Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/153/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000095 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.12.2024, якою задоволено клопотання захисника - адвоката ОСОБА_7 та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, з вищою освітою, на момент вчинення кримінального правопорушення перебуваючого на посаді старшого оперуповноваженого відділу протидії груповій злочинності та розкриття злочинів, спрямованих на порушення рівноправності громадян управління карного розшуку ГУНП в Кіровоградській області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

на підставі ст. 46 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження № 0000095 внесене в ЄРДР 21.05.2024 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні в сумі 13 252 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят два) гривень 40 копійок.

Вирішено долю речових доказів по справі.

За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника-адвоката - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Згідно ухвали суду, обвинувачений ОСОБА_6 своїми необережними діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження за таких обставин.

Так, ОСОБА_6 21.05.2024 приблизно о 06-50 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «SKODA RAPID», реєстраційний номер « НОМЕР_1 » на синьому фоні, з встановленим на той час реєстраційним номером НОМЕР_2 та рухаючись по проїзній частині другорядної дороги бульвару Студентського в м. Кропивницький, зі сторони вулиці Великої Перспективної, при виїзді на перехрестя нерівнозначних доріг проїзної частини вулиці В. Чорновола, при виконанні маневру повороту ліворуч, порушуючи вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, проявив особисту неуважність і безпечність та допустив наїзд на велосипед Україна під керуванням ОСОБА_9 , що рухався по головній дорозі вулиці В. Чорновола зі сторони вулиці Євгена Чикаленка в напрямку вулиці Євгена Маланюка у м. Кропивницький.

У наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, яке відноситься до категорії середньої ступені тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я строком понад 21 добу.

У своїй апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та хвалити нову, якою витрати пов`язані на залучення експертів на загальну суму 13 252,40 грн покласти на рахунок держави, а в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Вказує на те, що згідно положень ч. 1 ст. 124 КПК України підлягають стягненню судові витрати у разі ухвалення судом обвинувального вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Суд першої інстанції посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17, де вказано зокрема, таке:«ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене ухвалою суду».

Однак, у цій постанові не йдеться про коло осіб, з яких стягуються процесуальні витрати, натомість визначено обов`язковість їх розподілу при прийнятті остаточного судового рішення в кримінальному провадженні.

Разом з тим, захисник звертає увагу і на те, що Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 203/241/17 (провадження № 51-4251кмо21) від 12.09.2022 сформовано позицію про те, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

У свою чергу, ухвала Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.12.2024 у справі № 405/6668/24 в частині стягнення з ОСОБА_6 витрат на залучення експертів протирічить засаді презумпції невинуватості, приписам ст. 124 КПК та не узгоджується з підходом Об`єднаної палати (справа № 203/241/17), яка вирішила, що обов`язковою умовою для стягнення з особи процесуальних витрат є ухвалення обвинувального вироку та наявність у цієї особи на час його ухвалення або прийняття рішення апеляційним судом процесуального статусу обвинуваченого.

Крім того, покладення обов`язку відшкодувати процесуальні витрати на особу, звільнену від кримінальної відповідальності, суперечитиме приписам ст. 62 Конституції України та ч. 5 ст. 17 КПК України.

Фактично, суд першої інстанції, покладаючи на ОСОБА_6 судові витрати, попередньо звільнивши його від кримінальної відповідальності, вдався до неправильного тлумачення положень ст. 124 КПК України, яке суперечить її змісту.

Тому, на думку сторони захисту, судові витрати, пов`язані із залученням експертів, при задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності слід віднести на рахунок держави.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечив її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України є обґрунтованими, вмотивованими та у апеляційній скарзі захисника не оспорюються.

Отже, згідно до вимог ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються зокрема із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Як було вище зазначено, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 закрито на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим, що є нереабілітуючою підставою.

Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності підстав для сплати ОСОБА_6 процесуальних витрат є необґрунтованими, оскільки закриття кримінального провадження стосовно останнього з нереабілітуючих підстав і застосування до нього більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє його від сплати процесуальних витрат, пов`язаних із витратами на залучення експертів у кримінальному провадженні в сумі 13 252 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят два) гривень 40 копійок.

Наведене вище повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.09.2021 (справа № 342/1560/20, провадження № 51-2331км21), у якій міститься висновок про те, що КПК не обмежує процесуальної форми вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком. Така ж позиція викладена і в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.02.2024 (справа № 930/497/23, провадження № 51-4798км23).

При цьому, колегія суддів враховує і висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у провадженні № 13-47кс20 (справа № 598/1781/17) відповідно до якого питання розподілу процесуальних витрат може вирішуватись не тільки у формі обвинувального вироку, а й ухвали.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а ухвалу районного суду без зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.12.2024, якою задоволено клопотання захисника-адвоката ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на підставі ст. 46 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження № 0000095 внесене в ЄРДР 21.05.2024 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, як до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_2