриманим при судово медичній експертизі трупа ОСОБА_12 (т. 4 арк. 150-153).

Під час свого допиту в суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_23 пояснив та роз`яснив висновки № 131-КРт/17 і № 213-КРт/17, зазначивши, що смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 о 05 год. 12 хв. При цьому, щодо обчислення періоду часу настання смерті ОСОБА_12 - першими десятками хвилин, після нанесення тілесних ушкоджень, експерт роз`яснив, що на підставі проведених судово-медичних досліджень, враховуючи те, що на тілі ОСОБА_12 були виявлені чисельні тілесні ушкодження, а також їх характер, можна вважати, що потерпілий міг прожити після заподіяння йому тілесних ушкоджень у період часу від десятка хвилин до однієї години. Також експерт роз`яснив, що встановлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження, окрім садна та синця, могли бути заподіяні знаряддям, які мають як колюче-ріжучі, так і ріжучі властивості, зокрема ножем. Не виключено заподіяння зазначених тілесних ушкоджень одним, двома і більше ножами.

Крім того, експерт зазначив, що характер тілесних ушкоджень, встановлених при дослідженні трупа ОСОБА_12 , їх локалізація та об`єм, вказують на те, що всі вони були заподіяні протягом одного мінімального проміжку часу та були спричинені за життя ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції також вірно дійшов висновку, що ОСОБА_7 , як підозрюваного, під час досудового розслідування, на його початковій стадії, зокрема, з моменту затримання 17.06.2017 року, останньому одразу були роз`яснені його права, у тому числі заявляти відводи, та він негайно був забезпечений захисником. Як ОСОБА_7 , так і його захисники під час досудового розслідування жодних заяв про відводи не подавали, про наявність таких підстав сторона захисту не повідомляла і під час судового провадження.

Колегія суддів також враховує, що стороною захисту не наведено жодних підстав для відводу експерта ОСОБА_23 і під час апеляційного розгляду.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи сторони захисту про недопустимість наведених висновків висновку судово-медичної експертизи № 131-КРт/17 та висновку додаткової судово медичної експертизи № 213-КРт/17 як доказів, оскільки захисником не наведено жодних обґрунтованих підстав, передбачених ст. 87 КПК України, за яких суд зобов`язаний визнати ці докази недопустимими.

Крім того, зазначені експертизи проведені у порядку, визначеному ст. ст. 242, 243 КПК України (в редакції, що діяла на час їх проведення). Висновки експерта складені уповноваженою особою, яка має відповідну освіту та кваліфікацію судового експерта, працює у державній експертній установі та була попереджена про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок, та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків.

Форма і зміст зазначених вище висновків експертиз відповідають вимогам, передбаченим ст. ст. 101, 102 КПК України, зокрема, в них зазначено: докладний опис проведених досліджень; отримані результати та їх експертна оцінка.

Щодо доводів захисника ОСОБА_8 про те, що у висновку судово-медичної експертизи № 131-КРт/17 від 11.06.2017 року є посилання на висновки експертів № 4372-Т/131-КРт, 221- МК/131-КРт/17, 223-МК/131-КРт/17, 113к-И717, 2096-Г/17, які експерт брав до уваги та які стороні захисту не відкривалися органом досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України, у зв`язку з чим належить визнати недопустимим цей доказ, на переконання колегії суддів, такі доводи також є суб`єктивними та безпідставними, оскільки експерт ОСОБА_23 пояснив в суді першої інстанції, що проведенні експертиз використовувалися дані, які були отримані за результатами додаткових лабораторних методів дослідження, зокрема, висновки токсикологічної, гістологічної та імунологічної експертиз, які було проведені у відповідних лабораторіях ХОБСМЕ, а також висновки медико-криміналістичної експертизи.

Крім того, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду цієї справи, судом апеляційної інстанції 10.04.2024 року було задоволено частково клопотання захисника ОСОБА_8 та призначено додаткову судово-медичну експертизу у цьому кримінальному провадженні.

При цьому, ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.04.2024 року на вирішення експерту поставлено, в тому числі, питання, які захисник зазначив в своєму клопотання про призначення експертизи від 22.06.2023 року (т.15 арк.86-89, 228-234).

Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №12-23/18-КРт/24 від 13.09.2024 року, (Відповідь на запитання №1). На підставі даних, отриманих при судово-медичній експертизі трупа громадянина ОСОБА_12 у відповідь на поставлені на розв`язання експертизи запитання, з урахуванням результатів лабораторних досліджень, медичної документації, матеріалів кримінального провадження, приходжу до наступних висновків, що смерть його настала в результаті гострої крововтрати, яка розвинулася внаслідок множинних колото-різаних, різаних та рубленої ран тіла.

(Відповідь на запитання №1). На трупі ОСОБА_12 встановлені наступні тілесні ушкодження:

- проникаючі сліпі колото-різані поранення лівої половини грудної клітини, черевної стінки з ушкодженням петель тонкого кишківника;

- колото-різане наскрізне поранення обличчя і шиї, одне колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітини, правого плеча, два колото-різаних поранення лівого плеча, колото-різане поранення лівого стегна, по одному колото-різаному наскрізному пораненню лівого стегна, лівої гомілки;

- чотири різаних поранення потиличної ділянки, п`ять різаних ран обличчя, одне рублене ушкодження обличчя в правої навколоочної ділянки;

- садно на обличчі та синець на лівому стегні.

Всі вказані тілесні ушкодження прижиттєві.

Колото-різані рани утворились від дії односторонньо гострого гострокінцевого клинка колюче-ріжучого знаряддя, що має обушок с «П»-подібним поперечним перерізом и вираженими ребрами. Різані рани утворились від дії знаряддя, володіючого ріжучими властивостями. Рублена рана утворилась від дії рубаного знаряддя діючого по дузі ударом леза. Садна на обличчі та синець на лівому стегні утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів.

- По ступеню тяжкості проникаючі сліпі колото-різані поранення лівої половини грудної клітини, черевної стінки з ушкодженням петель тонкого кишківника мають ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, за критерієм небезпечності для життя, згідно п.п. 4.8, 2.1.2, 2.1.3 й,к «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. №6.

- Колото-різані, рублена та глибокі різані поранення мають ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, спричинивших короткочасний розлад здоров`я, згідно п.п. 4.8, 2.3.1а, 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. №6.

- Поверхневі різані рани біля лівого ока та лівої щоки, садна на обличчі та синець на лівому стегні мають ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, згідно п.п. 4.8, 2.3.16, 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. №6.

(Відповідь на запитання № 2). Згідно макро- та мікроскопічних досліджень, ушкодження у ОСОБА_12 з`явились в близький проміжок часу одне за одним.

В момент нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 міг знаходиться як у вертикальному, так і в горизонтальному положенні, коли потерпілий був звернений до нападника різними ділянками тіла, але переважно передньою та лівою заднє-боковій поверхнями тіла. Достовірних судово-медичних даних про послідовність нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не мається.

(Відповідь на запитання №3). Колоті різані, та рублена рани виявлені у гр. ОСОБА_12 могли бути заподіянні не менш як двома знаряддями.

(Відповідь на запитання № 5). Показання підозрюваного ОСОБА_7 , дані ним в протоколі слідчого експерименту від 21.06.2017 року про спосіб, механізм та час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , в цілому не суперечать даним, сполученим при судово-медичної експертизи ОСОБА_12 , однак треба вказати, що кількість ушкоджень значно більш ніж указано підозрюваним, також в частині що він просто хаотично махав ножем перед собою в бік ОСОБА_12 , а не наносив прямі, та бокові удари, суперечать даним, отриманим при судово-медичної експертизі трупа ОСОБА_12 .

При огляді місця події домоволодіння ОСОБА_12 АДРЕСА_4 на підлозі приміщення кухні з ліва і аж до стіни і до центру забруднена суцільна рідиною схожу на кров на згустки крові розміром 2x1м. Біля дверей знаходився чорного кольору светер марка «Пума» повністю просочений рідиною бурого кольору схожа на кров. З пояснень співробітників швидкої допомоги відомо, що намагались зупинити кровотечу у ОСОБА_12 з моменту приїзду до його будинку та до приймального відділення Кегичівського ЦРЛ де констатувала смерть останнього.

При судово-медичний експертизі трупа ОСОБА_12 встановлено: трупні плями острівчасті світло фіолетового кольору, волоси на голові, тулубі, кінцівках по різних поверхнях покриті кров`ю. Виявлено малокрів`я внутрішніх органів, крововилив під ендокардом лівого шлуночка крововиливи( плями Мінакова), крововиливи в ліву плевральну та черевну порожнини крововиливи в м`які тканини по ходу різаних та колото-різаних ран. При мікроскопічному досліджені внутрішніх органів визначається не рівномірне кровонаповнення судин їх недокрів`я дифузні крововиливи у шкіряних клаптях з м`якими тканинами з місць пошкоджень які були надані для дослідження. Морфологічні анатомо-топографічні ділянки на тілі ОСОБА_12 де були виявлені рани у даному випадку всі були джерелом зовнішньої та внутрішньої кровотечі, яка в сукупності викликала гостру крововтрату (т.16 арк.2-8).

Отже, під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції об`єктивно встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_12 настала в результаті гострої крововтрати, яка розвинулася внаслідок множинних колото-різаних, різаних та рубленої ран тіла, що об`єктивно підтверджується висновками вищезазначених судово-медичних та додаткових судово-медичних експертиз. При цьому, відомості, що зазначені в протоколі слідчого експерименту від 21.06.2017 року щодо обставин, які зазначив під час проведення цієї слідчої дії ОСОБА_7 про спосіб, механізм та час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , в цілому не суперечать даним, сполученим при судово-медичної експертизи ОСОБА_12 , однак кількість ушкоджень значно більш ніж указано підозрюваним, а також в частині про те, що він просто хаотично махав ножем перед собою в бік ОСОБА_12 , а не наносив прямі, та бокові удари, суперечать відомостям, що отримані при судово-медичної експертизі трупа ОСОБА_12 .

Крім того, висновком судової трасологічної експертизи № 851 встановлено, що виявлені в ході огляду місця події 11.06.2017 року в будинку ОСОБА_12 , зокрема на зовнішній поверхні дверей до приміщення кухні, поблизу запірного пристрою, сліди низу підошов взуття залишені як взуттям на праву ногу пари взуття, що було вилучене в ході досудового розслідування у ОСОБА_10 , так і взуттям на праву ногу пари взуття, що було вилучене в ході досудового розслідування у ОСОБА_11 . При цьому, низом підошви взуття на праву ногу пари взуття, яке було вилучено у ОСОБА_10 залишений один слід, а низом підошви взуття на праву ногу пари взуття, яке було вилучено у ОСОБА_11 , залишений один слід та група слідів (т. 3 арк. 239 - 251).

Судом першої також надані обґрунтовані висновки щодо доводів захисника ОСОБА_8 про порушення органом досудового розслідування правил підслідності, з якими погоджується і колегія суддів.

Зокрема, захисник ОСОБА_8 , посилаючись на положення п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, вказував на недопустимість доказів сторони обвинувачення, наданих у цій справі, зокрема, отриманих під час досудового розслідування з 23.06.2017 року до його завершення, оскільки з цієї дати досудове розслідування здійснювалось з порушенням вимог ст. 216 КПК України, тобто з порушенням правил щодо належної підслідності. Між цим, доводи захисника щодо неналежної правової процедури зводяться лише до того, що, на його думку, заступником прокурора Харківської області, при реалізації повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, недостатньо вмотивована та обґрунтована щодо неефективності здійснення досудового розслідування постанова від 23.06.2017 року про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення слідчому підрозділу вищого рівня.

Разом із цим, відповідно до ст. 36 КПК України (в редакції, що діяла на час прийняття процесуального рішення) прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.

Діючи в межах своїх повноважень, визначених ч. 5 ст. 36 КПК України, перший заступник прокурора Харківської області своєю постановою від 23.06.2017 року доручив проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000161 від 11.06.2017 року Слідчому управлінню ГУНП в Харківській області, зазначивши, що досудове розслідування наведеного кримінального провадження СВ Кегичівського ВП Сахновщинського ВП ГУНП в Харківській області здійснюється неефективно, оскільки до теперішнього часу (23.06.2017 року) не встановлено всіх обставин вчинення кримінального правопорушення (т. 4 арк. 177, 178).

Відхиляючи наведені доводи захисника ОСОБА_8 суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказане процесуальне рішення прокурора прийняте в межах, наданих йому ч. 5 ст. 36 КПК України повноважень, у спосіб, передбачений КПК України, тобто з дотриманням належної правової процедури, є достатньо вмотивованим, не потягло жодного порушення прав та свобод людини, а відтак, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні на всіх його етапах здійснювалося уповноваженими службовими особами слідчими органів Національної поліції, з дотриманням правил підслідності, передбачених ст. 216 КПК України, за процесуального керівництва уповноважених прокурорів, а тому докази отримані у законний спосіб, і підстави для визнання їх недопустимими згідно із положеннями п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, відсутні.

При цьому, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами сторони захисту про те, що кримінальне провадження №0001338 від 23.10.2017 року за ч.1 ст.28 ч.1 ст.162 КК України, тобто у формі приватного обвинувачення, безпідставно порушено за заявою потерпілого ОСОБА_13 , оскільки із показань самого потерпілого та відповідної інформації з державних реєстрів вбачається, що станом на 11.06.2017 року, житловий будинок АДРЕСА_3 , хоча і належав ОСОБА_12 на праві приватної власності, у якому він проживав, однак був житлом і для ОСОБА_13 , в якому він також зареєстрований.

Щодо апеляційних доводів захисника ОСОБА_9 про упередженість судді ОСОБА_24 при розгляді цього кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи є безпідставними та суб`єктивними, оскільки матеріали цього судового провадження не містять відомостей про наявність підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України. При цьому, сторона захисту не була позбавлена процесуальної можливості заявляти відповідні заяви про відвід судді під час судового розгляду в суді першої інстанції, але своїм процесуальним правом не скористалася, що свідчить про необґрунтованість цих апеляційних доводів захисника.

Таким чином, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваного обвинувального вироку, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційній скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників слід залишити без задоволення.

За таких обставин, враховуючи сукупність вищенаведених доказів, об`єктивно вбачається спрямованість умислу ОСОБА_7 на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 з особливою жорстокістю та незаконного проникнення до житла останнього, на переконання апеляційного суду, чітко вбачається з відомостей доказів, досліджених під час судового розгляду та яким надана обґрунтована і повна оцінка судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з яким погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів також враховує роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику у справах проти життя та здоров`я особи», про те, що умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

Тому суд для встановлення ознак особливої жорстокості в діях засуджених при позбавленні життя потерпілого повинен проаналізувати суб`єктивну сторону цього злочину і в такий спосіб з`ясувати ставлення винного не тільки до наслідків, але й до особливої жорстокості як до обставин, що обтяжують умисне вбивство.

До особливо жорстоких можуть бути віднесені випадки, коли винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

Отже, особливою жорстокістю слід вважати умисну дію (або бездіяльність), що супроводжує або наступає за насильницьким злочином, є необов`язковою для його вчинення і настання звичайних для злочину наслідків, що полягає в заподіянні потерпілому або його близьким додаткового, як правило, тяжкого фізичного або психічного страждання, тобто винний усвідомлює, що він вчиняє діяння, які є надмірними для досягнення злочинного наслідку та обирає спосіб вчинення злочину, який охоплює діяння зайві (надмірні) для вбивства потерпілого.

Вичерпний перелік дій, які би характеризували особливу жорстокість у розумінні п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, сформувати неможливо, тому необхідно враховувати конкретні обставини справи, спосіб і характер позбавлення життя потерпілого.

Водночас сама собою велика кількість тілесних ушкоджень під час вчинення умисного вбивства не у всіх випадках може свідчити про наявність у діях винного кваліфікуючої ознаки «особлива жорстокість». Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладено в постанові Верховного Суду від 06.06. 2019 року у справі № 683/2620/17 (№ 51-8589км18).

При цьому, про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 саме умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 з особливою жорстокістю свідчать відносини, що передували між ним та потерпілим, характер, спосіб, механізм і кількість заподіяння тілесних ушкоджень (не менше двадцяти ударів), їх тривалість (приблизно хвилин 10, що об`єктивно вбачається з показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ).

Колегія суддів також враховує пояснення свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_25 про те, що у потерпілого ОСОБА_12 наявні були численні колото-різані рани та випадіння внутрішніх органів, але він ще був живий і хрипів. Тобто, зазначені обставини об`єктивно підтверджують той факт, що ОСОБА_12 після нанесення йому ножових поранень ще деякий час (мінімум з 05 год. 03 хв. по 05 годині 12 хв. 11.06.2017 року) відчував нестерпний фізичний біль внаслідок спричинення йому тілесних ушкоджень та, як зазначила свідок ОСОБА_25 , перебував в агонії звивався у судомах.

Окремо належить зазначити, що обвинувачений ОСОБА_7 , завдаючи потерпілому ОСОБА_12 численні удари ножем переважно в життєво важливі органи, а саме в голову та тулуб, не міг не розуміти, що завдає останньому, який перебував у свідомості, ще інші тілесні ушкодження, які не були необхідними для його смерті, внаслідок чого відчував додаткові страждання.

Крім того, згідно із висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 528, ОСОБА_7 хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідають кримінальні правопорушення, ОСОБА_7 перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно до свого психічного стану ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 4 арк. 109 - 111).

Таким чином, вищезазначені обставини у їх сукупності, на переконання апеляційного суду, свідчать про те, що вбивство потерпілого ОСОБА_12 було вчинено з особливою жорстокістю, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлював, що своїми діями завдає потерпілому нестерпного болю, особливих фізичних та психічних страждань.

Отже, зазначені дії обвинуваченого спростовують доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисникаОСОБА_8 щодо невірної правової кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Отже, решта доводі апеляційних скарг обвинуваченогоОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності в діях обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, і наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які обумовлювали б скасування оскаржуваного вироку.

На думку колегії суддів, обвинуваченим та його захисниками не наведено в апеляційних скаргах сторони захисту переконливих доказів щодо спростування правильності висновків суду, зазначених в оскаржуваному судовому рішенні на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство ОСОБА_12 з особливою жорстокістю та незаконне проникнення до житла останнього, вчиненого групою осіб без попередньої змови між собою, тобто кримінальні правопорушення, передбачені п. 4 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 162 КК України.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Отже, версія та доводи сторони захисту щодо незгоди з оскаржуваним вироком, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини у інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисників.

У той же час, колегія суддів вважає за необхідне у порядку та з підстав, передбачених ч.2 ст.404 КПК України, вийти за межі апеляційних вимог, оскільки цим не погіршується становище обвинуваченого ОСОБА_7 , з наступних підстав.

Так, з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, до 21.06.2017 року.

Оскаржуваним вироком, на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) обвинуваченому ОСОБА_7 зараховано час його знаходження під вартою до 10.01.2023 року, тобто до дня ухвалення вироку судом першої інстанції, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Крім того, у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування 17.06.2017 року ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та в подальшому ухвалою слідчого судді Кегичівського районного суду Харківської області від 19.06.2017 року останньому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому, оскаржуваним судовим рішенням продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року), у строк попереднього ув`язнення включається строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.

Згідно ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За таких обставин, дотримуючись вимог ст. 5 КК України та з урахуванням правового висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 29.08.2018 року у справі №663/537/17, до обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають застосуванню положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року, а тому оскаржуваний вирок підлягає зміні, шляхом зарахування ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17.06.2017 року по 09.12.2024 року, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції належить залишити без змін.

При цьому, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 ч.1 п.2, ст.408 ч.1 п.4, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17 червня 2017 року по 09 грудня 2024 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

В решті вирок Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 січня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді :