УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 711/4753/20

провадження № 51-5315 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 та його представника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002247 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Романівка Тальнівського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

встановив:

За вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, ст. 76 КК України. Цивільний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_6 , 26 травня 2020 року близько 15:30 год, перебуваючи в приміщенні магазину «МК М`ясний», що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 398, на ґрунті неприязних відносин, умисно завдав не менше трьох ударів кулаками обох рук в область лівої та правої сторони щелепи ОСОБА_4 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 26 серпня 2024 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 та його представника - адвоката ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 та його представник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, порушують питання про перегляд оскаржуваних судових рішень.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не врахував конкретних обставин справи та даних про особу засудженого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також те, що останній вину у вчиненому злочині не визнав та не розкаявся, матеріальну та моральну шкоду потерпілому не відшкодував. Крім того, місцевий суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_6 двічі притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 296 КК України. Вказують, що наявність на утриманні неповнолітніх дітей та інвалідність не є обставинами для застосування ст. 75 КК України. Наголошують, що потерпілий ОСОБА_4 хоча і не наполягав на призначенні ОСОБА_6 міри покарання пов`язаного з ізоляцією від суспільства, проте думка потерпілого не є окремою підставою для застосування приписів ст. 75 КК України. Крім цього, при вирішенні питання розміру стягнення моральної шкоди, місцевий суд не врахував моральні страждання потерпілого, погіршення стану його здоров`я, душевних страждань, а також безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди. Місцевий суд не дотримався вимог ст. 96 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

На вказані порушення суд апеляційної інстанції уваги не звернув, отже рішення цього суду є не вмотивованим та не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілого та його представника в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, які є аналогічними доводам їх апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання і ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є не тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який є особою з інвалідністю 2 групи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та військової служби характеризується позитивно.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевий суд не встановив обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_6 покарання у межах санкції статті та обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім цього, з рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що місцевий суд, при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_6 приписів ст. 75 КК України, врахував позицію потерпілого та його представника, які погодилися із запропонованим прокурором покаранням із застосуванням положень ст. 75 КК України. Разом з тим, апеляційний суд слушно зауважив, що позиція потерпілого хоча і не є визначальною, проте підлягає врахуванню при призначенні покарання.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, врахувавши належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також те, що матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували про те, що ОСОБА_6 з моменту вчинення кримінального правопорушення, яке мало місце в травні 2020 року і до цього часу вчинив нове кримінальне правопорушення або притягнутий до адміністративної відповідальності, дійшов висновку про те, що вказане свідчить про усвідомлення ним вчиненого, виправлення власної поведінки та обґрунтованість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Щодо тверджень касаційної скарги потерпілого та його представника у касаційній скарзі про те, що місцевий суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_6 двічі притягувався до кримінальної відповідальності за ст. 296 КК України, слід зазначити таке.

Так, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні слушно зауважив, що ОСОБА_6 є не судимим в силу ст. 89 КК України, а припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала.

Водночас апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання в якості обставин, що характеризують особу останнього врахував те, що він є несудимим в силу ст. 89 КК України, однак притягувався до кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд слушно зауважив, що таке посилання є неприпустимим, оскільки врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості. Водночас Суд погоджується, що у цьому конкретному випадку вказане не впливає на зміст винесеного по справі рішення, призначене ОСОБА_6 покарання та спосіб його відбування.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені потерпілим та його представником в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується також і з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням прийнято судом з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі потерпілого та його представника відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Щодо доводів касаційної скарги потерпілого та його представника стосовно неправильного вирішення судами цивільного позову

На обґрунтування вказаних доводів, посилаються на те, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову є незаконним, оскільки місцевий суд не задовольнив визначену у позові матеріальну шкоду в розмірі 21904,66 грн. Водночас цей суд, задовольнивши моральну шкоду в сумі 10000 грн, не дотримався вимог розумності та справедливості та не врахував, що злочинні дії обвинуваченого були направлені на приниження потерпілого в очах великого кола відвідувачів магазину. Наявні у справі довідки та фіскальні чеки підтверджують сплату понесених витрат потерпілим. Висновки судів, що фіскальні документи повинні містити прізвища потерпілого не ґрунтуються на вимогах законодавства і є суперечливими.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Водночас моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Тож, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається з оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди потерпілому ОСОБА_4 , урахував душевні страждання, моральні переживання, які викликали негативні переживання, перенесення болю від отриманих тілесних ушкоджень, виникнення пригніченого стану, хвилювання за своє життя та здоров`я, психологічний дискомфорт, знижений настрій, емоційну напругу.

Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що, враховуючи характер вчиненого правопорушення, ступінь його вини, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, інші обставини, визначення розміру моральної шкоди потерпілому ОСОБА_4 у розмірі 10000 грн, відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та співмірності.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині, зазначив, що місцевий суд, з урахуванням вимог КПК України, ЦК України та практики Верховного Суду, визначив розмір грошового стягнення моральної шкоди потерпілому в розумних межах, що є достатнім та об`єктивним, для компенсації фізичних, моральних страждань та незручностей потерпілого, відповідає глибині їх душевних страждань та характеру понесених ними втрат.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанції та вважає, що розмір моральної шкоди вказаними судами було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано заниженим підстав немає.

Крім того, як убачається із оскаржуваних судових рішень, потерпілий ОСОБА_4 та його представник подали цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого матеріальної шкоди у розмірі 21904,66 грн, понесеної на лікування потерпілого, придбання ліків, препаратів та стоматологічних засобів.

Суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом щодо недоведеності понесеної потерпілим матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням тілесних ушкоджень, отриманих від дій обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу, що Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції, зокрема, не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Так, судами встановлено, що злочинними діями ОСОБА_6 потерпілому заподіяна шкода. З наданих потерпілим медичних документів убачається, що ОСОБА_4 проходив лікування у медичних закладах у певні періоди часу, проте судами визнано, що такі докази лікування, зокрема не є належними, переконливими та не підтверджують заявлений розмір матеріальної шкоди.

Обґрунтовуючи рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначив, що з наданих на підтвердження понесеної матеріальної шкоди документів не можливо встановити, що проведені з ОСОБА_4 лабораторні дослідження і лікування, в тому числі операційне втручання, були платними, а останній здійснив їх оплату (наприклад: в товарних чеках від 01 червня 2020 року відсутнє посилання на особу, яка придбала відповідні медичні засоби та препарати). Крім того, долучені потерпілим квитанції про сплату медичних послуг - УЗД органів черевної порожнини та сечовидільної системи датовані 20 серпня 2020 року, без відповідних медичних даних, не вказують на те, що зазначені медичні маніпуляції знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з отриманими 20 травня 2020 року тілесними ушкодженнями у виді перелому нижньої шелепи з двох сторін.

Також апеляційний суд зазначив, що потерпілим, на підтвердження понесеної матеріальної шкоди, не надано лікарські призначення на придбання конкретних ліків, медичних препаратів, пов`язаних з отриманими тілесними ушкодженнями, спричиненими обвинуваченим ОСОБА_6 , які б узгоджувалися із відповідними платіжними документами про придбання призначених лікарем у конкретному дозуванні засобів, ліків, препаратів.

Суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що саме по собі надання, в обґрунтування понесеної матеріальної шкоди, квитанцій про оплату ОСОБА_4 стоматологічних послуг, фіскальних чеків про оплату медзасобів (наприклад: тонометр) та препаратів (наприклад: віта-мелатонін, аспаркан, сбор желудочний, natrol multiple for Men Multivitamin тощо), за відсутності відповідних лікарських призначень або рецептів, не доводить факт понесення потерпілим матеріальних витрат, пов`язаних із заподіянням йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Тож, суди дійшли висновку, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази підтверджують факт спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, його лікування, пов`язане з їх отриманням та проведенні медичні маніпуляції, однак не доводять понесені потерпілим матеріальні витрати.

Отже, доводи касаційної скарги потерпілого та його представника в цій частині також не є слушними.

Решта доводів касаційної скарги потерпілого та його представника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

У той же час касаційна скарга не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги потерпілого та його представника не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 та його представника - адвоката ОСОБА_5 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3