Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2024 року м. Рівне

Справа № 569/2140/24

Провадження № 11-кп/4815/508/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001918 від 21 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коломия Івано-Франківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого лікарем хірургом-ендоскопістом у Рівненському обласному диспансері радіаційного захисту населення, зареєстрованого і фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і призначено покарання у виді виправних робіт на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 20% заробітної плати.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Як визнав доведеним суд, 21 грудня 2023 року о 15 год. 03 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу магазину одягу «Econom Class», що на вул. Соборній 38 в м. Рівне, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно завдав ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 один удар долонею лівої руки по обличчі, заподіявши легке тілесне ушкодження у вигляді забою правої щічно-виличної ділянки.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та правильність кваліфікації його дій, покликається на суворість призначеного покарання, яке вважає невідповідним принципам достатності, оскільки він щиро розкаявся у скоєному, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи і раніше жодних правопорушень не вчиняв.

Просить оскаржуваний вирок змінити і призначити йому більш м`яке покарання у виді штрафу, передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України.

У запереченні на апеляційну скаргу прокурор просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи прокурора, який вважає вирок законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується апелянтом та ніким із сторін провадження.

За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Судами при обранні покарання повинні враховуватися, як загальні засади призначення покарання, відповідно до положень ст. 65 КК України, так і розяснення, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва та наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складі організованих груп, і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися у вчиненому та активно сприяли розкриттю злочину.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості скоєного ним діяння, віднесеного законом до кримінального проступку, особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, працевлаштований, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його ставлення до скоєного, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, що обтяжує покарання, і обрав максимальне покарання, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Справедливість покарання визначається з урахуванням інтересів всіх суб`єктів кримінально - правових відносин, з відповідною реакцією держави на протиправне діяння особи, що є важливим чинником захисту постраждалої особи, і суд вправі, враховуючи фактичні обставини справи, та наслідки протиправної діяльності винної особи призначити такий вид покарання, який у кожному конкретному випадку буде необхідним і справедливим, та відповідатиме меті покарання в цілому.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження та встановленого в ході апеляційного розгляду, ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, до адміністративної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується, як за місцем проживання, так і за місцем роботи, на його утриманні знаходиться дитина-інвалід дитинства, він щиро розкаюється у вчиненому, намагався відшкодувати заподіяну потерпілій стороні шкоду, і не є особою, що становить небезпеку для суспільства, що не знайшло заперечень з боку сторони обвинувачення.

На думку колегії суддів, обираючи ОСОБА_6 найсуворіше покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції не вмотивував, чому інші - більш м`які види покарання, передбачені законом, не зможуть забезпечити попередження вчинення нових правопорушень ОСОБА_6 , який раніше ніколи не притягувався ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за можливе, відповідно до положень ч. 2 ст. 409 КПК України, змінити вирок і призначити ОСОБА_6 більш м`яке покарання, передбачене законом, аніж призначене судом першої інстанції, - у виді штрафу в максимальних його межах.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у виді штрафу 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3