Номер провадження: 11-сс/813/120/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001375 від 19.10.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на транспортний засіб марки «LEXUS GS 350» білого кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 , який належить на праві власності та перебуває у користуванні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що в цілях запобігання можливості відчуження належного підозрюваному ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 транспортного засобу, враховуючи, що потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до підозрюваного ОСОБА_8 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власник майна ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджує реєстрацію цивільного позову та долучення його до матеріалів кримінального провадження.

Зазначає, що розмір нібито завданої шкоди потерпілому становить 25000 гривень, а ринкова вартість автомобіля на який було накладено арешт становить приблизно 500000 гривень, що у 20 разів перевищує розмір нібито завданих потерпілому збитків, а тому накладання арешту на автомобіль є неспіврозмірним.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001375 від 19.10.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 01.05.2024 о 23 годині 00 хвилин ОСОБА_10 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням заздалегідь застосованих предметів для нанесення тілесних ушкоджень, а саме предметів зовні схожих на пістолети, знаходячись біля магазину «АТБ», який розташований за адресою: Одеська область, м. Рені, вул. Вознесенська, 171/1 підійшли до автомобілю марки «Skoda Octavia» державний номерний знак НОМЕР_3 , в якому перебували потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 які є поліцейськими та почали наносити удари руками та ногами по вказаному авто.

Продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу направленого на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 через відкрите вікно автомобіля завдали декілька ударів руками в область голови потерпілого ОСОБА_9 , після чого інші співучасники ОСОБА_12 та ОСОБА_8 обійшли автомобіль зі всіх сторін та продовжували наносити удари по ньому, вимагаючи від потерпілих вийти з транспортного засобу. Надалі, ОСОБА_10 разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_11 застосовуючи насильство у вигляді ударів в область голови ОСОБА_9 силоміць витягнули останнього з автомобіля та повалили на землю, продовжуючи при цьому наносити удари руками та ногами в область голови та тулуба потерпілого.

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 погрожуючи ОСОБА_14 та ОСОБА_15 застосуванням предмету зовні схожого на пістолет, тобто насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я людини, силоміць витягли з автомобіля потерпілого ОСОБА_14 .

Крім того, діючи умисно та протиправно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 наказали потерпілому ОСОБА_16 , який знаходився поряд з автомобілем «Skoda Octavia» державний номерний знак НОМЕР_3 лягти на землю при цьому застосовуючи до нього фізичне насильство яке виявилось у нанесенні ударів в область голови.

Надалі, ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , діючи відповідно до вказівок ОСОБА_10 продовжували намагання витягнути із автомобіля потерпілого ОСОБА_15 , який здійснював активний опір діям підозрюваних. З метою, придушення опору потерпілого ОСОБА_15 ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 предметом заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень, а саме рукояткою пістолета чорного кольору наніс декілька ударів в область голови та тулуба потерпілого ОСОБА_15 , внаслідок чого останній був дезорієнтований та надалі самостійно вийшов з автомобіля, та за наказом підозрюваних ліг поряд із ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 .

Будучи об`єднаним єдиним злочинним умислом співучасники наносили потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 які знаходились в положенні лежачи на землі удари руками, ногами та предметом зовні схожим на пістолет в область голови, тулуба та ніг останніх.

Після чого, приблизно через 10 хвилин після початку скоєння злочину використовуючи автомобіль «Renault Duster» державний номерний знак

НОМЕР_4 до місця події прибули поліцейські ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які шляхом вмовляння підозрюваних почали схиляти їх до припинення протиправних дій, однак підозрювані не бажаючи припиняти скоєння злочину, грубо порушуючи громадський порядок, діючи зухвало, почали погрожувати завданням тілесних ушкоджень останнім, вимагаючи покинути їх місце злочину.

Надалі ОСОБА_10 отримавши від невстановленої особи розкладний ніж, підійшов до автомобіля «Renault Duster» державний номерний знак НОМЕР_4 та пошкодив переднє праве колесо, шляхом його порізу, внаслідок чого ускладнив можливість використовувати авто за призначенням.

Надалі працівниками поліції, які прибули до місця події протиправні дії ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 були припинені.

В подальшому в ході досудового розслідування, до СУ ГУНП в Одеській області №0001375 від 19.10.2023 надійшов цивільний позов від потерпілого ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на суму 25000 гривень, які останні витратив на лікування через завданні йому тілесні ушкодження.

В ході проведення досудового розслідування встановлено що, згідно інформаційної картки відносно транспортного засобу транспортний засіб марки «LEXUS GS 350» білого кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно з метою запобігання можливості відчуження належного підозрюваному ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 транспортного засобу та враховуючи, що потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до підозрюваного ОСОБА_8 .

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Крім того під час судового розгляду справи у суді апеляційної інстанції прокурором ОСОБА_6 долучено копію супровідного листа про направлення обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001375 від 19.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296 КК України, а також ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 296 КК України у порядку ст.ст. 283, 615 КПК України, для розгляду справи по суті до суду першої інстанції.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001375 від 19.10.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4