Справа № 482/596/25
Номер провадження 1-кс/482/296/2025
УХВАЛА

Іменем України

21 березня 2025 року місто Нова Одеса

Слідчий суддя Новоодеського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Нова Одеса, Миколаївської області клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000334 від 22.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

До Новоодеського районного суду Миколаївської області на розгляд слідчого судді надійшло клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000334 від 22.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження відносно нерухомого майна, яке перебуває у власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на праві спільної сумісної власності належить підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на:

- земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:010:0014, яка відповідно до договору купівлі- продажу земельної ділянки від 14.05.2009 належить ОСОБА_4 .

Прокурор в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву пророзгляд клопотання у його відсутності.

Враховуючи реальну можливість подальшого відчуження об`єктів нерухомого майна, клопотання прокурора розглянуто слідчим суддею без участі зацікавлених осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 або їх представників.

Слідчим суддею встановлено та на обґрунтування клопотання вказано, що у 2014 році, більш точну дату та час в ході слідства не встановлено, ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 позичили у місцевого мешканця міста Миколаєва ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 10 тисяч Євро і 15 тисячі доларів США на власні потреби. В подальшому, в період часу з 2014 по 2020 рік, ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 повернули ОСОБА_5 грошові кошти у загальній сумі 55 600 доларів США, при цьому повертаючи їх різними частинами від 500 до 1000 доларів США щомісячно, та таким чином повністю повернувши грошові кошти ОСОБА_5 , які вони отримали від нього у борг.

Після цього, приблизно у січні лютому місяці 2024 року, більш точної дати та часу не встановлено, у ОСОБА_5 , який усвідомлював, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 факт повернення грошових коштів у вищевказаній сумі не оформлювали відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі шляхом складання відповідних документів (розписок), виник корисливий умисел, направлений на вимагання грошових коштів у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з погрозами насильства над останніми.

Так, в період січня - лютого 2024 року, більш точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_5 з метою реалізації виниклого умислу, пов`язаного з вимаганням грошових коштів, приїхав до офісного приміщення ОСОБА_6 за адресою: м. Миколаїв, Внутрішньоквартальний проїзд, 4, де почав вимагати від останнього повернення грошових коштів, які ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у нього позичали. Отримавши відповідь, що позичені грошові кошти йому були повернуті в повному обсязі та будь-яких боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 вони не мають, останній почав погрожувати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фізичною розправою і під погрозою застосування насильства змусив ОСОБА_7 написати розписку про боргові зобов`язання на суму 8000 доларів США, після чого висунув вимогу повернути вже не існуючий борг у розмірі 10 тисяч Євро і 23 тисячі доларів США.

12.09.2024 приблизно о 13 год. 11 хв. під час зустрічі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка відбулась напроти фітнес клубу «Grand» за адресою: м.Миколаїв, проспект Центральний, 256/6, ОСОБА_5 , керуючись корисливим мотивом, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вимагання грошових коштів, діючи умисно, повторно висунув вимогу щодо передачі йому грошових коштів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рахунок погашення неіснуючого боргу у розмірі 10 тисяч Євро і 23 тисячі доларів США. У свою чергу ОСОБА_6 заперечив наявність будь-яких боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 .

Отримавши відмову від ОСОБА_6 щодо сплати неіснуючого боргу, ОСОБА_5 , став висловлювати погрози застосування насильства відносно потерпілого ОСОБА_6 у разі невиконання його вимог в подальшому.

Крім цього, досудовим розслідуванням встановлено, що у 2018 році, більш точну дату та час в ході слідства не встановлено, потерпілий ОСОБА_8 заборгував ОСОБА_9 , грошові кошти у розмірі 35 тисяч доларів США. За усною домовленістю, ОСОБА_8 впродовж невизначеного терміну зобов`язався повертати зазначену суму ОСОБА_9 частинами.

В період часу з 2018 року по 2021 рік ОСОБА_8 повернув ОСОБА_9 грошові кошти частину боргу в сумі 17 тисяч доларів США.

В подальшому на початку 2022 року, потерпілий ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 , про неможливість повернення решти грошових коштів, через фінансові складнощі. Невиплачена частка грошових коштів на той час склала 18 тисяч доларів США.

23.07.2024 на мобільний телефон потерпілого ОСОБА_8 , подзвонив раніше не знайомий йому ОСОБА_5 , який повідомив, що його звуть ОСОБА_10 і він є родичем ОСОБА_9 (що не відповідає дійсності) та повідомив, що він телефонує з приводу боргу ОСОБА_8 перед ОСОБА_9 .

В ході телефонної розмови ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вимогу передачі йому грошових коштів, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, почав погрожувати потерпілому ОСОБА_8 фізичною розправою і висунув вимогу повернути ОСОБА_9 решту грошових коштів у розмірі 18 тисяч доларів США. Почувши вказану вимогу, потерпілий ОСОБА_8 відмовився її виконувати і пояснив, що боргових зобов`язань по відношенню до ОСОБА_5 в нього не має, а питання повернення грошових коштів він буде вирішувати особисто із ОСОБА_9

25.09.2024 приблизно о 10.00 на мобільний телефон потерпілого ОСОБА_8 , подзвонив ОСОБА_5 та, не називаючи свого реального імені, представившись підприємцем, зацікавленим у співпраці з потерпілим, призначив останньому зустріч в кафе «Челентано» розташованому за адресою: м. Миколаїв, проспект Миру, 30А/1.

Того ж дня о 15 год. 30 хв. ОСОБА_5 прибув до обумовленого з потерпілим місця зустрічі та підійшов до потерпілого ОСОБА_8 , який вже очікував на відкритому майданчику кафе «Челентано». В ході розмови з ОСОБА_8 ОСОБА_5 повідомив, що його звуть ОСОБА_10 та він хоче обговорити борг потерпілого перед ОСОБА_9 . Далі, реалізуючи раніше виниклий умисел на вимагання грошових коштів у потерпілого, ОСОБА_5 висунув останньому вимогу щодо передачі йому та ОСОБА_9 грошових коштів розмірі 18 тисяч доларів США, на що потерпілий відповів відмовою, пояснивши що не має наразі такої фінансової можливості.

Обурений відмовою, ОСОБА_5 продовжив наполягати на виплаті грошових коштів ОСОБА_8 , та вимагати від потерпілого якнайшвидше виконати вимогу, продавши свій автомобіль, на що ОСОБА_8 знову відмовив, пояснивши, що транспортний засіб є джерелом його доходу.

ОСОБА_5 , в свою чергу, почав висловлювати погрози застосування фізичного насильства до потерпілого у разі невиконання його вимог, а також висловив погрозу знищення автомобіля потерпілого ОСОБА_8 , підкреслюючи реальність погроз тим, що йому відома адреса проживання останнього та транспортний засіб, на якому він пересувається.

Крім цього, встановлено, що у 2023 році, більш точну дату та час в ході слідства не встановлено, потерпілий ОСОБА_11 заборгував ОСОБА_12 , грошові кошти у розмірі 300 000 гривень. За усною домовленістю, ОСОБА_11 зобов`язався повернути зазначену суму ОСОБА_12 в найкоротший термін.

Впродовж місяця з дня виникнення боргових зобов`язань ОСОБА_11 виплатив ОСОБА_12 290 000 гривень. Таким чином, Невиплачена частка грошових коштів на той час склала 10000 гривень.

Приблизно в червні 2024 року на мобільний телефон потерпілого ОСОБА_11 , подзвонив раніше не знайомий йому ОСОБА_5 , який повідомив, що його звуть ОСОБА_10 і він є компаньйоном ОСОБА_12 (що не відповідає дійсності) та телефонує з приводу боргу ОСОБА_11 перед ОСОБА_12 , який, за словами ОСОБА_5 , складає 250 тисяч гривень.

В ході телефонної розмови ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вимогу передачі йому грошових коштів, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, почав погрожувати потерпілому ОСОБА_11 фізичною розправою і висунув вимогу сплатити ОСОБА_12 грошові кошти у розмірі 250 000 гривень. Почувши вказану вимогу, потерпілий ОСОБА_11 відмовився її виконувати і пояснив, що боргових зобов`язань по відношенню до ОСОБА_5 в нього не має, а питання повернення грошових коштів він буде вирішувати особисто із ОСОБА_12 .

21.09.2024 ОСОБА_5 подзвонив на мобільний телефон потерпілому ОСОБА_11 , і діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, почав погрожувати потерпілому ОСОБА_11 насильством, висунув вимогу передати грошові кошти у сумі 250 тисяч гривень, аргументуючи це тим, що ОСОБА_12 є його компаньйоном і він, ОСОБА_5 , теж зазнав збитків внаслідок несплати потерпілим грошових коштів ОСОБА_12 . Почувши вказану вимогу, потерпілий ОСОБА_11 відмовився її виконувати і поставив під сумнів бізнес відносини ОСОБА_12 та ОСОБА_5 .

Продовжуючи розмову, ОСОБА_5 неодноразово наполягав на сплаті грошових коштів і вимагав від потерпілого ОСОБА_11 визнати наявність боргових зобов`язань, в тому числі перед ним особисто. Отримавши відмову від потерпілого, ОСОБА_5 почав висловлювати погрози застосування фізичного насильства потерпілому у разі невиконання його вимог, підкреслюючи реальність висловлених погроз тим, що йому відома адреса проживання ОСОБА_11

13.03.2025 в порядку ст. ст. 208, 615 КПК України затримано за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 189 КК України: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та у той же день особі повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 189 КК України.

Санкцією ч. 4 ст. 189 КК України, за якою ОСОБА_5 повідомлено про підозру, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, та відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення віднесено до категорії особливо тяжких злочинів.

13.03.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189 КК України.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно із статтею 358 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Одночасно із цим, ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При чому спільна сумісна власність подружжя належить подружжю незалежно від того, на чиє ім`я видано та оформлено документи.

Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 67 СК України визначено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Слідчим суддею встановлено, що 30 квітня 2002 року укладено шлюб (актовий запис про шлюб № 259 від 30.04.2002, складений Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції) між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 . Відомості про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутні.

Таким чином, з 30.04.2002 підозрюваний ОСОБА_5 перебуває у шлюбі із ОСОБА_4 , тому за загальним правилом, встановленим ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно, набуте, як ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 належить їм на праві спільної сумісної власності.

Встановлено також, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником майна:

- земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:010:0014, відповідно до договору купівлі- продажу земельної ділянки від 14.05.2009.

Тобто набуте майно у період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в шлюбі і й дотепер, є їх спільною сумісною власністю, а слідчий суддя в межах даного кримінального провадження не наділений правом визначати конкретну частку власності кожного із подружжя.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя виходить з наступного.

Санкцією ч. 4 ст. 189 КК України передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна. Крім того, у відповідності положень ст.96-2 КК України, у даному кримінальному провадженні існує можливість застосування спеціальної конфіскації.

Згідно з даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян ОСОБА_5 , з 30.04.2002 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4

Відтак, на усе майно, за винятком майна, виключеного з цивільного обороту, набуте ОСОБА_5 із ОСОБА_4 з 30.04.2002 по теперішній час, і яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, може бути накладено арешт у відповідності до п.3 ч.2 ст.170 КПК України, як на майно, що може підлягати конфіскації.

Врахувавши правову підставу для арешту майна, можливість застосування конфіскації майна як виду покарання, та задля спеціальної конфіскації, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, є необхідність накладення арешту на майно, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_4 , але належить на праві спільної сумісної власності також і ОСОБА_5 .

Відповідно ч.2. ст.172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Як вбачається з клопотання про арешт майна та встановлено слідчим суддею, з метою забезпечення збереження належності відповідних майнових активів, стосовно яких ставиться питання про арешт, з метою недопущення відчуження майна особи, щодо якої здійснюється провадження, вказане клопотання розглянуто без участі підозрюваного його захисника та володільця майна або його представника, оскільки вбачається наявність ризику розпорядження таким майном, а саме його відчуження.

Відсутність власників майна чи їх представників під час розгляду в порядку ч.2 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна не є порушенням норм процесуального права та не призводить до порушення права володільців такого майна, оскільки, відповідно до ст. 309 КПК України, ухвала, слідчого судді, постановлена за результатами такого розгляду негайно направляється зацікавленим особам та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, може підлягати конфіскації.

Пунктом 3 ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи. При цьому, відповідно до ч.5 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 в межах кримінального провадження № 0000334 від 22.03.2024, повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжких корисливих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189 КК України. В свою чергу, вказаною нормою передбачена можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна. Тобто, в даному випадку застосування конфіскації майна як різновиду покарання спеціально передбачене у відповідній статті Особливої частини КК України.

При цьому, можливість накладення арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на підставі п.3 ч.2 ст.170 КПК України не перебуває у залежності від наявності шкоди, завданої кримінальним правопорушенням чи наявності цивільного позову.

Щодо визначення обсягу майна, яке може підлягати конфіскації у разі призначення судом такого виду покарання, то необхідно звернути увагу, що таке питання не може вирішуватися слідчим суддею на етапі досудового розслідування кримінального провадження під час розгляду клопотання про арешт майна, а віднесене законодавцем до питань, які слід вирішувати суду в порядку, визначеному ст.368 КПК України.

Таким чином, в разі арешту майна, застосований вид обтяження - обмеження права розпорядження арештованим майном є цілком збалансованим відносно як прав самого власника майна так і третіх осіб.

Одночасно з цим слід враховувати, що відповідно до положень Цивільного та Сімейного кодексів України особа може бути власником (співвласником) майна, хоча при цьому не бути його титульним власником.

Крім того, необхідно враховувати, що конфіскації як вид покарання може підлягати лише частка у спільному майні особи, відносно до якої застосовується таке покарання, під час вирішення питання про арешт майна, а слідчий суддя під час досудового розслідування не має права вирішувати питання про визначення часток у спільному майні та виділенні їх в натурі. Так само це питання не може і вирішуватись під час розгляду кримінального провадження по суті, оскільки спори щодо приналежності майна та визначення часток у ньому мають вирішуватись виключно у порядку цивільного судочинства, а визначення часток у спільному майні засудженої особи має відбуватись під час виконання вироку суду, яким призначене покарання у вигляді конфіскації майна.

Відповідно ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, а також з метою недопущення знищення чи приховання майна, слідчий суддя вважає, що є необхідність заборонити будь-якій фізичній або юридичній особі, розпоряджатись таким майном.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 132 КПК України, до клопотання слідчого, дізнавача, прокурора про застосування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання. Перевіривши надані матеріали клопотання, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у рамках якого було подано клопотання, та дослідивши докази по даних матеріалах, слідчий суддя дійшов наступного. Подане клопотання відповідає вимогам ст.171 КПК України. Відповідно до загальних правил застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначених ст.132 КПК України, застосування таких заходів не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою застосування цих заходів, наявна потреба досудового розслідування в їх застосуванні, можливість виконання завдання досудового розслідування лише за умови їх застосування, ця потреба виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого. За змістом ст.173 КПК України особа, яка подала клопотання про арешт майна, має довести необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Під час судового розгляду встановлено, що метою накладення арешту на майно, є забезпечення спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п.п.2, 3 ч.2 ст.170 КК України).

Тому слідчий суддя вважає, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Доказів негативних наслідків від застосування такого максимального заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

В матеріалах клопотання міститься достатньо підстав вважати, що обмеження права власності на це майно є розумним і співмірним. На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження майна.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження. Разом з тим, слідчий суддя роз`яснює, що відповідно до положень ст.174 КПК України, за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника чи володільця майна, якщо вони доведуть, що потреба у застосуванні такого заходу відпала, арешт майна може бути скасовано повністю або частково.

Відповідно до статті 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 372, КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження на майно:

- земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:010:0014, яка відповідно до договору купівлі- продажу земельної ділянки від 14.05.2009 належить ОСОБА_4 .

Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Ухвала може бути скасована в порядку ст. 174 КПК України за клопотанням власника, володільця майна, що не був присутнім під час розгляду.

Слідчий суддя ОСОБА_1