ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/7476/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/209/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 03 жовтня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000428, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року у підготовчому судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та долі речових доказів.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 та виключити з мотивувальної частини ухвали абзаци 1, 2, 3. В іншій частині ухвали залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом безпідставно зазначено в мотивувальній частині ухвали від 13 травня 2024 року про подію кримінального правопорушення та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки в підготовчому судовому засіданні доказів на підтвердження цих обставин досліджено не було.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу захисника підтримала частково.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, з оскаржуваної ухвали суду убачається, що суд першої інстанції в підготовчому судовому засіданні, закриваючи кримінальне провадження у справі, зокрема, у мотивувальній частині ухвали зазначив:

«Встановлено, що 28.09.2020 року близько 06-00 год., більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 , знаходячись біля 1-гопід?їзду за адресою: м.Харків, вул. Ньютона, буд.125-Б, маючи кримінально-протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_9 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою нанесення тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_9 , стоячи обличчям до неї на відстані витягнутої руки, завдав останній три удари кулаком правої руки в область грудної клітини, при цьому, тримаючи ОСОБА_9 лівою рукою за зап?ястя правої руки, та правою ногою наніс два удари по лівій нозі останньої в область гомілки. Далі, ОСОБА_8 , продовжуючи свій протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , продовжуючи тримати останню, кулаком правої руки наніс їй один удар у верхню скроневу частину голови, від чого ОСОБА_9 впала на спину на асфальт. Після того як ОСОБА_9 підвелась та направилась в сторону лавки, яка стояла біля під?їзду, ОСОБА_8 штовхнув останню на лавку, внаслідок чого ОСОБА_9 при падінні вдарилась лівим боком тулуба об вказану вище лавку. Коли ОСОБА_8 побачив, що до під?їзду під?їхала швидка допомога, останній припинив свої протиправні дії.

Таким чином, ОСОБА_8 своїми протиправними діями спричинив ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження, а саме - множинні синці на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині, по попередній поверхні правого і лівого плеча в нижній третині, по внутрішній поверхні лівого плеча в нижній третині, по задній бічній поверхні грудної клітині зліва, по задній пахвовій лінії в проекції нижніх ребер, по передній поверхні правого стегна в нижній третині, по передній поверхні лівого колінного суглоба, по задній поверхні правої гомілки у верхній третині, садна на тлі синців в області проекції нижньо-грудного відділу хребта, в ділянці проекції основних суглобів перших пальців правої та лівої кисті, що за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаними висновками з огляду на таке.

Так, відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Як зазначав Конституційний Суд України, конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, адже сутність цього принципу полягає в тому, що презумпція стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення має універсальний характер, поширюється на всі сфери суспільного життя особи та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами статті 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду. У розумінні зазначених конституційних приписів метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За ч. 1 ст. 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості.

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України визначає, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Пунктом 1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду в разі настання обставин, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди такої особи на звільнення на підставі спливу строків давності. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду.

Згідно зі статтями 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Ці умови є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а тому невизнання цими особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину, така позиція узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18.

Так, приписи статей 314, 315 КПК України регламентують порядок та мету проведення підготовчого судового засідання, відповідно до яких, після отримання обвинувального акту суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.

У підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування або закрити провадження або повернути обвинувальний акт або направити його до відповідного суду для визначення підсудності або призначити судовий розгляд, а також вирішити питання щодо доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Надалі суд проводить підготовку до судового розгляду, а також може вирішити питання щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження та у передбачених законом випадках щодо розгляду питання про розгляд кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів, а також вирішує питання про призначення судового розгляду.

Після призначення судового розгляду, відповідно до положень статей 342 - 368 КПК України, суд відкриває та починає судове засідання, в ході якого оголошується суть обвинувачення, встановлюється особа обвинуваченого, визначається обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження та переходить до безпосереднього їх дослідження.

За результатом судового розгляду, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, питання, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення;

Стаття 372 КПК України встановлює вимоги для ухвали суду, відповідно до якої мотивувальна частина ухвали повинна містити, зокрема встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів.

Системний аналіз вказаних норм кримінального процесуального закону свідчить про те, що суд встановлює обставини, які викладені в обвинувальному акті, та винуватість особи у вказаних діях тільки після дослідження та оцінки доказів в ході судового розгляду. Водночас встановлення обставин справи під час підготовчого судового засідання не відповідає меті вказаній стадії судового процесу.

Більш того, за змістом п.16 ч.1 ст.7, ст.23, ст.91, ст.94 КПК України суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність щодо достатності лише на підставі їх безпосереднього дослідження.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та права на захист. Без безпосереднього дослідження доказів, їх належної перевірки та оцінки, суд позбавлений можливості встановити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та відповідно правильно кваліфікувати вчинене особою діяння, а також вирішити інші питання, які має вирішуватися при постановленні будь-якого судового рішення.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звуко- і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст.94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Водночас суд першої інстанції, встановлюючи обставини справи в підготовчому судовому засіданні без оголошення обвинувального акта та без безпосереднього дослідження та оцінки доказів, фактично констатував винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

За положеннями ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 з цього приводу зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Водночас, повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що звільняючи ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, закриваючи кримінальне провадження та залишаючи цивільний позов ОСОБА_9 без розгляду, місцевий суд роз`яснив право особі пред`явити позов у порядку цивільного судочинства. Разом з цим в мотивувальній частині свого рішення встановив обставини справи без будь-якого дослідження доказів в порядку глави 28 розділу IVКПК України.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що формулювання місцевим судом обвинувачення у своєму рішенні є важливим для сторони захисту та будь-які сумніви не можуть тлумачитись проти обвинуваченого, а також беручи до уваги сталу судову практику, з метою виключення будь-якого подвійного тлумачення, колегія суддів дійшла висновку, що у цьому конкретному кримінальному провадженні необхідно змінити мотивувальну частину ухвали місцевого суду та викласти її в такій редакції:

«Відповідно до обвинувального акту, 28.09.2020 року близько 06-00 год., більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 , знаходячись біля 1-гопід?їзду за адресою: м.Харків, вул. Ньютона, буд.125-Б, маючи кримінально-протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_9 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою нанесення тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_9 , стоячи обличчям до неї на відстані витягнутої руки, завдав останній три удари кулаком правої руки в область грудної клітини, при цьому, тримаючи ОСОБА_9 лівою рукою за зап?ястя правої руки, та правою ногою наніс два удари по лівій нозі останньої в область гомілки. Далі, ОСОБА_8 , продовжуючи свій протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , продовжуючи тримати останню, кулаком правої руки наніс їй один удар у верхню скроневу частину голови, від чого ОСОБА_9 впала на спину на асфальт. Після того як ОСОБА_9 підвелась та направилась в сторону лавки, яка стояла біля під?їзду, ОСОБА_8 штовхнув останню на лавку, внаслідок чого ОСОБА_9 при падінні вдарилась лівим боком тулуба об вказану вище лавку. Коли ОСОБА_8 побачив, що до під?їзду під?їхала швидка допомога, останній припинив свої протиправні дії.

Таким чином, ОСОБА_8 своїми протиправними діями спричинив ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження, а саме - множинні синці на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині, по попередній поверхні правого і лівого плеча в нижній третині, по внутрішній поверхні лівого плеча в нижній третині, по задній бічній поверхні грудної клітині зліва, по задній пахвовій лінії в проекції нижніх ребер, по передній поверхні правого стегна в нижній третині, по передній поверхні лівого колінного суглоба, по задній поверхні правої гомілки у верхній третині, садна на тлі синців в області проекції нижньо-грудного відділу хребта, в ділянці проекції основних суглобів перших пальців правої та лівої кисті, що за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.»

З огляду на викладене та з урахуванням обставин цієї конкретної справи, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції порушив вимоги кримінального процесуального закону, які в розумінні ст.412 КПК України є істотними, що перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.438 цього Кодексу є підставою для зміни судового рішень у апеляційному порядку.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - зміні.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 428/430/22, провадження № 51-1687 км 24.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити, зазначивши в першому, другому та третьому абзаці мотивувальної частини ухвали, що вказані дії, відповідно до фабули обвинувачення, ОСОБА_8 вчинив та їх кваліфіковано згідно до обвинувального акту.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4