Дата документу 23.01.2025 Справа № 332/2723/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/320/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/2723/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.368 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Надійка Хомутовського району Курської області рф, який проживає у АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Запорізьке Запорізького району Запорізької області, який проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (в редакції станом на 28.04.2015 року), та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ними вказаного кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Згідно з розпорядженнями Запорізького міського голови від 29 листопада 2012 року №1584к та від 13 вересня 2012 року №1192к призначено відповідно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 на посаду головних спеціалістів-інспекторів відділу економіки, фінансів та зв`язків з громадськістю Інспекції з благоустрою Запорізької міської ради та присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування.

Відповідно до посадових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, п.п.4, 4.2 Положення про Інспекцію з благоустрою м.Запоріжжя, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 є службовими особами, котрі здійснюють функції представника органу місцевого самоврядування та яким для виконання покладених на них обов`язків і функцій надається право складати протоколи про адміністративні правопорушення.

10 квітня 2015 року приблизно об 11.00 годині головними спеціалістами-інспекторами відділу економіки, фінансів та зв`язків з громадськістю Інспекції з благоустрою Запорізької міської ради ОСОБА_9 і ОСОБА_10 під час проведення перевірок додержання вимог правил благоустрою виявлено факт вивозу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 на автомобілі марки «ЗІЛ», д/н НОМЕР_1 , відходів будівництва в зеленій зоні по вул.Хороводна в м.Запоріжжя, про що ОСОБА_10 складено протокол про адміністративне правопорушення №0030 за ст.152 КУпАП відносно водія вказаного автомобіля ОСОБА_12 .

У цей же день приблизно о 12.00 годині головний спеціаліст-інспектор відділу економіки, фінансів та зв`язків з громадськістю Інспекції з благоустрою Запорізької міської ради ОСОБА_9 за попередньою змовою з головним спеціалістом-інспектором вказаного відділу ОСОБА_10 , маючи намір на одержання неправомірної вигоди для себе, діючи умисно, з корисливих мотивів, повідомив ОСОБА_11 , що за не складання відносно нього у подальшому адміністративних протоколів за порушення правил благоустрою останній має передати їм грошові кошти в розмірі 400 грн. за кожний факт вивозу відходів на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, розташований за адресою: вул.Базова, 10в, м.Запоріжжя.

17 квітня 2015 року приблизно о 12.00 годині ОСОБА_9 , перебуваючи на вул.Базовій в м.Запоріжжя, продовжуючи свій злочинний намір на одержання неправомірної вигоди, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , повідомив ОСОБА_11 про необхідність передачі їм грошових коштів в обумовленому розмірі заздалегідь, до початку вивозу будівельного сміття.

23 квітня 2015 року та 27 квітня 2015 року ОСОБА_11 організовано дворазове вивезення будівельних відходів автомобілем марки «КРАЗ», д/н НОМЕР_2 , на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, розташований за вказаною вище адресою, при цьому 23 квітня 2015 року ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_9 про те, що передасть обумовлені раніше грошові кошти після наступного вивозу відходів.

28 квітня 2015 року приблизно о 10.00 годині головні спеціалісти-інспектори відділу економіки, фінансів та зв`язків з громадськістю Інспекції з благоустрою Запорізької міської ради ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою, використовуючи свої службові повноваження, перебуваючи в салоні службового автомобіля марки «ВАЗ 21213», д/н НОМЕР_3 , поблизу перехрестя вул.Заводської та вул.Північне шосе в м.Запоріжжі, одержали від ОСОБА_11 неправомірну вигоду у розмірі 3000 грн. за не складання відносно нього адміністративного протоколу за ст.152 КУпАП, якою передбачено адміністративну відповідальність за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів, а також за безперешкодний вивіз будівельних відходів на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1.

Дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прокурором були кваліфіковані за ч.3 ст.368 КК (в редакції станом на 28.04.2015 року), як одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища за попередньою змовою групою осіб.

Вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК (в редакції станом на 28.04.2015 року), та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ними вказаного кримінального правопорушення.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким:

- визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки та з конфіскацією належного йому на праві власності майна. На підставі ст.54 КК позбавити 11 рангу посадової особи місцевого самоврядування;

- визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки та з конфіскацією належного йому на праві власності майна. На підставі ст.54 КК позбавити 11 рангу посадової особи місцевого самоврядування.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що суд дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність стороною обвинувачення одержання обвинуваченими неправомірної вигоди саме за не складання адміністративного протоколу за ст.152 КУпАП, оскільки у останніх були відсутні такі повноваження. Адже у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був увесь комплекс повноважень, які дозволяли їм складати щодо ОСОБА_11 , або навіть свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 протоколи за ст.152 КУпАП, та використовувати ці повноваження у своїх корисних цілях з метою одержання неправомірної вигоди. Реальність можливостей обвинувачених вирішити ці питання підтверджується матеріалами, здобутими в ході проведення щодо останніх негласної слідчої (розшукової) дії у виді аудіо-, відеоконтролю особи. Результати зазначеної негласної слідчої (розшукової) дії та покази свідка ОСОБА_11 не тільки підтверджують обставини, зазначені в обвинувальному акті щодо одержання обвинуваченими неправомірної вигоди за не складання щодо ОСОБА_11 протоколу за ст.152 КУпАП та за безперешкодний вивіз будівельних відходів на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, але й говорять про сприяння обвинуваченими у вивезенні ОСОБА_11 цього будівельного сміття. Наведене спростовує доводи суду про те, що стороною обвинувачення не доведено та не надано доказів, які саме службові повноваження використовували або планували використати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 коли за грошові кошти обіцяли ОСОБА_11 безперешкодний вивіз будівельних відходів на полігон твердих побутових відходів, що вони і зробили. Про вплив на керівництво цього підприємства ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1 також свідчить досліджена судом інформація щодо пропуску автомобілів на полігон ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, що підтверджує відсутність будь-яких відомостей щодо пропуску на полігон автомобіля марки «КРАЗ», д/н НОМЕР_2 з будівельним сміттям з 01.04.2015 року до 01.05.2015 року, тобто керівництвом підприємства скрито той факт, що автомобіль взагалі заїжджав на територію полігону та відвантажував сміття, однак суд не звернув на це уваги.

Необґрунтованими є і висновки суду про те, що суб`єктами адміністративного правопорушення по цій справі були та могли бути тільки фізичні особи, які фактично виконували об`єктивну сторону передбаченого ст.152 КУпАП правопорушення, тобто водії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а тому правові підстави для складання щодо ОСОБА_11 протоколів за ст.152 КУпАП були відсутні. Адже такі висновки зроблено без врахування диспозиції ст.368 КК (в редакції станом на 28.04.2015 року). Тому твердження суду про те, що стороною обвинувачення не було надано доказів того, що ОСОБА_11 мав необхідність чи потребу сплачувати на користь обвинувачених грошові кошти за не складання протоколів за ст.152 КУпАП, є хибним.

Натомість суд у вироку вибірково відобразив покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також ОСОБА_16 , взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші. Зокрема судом взято за основу думку свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що нібито до повноважень головних спеціалістів-інспекторів з благоустрою не входить контроль за дотриманням норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів на території полігону твердих побутових відходів, а також прийняття рішення про надання громадянам дозвільних документів на ввезення сміття на цей полігон. Однак суд не відобразив покази свідка ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є працівниками інспекції з благоустрою Запорізької міської ради, вони виконують свої обов`язки як спеціалісти, що вони мають право складати протоколи про адміністративне правопорушення якщо має місце незаконне вивантаження сміття в невстановленому місці. З приводу того, що на полігон ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1 вивозилось сміття ОСОБА_11 йому нічого відомо не було, однак він знав, що директором вказаного полігону повідомлялось, що на той час горіло сміття на полігоні і директором ОСОБА_15 вживались заходи для гасіння, однак на запитання чи надходили офіційні запити або прохання про надання допомоги до МНС або до інших установ останній нічого не знає.

Також суд у вироку не відобразив покази свідка ОСОБА_15 про те, що він особисто знайомий з обвинуваченими. В квітні 2015 року ОСОБА_11 висипав машини з будівельним сміттям на території відвалів сміття на ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, однак він пам`ятає погано. За його вказівкою автомобіль «Краз» зі сміттям запустили на безоплатній основі без зважування. Дозволу на вивантаження будівельного сміття не було. Він взяв на себе відповідальність за висипання цих машин з будівельним сміттям, оскільки в ті дні на полігонах були пожежі і було необхідно їх гасити.

Також суд не відобразив та не усунув протиріччя у показах свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які під час допиту стверджували, що вони вивозили саме будівельне сміття. Крім того, суд не відобразив в повній мірі покази свідка ОСОБА_17 . Таким чином судом не враховано покази як свідків, так і покази викривача ОСОБА_11 з приводу обставин вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими, а також не усунуто розбіжності та протиріччя між показами осіб.

Крім того, з огляду на висновки, викладені у вироку, суд зазначив, що обвинувачені, усвідомлюючи, що вони не мають службових повноважень на складання протоколу за ст.152 КУпАП щодо ОСОБА_11 за вивезення ним сміття на полігон під виглядом забезпечення безперешкодного вивезення сміття, ввели ОСОБА_11 в оману та заволоділи його грошовими коштами в розмірі 3000 грн., що підпадає під ознаки менш тяжкого кримінального правопорушення, у тому числі шахрайства. Однак судом не порушувалося питання можливості зміни юридичної кваліфікації кримінального правопорушення. Тим самим судом не вирішено питання щодо порушених прав викривача ОСОБА_11 , який сплатив на користь обвинувачених 3000 грн., поніс відповідну матеріальну шкоду та звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів задля захисту своїх законних прав та інтересів.

Також прокурор просив повторно дослідити під час апеляційного розгляду обставини, встановлені під час кримінального провадження, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку цим доказам, не досліджено певні докази, та не перевірено їх у своїй сукупності.

Захисник в апеляційній скарзі просив вирок змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання на відсутність з боку правоохоронних органів провокації злочину та на відсутність інсценування ОСОБА_11 будівельних і ремонтних робіт, які нібито проводились ПП «Будшлях-2011».

Аргументуючи свої вимоги захисник зазначив, що суд не надав належної оцінки очевидному факту провокації з боку ОСОБА_11 , не піддав критичній оцінці його покази, незважаючи на те, що вони є сумнівними, а подекуди неправдивими. ОСОБА_11 в якості фізичної особи-підприємця не зареєстрований і господарської діяльності не веде. ТОВ «Будшлях-2011», директором якого значиться ОСОБА_11 , є фіктивним товариством, яке теж ніякої господарської діяльності не веде. З боку ОСОБА_11 мала місце імітація підприємницької діяльності, а саме імітувалося вивезення сміття з будівельних майданчиків. Твердження суду про отримання ПП «Будшлях-2011» офіційного дозволу на проведення робіт з будівництва житлових та нежитлових будівель не відповідає дійсності, оскільки витяг з ЄДРПОУ такої інформації не містить. Крім того, наявні факти про те, що ОСОБА_11 неодноразово виступає провокатором. При цьому судом не враховано покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які свідчать про відсутність самої необхідності у ОСОБА_11 ініціювати передання неправомірної вигоди, що підтверджує наявність провокації. Наявність провокації з боку ОСОБА_11 доводиться співставленням його дій з діями ОСОБА_9 у хронологічній послідовності, а також черговістю оформлення і змістом процесуальних документів. Постанова прокурора області від 17.04.2015 року про доручення проведення досудового розслідування Шевченківському РВ була складена і підписана набагато пізніше, тобто вона підроблена. Адже в тексті вказаної постанови зазначається, що предметом досудового розслідування є вимагання ОСОБА_18 і ОСОБА_19 3000 грн за не складання щодо Поповича протоколів про адміністративне правопорушення. Проте за матеріалами справи станом на 17.04.2015 року в розпорядженні прокурора не було і не могло бути ніяких відомостей ані про ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , ані про 3000 грн, ані про безперешкодне вивезення сміття. Всі зазначені теми почали повідомлятися ОСОБА_11 починаючи лише з 18.04.2015 року. Відтак проведення всіх без винятку слідчих дій слідчим Шевченківського РВ є незаконним. Із доручення слідчому Пінчуку незрозуміло, якою саме особою воно підписане. 27 квітня прокурор виносить постанову про застосування заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, в якій вказує, що у ОСОБА_11 вимагається саме 3000 грн, хоча цю цифру ОСОБА_11 вперше повідомив лише наступного дня вранці 28 квітня. При цьому прокурору вже заздалегідь відомо про те, що вимагання закінчиться саме 28 квітня. Проте жодної інформації щодо зустрічі 28 квітня ОСОБА_11 ані слідчому, ані прокурору 27 квітня не повідомляв і не міг повідомити, оскільки саму зустріч призначив ОСОБА_9 лише вранці 28 квітня. Отже факт провокації є доведеним. 28.04.2015 року слідчий проводить помітку грошових купюр хімічною речовиною, про що складає протокол, якого в матеріалах провадження немає. Відеозапис затримання свідчить про те, що з цього запису вирізані певні фрагменти, зйомка відбувається не безперервно, тобто відео піддавалося редагуванню. Відео, яке зняте ОСОБА_11 прихованою камерою, також є монтажем, з нього вирізана частина розмов. Постанова прокурора про збереження оперативної інформації датована 24 квітня, тобто за 4 дні до отримання цієї інформації. Тобто вже за 4 дні до події прокурору вже було відомо про те, що буде пропонуватися саме 3000 грн і саме 28 квітня. Крім того, телефони ОСОБА_9 прослуховувалися з 21.04.2015 року, проте прокурором не надано до суду жодної телефонної розмови. Також в порушення вимог ст.271 КПК у своєму рішенні про контроль за вчиненням злочину прокурором не зазначено про обставини, які б свідчили про відсутність провокування особи на вчинення злочину. У клопотанні щодо ОСОБА_9 не наведено жодної підстави для здійснення аудіо,- відеоконтролю, а до клопотання долучено лише витяг з ЄРДР. В жодній з ухвал не зазначено підстави, з яких слідчий суддя дійшов висновку про те, що мова йде саме про тяжкий або особливо тяжкий злочин. Також ухвали не містять відомостей про ідентифікаційні ознаки кінцевого обладнання. Всі три ухвали містять посилання на кримінальне провадження №0001591 від 17.04.2015 року, у той час як у суді слухається кримінальне провадження №80001951 від 07.04.2015 року. Всі три ухвали містять посилання на заяву ОСОБА_11 про злочин від 29.01.2015 року, проте такої заяви не існує. Зазначене свідчить про те, що ухвали виготовлені не суддею, а сторонньою особою. Про це свідчать і численні виправлення і закреслення в тексті цих ухвал. Про те саме свідчить і ручне заповнення в кожній ухвалі пустої графи, в якій повинно бути зазначено прізвище судді. Більш того, судові справи за цими клопотаннями не були розподілені між суддями згідно з вимогами ст.35 КПК. Отже всі ухвали слідчого судді щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , ухвалені у квітні 2015 року, є незаконними як такі, що постановлені з порушенням вимог ст.35 КПК, тобто незаконним складом суду. Крім того, в ухвалах апеляційного суду не зазначено про те, що аудіо,- відео контроль доручається ОСОБА_11 і слідчий такого доручення також не надавав. Немає жодного підтвердження видачі ОСОБА_11 відеокамер, або інших засобів спостереження, як і немає протоколу їх вилучення. Отже ці відеозаписи зроблені приватною особою на приватній апаратурі. При цьому оригінальний відеозапис було здійснено на касету SONY, який в судовому засіданні не вивчався. Натомість слідчий самостійно зробив копію відео на DVD-диск. Передача коштів провокатору зафіксована підробленим документом, адже свідки пояснили, що протокол складався слідчим вручну і вручну номера купюр записувалися до протоколу, в якому і розписалися поняті. Але рукописний протокол видачі коштів в матеріалах провадження відсутній. Відсутній і конверт, в який, за показами свідків, було упаковано гроші. Участь працівників оперативного підрозділу в цьому провадженні відбулася за відсутності доручення слідчого. Надане прокурором доручення слідчого не є документом, оскільки в ньому відсутня дата видання, вхідний номер та інші обов`язкові реквізити. Більш того, в ньому йдеться про оперативне супроводження, що не передбачено законом. Протокол затримання обвинувачених не складався, тобто на певний час обвинувачені були незаконно позбавлені волі. Протокол контролю за вчиненням злочину жодним учасником не підписаний.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційну скаргу, подану захисником ОСОБА_20 , та при цьому заперечили проти скарги прокурора; прокурора, яка частково підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, просила вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати обвинувачених винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК та призначити кожному з них покарання у виді 1 року позбавлення волі і на підставі ст.49 КК звільнити обвинувачених від призначеного покарання; перевіривши матеріали кримінального провадження, частково дослідивши докази у справі та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.1 ст.373 КПК передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Положеннями ст.62 Конституції України та ст.17 КПК передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції у судовому засіданні на виконання вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази, на підставі яких ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було пред`явлене обвинувачення та надав їм належну оцінку.

При цьому суд, дотримуючись вимог ст.374 КПК, вказав у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.3 ст.368 КК та належним чином мотивував своє рішення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прокурором було пред`явлено обвинувачення у тому, що вони одержали від ОСОБА_11 неправомірну вигоду у розмірі 3000 грн. за нескладання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення за ст.152 КУпАП, а також за безперешкодний вивіз будівельних відходів на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК (в редакції станом на 28.04.2015 року).

Разом з тим, системний аналіз положень статті 368 КК дає підстави вважати, що відповідальність за цією нормою настає лише за умови, що службова особа одержала неправомірну вигоду за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Якщо ж службова особа, вчиняючи будь-які дії, використовує не можливості, пов`язані з її посадою, а, наприклад, особисте знайомство, дружні, а не службові зв`язки тощо, то у її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений статтею 368 КК.

Відтак прокурор, інкримінуючи обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК (в редакції станом на 28.04.2015 року), за обставин, викладених у обвинувальному акті, мав довести не просто наявність у обвинувачених повноважень на складання протоколів про адміністративні правопорушення, а довести, що в їх компетенцію входило складання протоколів про адміністративні правопорушення за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а також видача дозвільних документів на вивіз сміття на вказаний полігон.

Суд першої інстанції, як видно з матеріалів провадження, ретельно проаналізував надані стороною обвинувачення докази, зокрема посадові інструкції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як головних спеціалістів-інспекторів відділу економіки, фінансів та зв`язків з громадськістю Інспекції з благоустрою Запорізької міської ради, покази допитаних свідків, а також інші письмові докази сторони обвинувачення та встановив, що наданими прокурором доказами не доведено, що в компетенцію обвинувачених входило складання протоколів про адміністративні правопорушення за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а також видача дозвільних документів на вивіз сміття на вказаний полігон.

Так, із показів свідка ОСОБА_14 начальника Інспекції з благоустрою Запорізької міської ради, було встановлено, що до повноважень головних спеціалістів-інспекторів з благоустрою не відноситься контроль за дотриманням державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів на території полігону твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а також прийняття рішення про надання громадянам дозвільних документів на вивіз сміття на вказаний полігон.

Водночас такі ж показання дав в суді і свідок ОСОБА_15 , який підтвердив, що контроль за ввезенням сміття на полігон здійснює особисто він як керівник ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1. Також свідок зазначив, що у нього немає службових відносин чи підпорядкування з обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . При цьому свідок заперечив факт ввезення ОСОБА_11 будівельних відходів, зауваживши, що на територію його підприємства був відвантажений саме ґрунт для ліквідації пожежі, яка виникла на полігоні твердих побутових відходів.

Допитана свідок ОСОБА_16 диспетчер полігону твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1 зазначила, що за вказівкою керівника полігону могли проїхати автомобілі з ґрунтом та інертним будівельним сміттям з метою гасіння пожежі.

Що стосується наданих прокурором посадових інструкцій обвинувачених, то суд установив, що вони також не підтверджують наявність у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідних повноважень.

Отже, дослідивши сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, суд першої інстанції встановив, що в компетенцію обвинувачених не входило складання протоколів про адміністративні правопорушення за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а також видача дозвільних документів на вивіз сміття на вказаний полігон.

З огляду на викладене суд правильно виходив з того, що такі обставини виключають кримінальну відповідальність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.3 ст.368 КК, оскільки прокурор не довів тієї обставини, що обвинувачені могли забезпечувати ОСОБА_11 безперешкодний вивіз будівельних відходів на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1 використовуючи при цьому саме свої посадові обов`язки чи службові повноваження. Адже жодним доказом не доведено наявності у обвинувачених відповідних повноважень.

В своїй апеляційній скарзі прокурор вважав безпідставним такий висновок районного суду, вважаючи, що обвинувачені були наділені усім комплексом повноважень, які дозволяли їм складати адміністративні протоколи за ст.152 КУпАП. Але при цьому прокурором не враховано, що в даному випадку підлягає встановленню і доведенню наявності у обвинувачених не будь-яких повноважень на складання протоколів про адміністративне правопорушення, а саме повноважень на складання протоколів за вивіз сміття на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1 чи видачу дозвільних документів, чого у даному провадженні доведено не було. Наведені в цій частині скарги доводи прокурора жодним чином не спростовують і не ставлять під сумнів правильність висновків суду першої інстанції.

Прокурор у скарзі також фактично стверджував про те, що обвинувачені мали вплив на керівництво ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, що, на переконання прокурора, підтверджується інформацією щодо пропуску автомобілів на полігон ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1. Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень. Адже, по-перше, в обвинуваченні не йдеться про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не були уповноважені на вчинення дій, зазначених в обвинувальному акті, проте завдяки своєму службовому становищу могли вжити заходів до вчинення цих дій іншими службовими особами. А, по-друге, прокурором в такому випадку не встановлено конкретних осіб ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, на яких нібито мали вплив обвинувачені чи чинили такий вплив і жодних достовірних доказів в цій частині прокурором не надано.

Надаючи оцінку доводам прокурора у скарзі про те, що суд вибірково відобразив у вироку покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також ОСОБА_16 колегія суддів виходить з того, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показань учасників судового розгляду. Крім того, при перевірці таких доводів прокурора колегією суддів не встановлено такої неповноти викладу показів свідків, яка би вплинула чи могла вплинути на законність судового рішення. Покази свідків, наведені судом у вироку, істотно не відрізняються від тих, що наведені прокурором у скарзі. При цьому прокурор не зазначив, яким чином покази свідків, які, на його думку, не відображені у вироку, підтверджують висунуте ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення і, відповідно, спростовують правильність висновків суду.

Крім того, прокурор у скарзі стверджував про те, що суд не відобразив у вироку покази свідка ОСОБА_14 про те, що обвинувачені є працівниками інспекції з благоустрою Запорізької міської ради і про те, що вони мають право складати протоколи про адміністративне правопорушення за незаконне вивантаження сміття у невстановленому місці. Разом з тим зазначені обставини, а саме місце роботи обвинувачених та наявність у них повноважень на складання протоколів про адміністративне правопорушення за незаконне вивантаження сміття у невстановленому місці і не заперечуються сторонами. Проте вказані обставини не спростовують висновку суду про відсутність у обвинувачених повноважень на складання протоколів за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а так само і на видачу дозвільних документів на такий вивіз сміття.

Усупереч доводам прокурора, жодних істотних протиріч у показах свідків ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які би могли поставити під сумнів законність та правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів не встановила.

Отже будь-яких підстав вважати, що оцінка показів допитаних свідків судом проведена без дотримання вимог процесуального закону, колегія суддів не встановила.

Не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора у скарзі про хибність висновків суду першої інстанції про недоведення стороною обвинувачення тієї обставини, що ОСОБА_11 мав необхідність чи потребу сплачувати на користь обвинувачених грошові кошти за не складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення за ст.152 КУпАП. Адже суд першої інстанції правильно виходив з того, що суб`єктами адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, могли бути лише ті особи, які безпосередньо виконували об`єктивну сторону даного правопорушення, тобто в даному випадку водії вантажівок, які безпосередньо здійснювали вивантаження сміття у недозволених місцях. При цьому судом було установлено, що ці особи не мали жодного відношення до ОСОБА_11 , жодних трудових чи цивільно-правових договорів між ними та ОСОБА_11 оформлено не було, а замовлення на скидання сміття здійснювалося на разовій основі за готівкові розрахунки.

Більш того, в обвинувальному акті самим прокурором було зазначено про те, що домовленість між обвинуваченими та ОСОБА_21 полягала як раз у тому, що ОСОБА_11 і не буде в подальшому скидати сміття у недозволених місцях, за що передбачена відповідальність за ст.152 КУпАП, а навпаки буде відвозити це сміття на полігон. Відтак суд слушно зазначив про те, що в даному випадку підстави для складання щодо ОСОБА_11 протоколу про адміністративне правопорушення за ст.152 КУпАП взагалі були відсутні, що зумовлювало і відсутність необхідності сплачувати ОСОБА_11 на користь обвинувачених грошові кошти, а протилежного прокурор не довів.

При цьому така обставина не ставилась судом у залежність від диспозиції ч.3 ст.368 КК (в редакції станом на 28.04.2015 року), а тому доводи прокурора про те, що висновки суду про недоведення прокурором наявності у ОСОБА_11 необхідності сплачувати на користь обвинувачених грошові кошти зроблено судом без врахування диспозиції ст.368 КК, колегія суддів не вважає слушними.

Отже, на переконання колегії суддів, апеляційна скарга прокурора не містить у собі переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків районного суду.

Під час апеляційного розгляду прокурор погодилась з тим, що у обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дійсно були відсутні повноваження на складання протоколів за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а так само і на видачу дозвільних документів на такий вивіз сміття. З цих підстав прокурор вважала за неможливе притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.368 КК, оскільки обвинувачені отримали зазначені кошти без використання своїх службових повноважень. Однак при цьому прокурор вважала, що в діях обвинувачених наявний склад іншого менш тяжкого кримінального правопорушення, зокрема передбаченого ч.2 ст.190 КК. Прокурор, який подав апеляційну скаргу, також зазначав у скарзі про те, що суд, з огляду на встановлені у цьому провадженні обставини, мав перевірити наявність в діях обвинувачених складу іншого кримінального правопорушення, в тому числі, шахрайства.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися з такими доводами і вимогами сторони обвинувачення виходячи з такого.

Так, ст.190 КК передбачено відповідальність за шахрайство, що з об`єктивної сторони виражається у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману або зловживання довірою. При цьому потерпілий, будучи введений в оману, добровільно передає своє майно або право на нього.

Під обманом слід розуміти повідомлення неправдивих відомостей або свідоме приховування замовчування певних обставин, повідомлення про які було обов`язковим і мали суттєве значення для поведінки потерпілого.

Як випливає зі змісту зазначеної норми кримінального закону та правозастосовної практики, отримання майна за умови виконання якого-небудь зобов`язання належить кваліфікувати як шахрайство в тому разі, коли винна особа в момент заволодіння цим майном мала на меті його присвоїти, а зобов`язання - не виконувати.

Так, в апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на наявність в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК, виходив з того, що обвинувачені, достовірно знаючи, що вони не мають повноважень на складання протоколу за ст.152 КУпАП, ввели ОСОБА_11 в оману та заволоділи його грошовими коштами в розмірі 3000 грн.

Разом з тим, прокурор не зазначив, в чому саме полягав обман ОСОБА_11 з боку обвинувачених. Адже обвинувачені і не повідомляли ОСОБА_11 про те, що вони вправі були складати протоколи за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1. Більш того, ОСОБА_11 був обізнаний, що будівельне сміття на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1 вивозити не можна, таке сміття там не приймають. Проте за обставинами даного провадження обвинувачені запропонували ОСОБА_11 , не дивлячись на це вивозити будівельне сміття саме туди. А проблему заборони прийому такого будівельного сміття на полігоні вони мали вирішити в невстановлений досудовим розслідуванням спосіб. За це обвинувачені повідомили ОСОБА_11 про необхідність сплачувати 400 грн за кожну машину вивезеного сміття, про що той погодився.

При цьому в обвинуваченні не йдеться про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , пообіцявши ОСОБА_11 за грошові кошти вирішити в невстановлений досудовим розслідуванням спосіб питання про безперешкодний вивіз останнім будівельного сміття на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, де таке будівельне сміття не приймається, не мали намір виконувати такі зобов`язання, не виконали його, проте заволоділи грошовими коштами ОСОБА_11 , який не зміг вивезти таке сміття на полігон.

Під час судового розгляду, і це не заперечується прокурором, ОСОБА_11 , скориставшись пропозицією ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вивозити в подальшому будівельне сміття на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, без будь-якої попередньої оплати на користь обвинувачених двічі (23 квітня 2015 року та 27 квітня 2015 року) організував здійснення безперешкодного вивезення будівельних відходів на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1.

Лише після цього, будучи повністю «задоволений результатом» від виконаних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зобов`язань з вирішення в невстановлений спосіб питання щодо безперешкодного вивезення будівельного сміття на полігон, де його (будівельного сміття) не повинні були приймати, при подальшій зустрічі ОСОБА_11 повідомив обвинуваченим про свою згоду про подальшу таку «співпрацю» на вищезазначених умовах (400 грн за одну машину вивезеного будівельного сміття). Таким чином, ОСОБА_11 передав 800 грн за вже вивезені дві машини будівельного сміття і 2200 грн авансом за наступні шість машин будівельного сміття з урахуванням зробленої обвинуваченими знижки 200 грн.

Одразу після передачі грошових коштів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були затримані. Відтак залишилось невстановленим чи дійсно вони не мали наміру виконувати свої зобов`язання з вирішення в невстановлений спосіб питання щодо безперешкодного вивезення будівельного сміття на полігон, де його (будівельного сміття) не повинні були приймати. З огляду на те, що раніше такі свої зобов`язання обвинувачені щодо двох машин вивезеного сміття виконали, твердження обвинувачення про вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шахрайських дій по відношенню до ОСОБА_11 є недоведеним.

Крім того, колегія суддів відзначає, що ОСОБА_11 , передаючи грошові кошти, достеменно знав про те, що цей процес відбувається під контролем уповноважених органів, які можуть у будь-який момент припинити такі дії. Отже ОСОБА_11 повністю усвідомлював реальний стан речей, а тому підстав вважати, що при передачі грошових коштів його воля і свідомість були спотворені обманом, колегія суддів не вбачає. Жодних даних, які би підтверджували факт введення ОСОБА_11 в оману з метою заволодіння його коштами, у матеріалах кримінального провадження не містяться. Не зазначено прокурором і того, який саме вплив на свідомість ОСОБА_11 здійснювали обвинувачені з метою нібито заволодіння його майном.

Більш того, для правильної кваліфікації діяння особи як шахрайства, необхідними є наступні ознаки: 1) предмет злочину - майно або права на майно; 2) потерпілий особа, яка є власником майна (суб`єктом прав на майно) або особа у віданні чи користуванні якої таке майно перебуває на законних підставах; 3) винна особа, яка є загальним суб`єктом злочину; 4) протизаконний психічний вплив на таку особу у формі обману та/або зловживання довірою, внаслідок чого дана особа вводиться в оману і має спотворене уявлення про обставини, в яких вона передає предмет злочину винній особі.

Шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_11 не зазначав про заволодіння його грошовими коштами шляхом введення його в оману. Не заявляв ОСОБА_11 і про заподіяння йому будь-якої шкоди чи про порушення якихось його прав. Гроші, про які йдеться в обвинувальному акті, ОСОБА_11 добровільно передав правоохоронним органам та за вироком суду 3000 грн повернуті власнику ОСОБА_11 . Крім того, відповідно до обвинувального акта щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілі у кримінальному провадженні відсутні, а кримінальним правопорушенням матеріальна шкода не завдана. При цьому статус ОСОБА_11 визначено в якості свідка і саме в такому статусі він був допитаний судом першої інстанції.

Отже, оскільки у даному кримінальному провадженні потерпілий відсутній, то ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не вправі констатувати наявність у діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, що передбачене ч.2 ст.190 КК.

Крім того, прокурор не звернув уваги і на те, що шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Між тим, прокурор, незважаючи на те, що грошові кошти в сумі 3000 грн були вилучені одразу після їх передачі, що унеможливлює навіть первісне розпорядження такими грошовими коштами, вимагала визнати обвинувачених винуватими саме за закінчений склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів не може визнати прийнятними доводи прокурора про наявність в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях кримінального закону і не знайшли свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів за клопотанням прокурора були повторно досліджені усі письмові докази, зазначені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення. Втім, за результатом такого дослідження, колегія суддів не встановила підстав для надання дослідженим доказам іншої оцінки, ніж ту, яку надав суд першої інстанції як і не встановила підстав ставити під сумнів законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність виправдання обвинувачених.

Що стосується клопотання прокурора в апеляційній скарзі про повторний допит свідків, то під час апеляційного розгляду прокурор не наполягала на повторному допиті свідків у справі. А тому колегія суддів, з огляду на таку правову позицію прокурора, а також враховуючи положення ст.ст.22, 26 КПК, в цій частині клопотання відмовила.

Перевіряючи доводи та вимоги апеляційної скарги захисника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.393 КПК захисник обвинуваченого, щодо якого ухвалено виправдувальний вирок, має право подати апеляційну скаргу в частині мотивів і підстав виправдання.

Підстави ухвалення виправдувального вироку визначені у ч.1 ст.373 КПК.

В апеляційній скарзі захисника підстава, з якої обвинувачених виправдано судом першої інстанції, не оспорюється і не порушується питання про виправдання обвинувачених за іншою підставою, ніж та, на яку послався суд першої інстанції.

Не оспорює у скарзі захисник і мотиви, з яких суд виправдав обвинувачених, а саме недоведення стороною обвинувачення наявності у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повноважень на складання протоколів про адміністративне правопорушення за вивіз будівельних відходів саме на полігон твердих побутових відходів ТЗОВ «Ремондіс Запоріжжя» №1, а також видачі дозвільних документів на вивіз сміття на вказаний полігон, та недоведення прокурором наявності у ОСОБА_11 необхідності сплачувати на користь обвинувачених грошових коштів за нескладання щодо нього протоколів за ст.152 КУпАП.

Фактично захисник вимагав у скарзі виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на відсутність з боку правоохоронних органів провокації злочину, про що захисник наводив ряд доводів.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції виправдав обвинувачених через те, що не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . А тому з огляду на підставу, з якої суд виправдав обвинувачених, питання наявності чи відсутності провокації з боку правоохоронних органів в даному випадку не може мати істотного значення для правильного вирішення справи і не може вплинути на ухвалене судом першої інстанції судове рішення про виправдання обвинувачених.

Саме по собі негативне ставлення сторони захисту до особи ОСОБА_11 автоматично не виключає можливість його участі у даному кримінальному провадженні в якості заявника та свідка.

Захисник також вимагав виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на відсутність інсценування ОСОБА_11 будівельних і ремонтних робіт.

З приводу таких аргументів захисту колегія суддів зазначає, що відповідного висновку суд першої інстанції дійшов на підставі дослідження виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, де ОСОБА_11 зазначений керівником ПП «БУДШЛЯХ-2011», а також на підставі дослідження витягу з ЄДРПОУ, в якому, усупереч доводам захисника, прямо зазначено про те, що ПП «БУДШЛЯХ-2011» здійснює такі види діяльності як будівельно-монтажні роботи, спеціалізовані будівельні роботи, будівництво житлових і нежитлових будівель. Також суд зважив і на покази свідка ОСОБА_13 , який підтвердив, що за домовленістю з ОСОБА_11 він перевозив саме будівельні відходи.

Отже колегія суддів не встановила підстав вважати такі висновки суду неправильними або безпідставними, оскільки вони належним чином обґрунтовані судом з посиланням на відповідні докази. Натомість захисником не наведено переконливих та достатніх доводів на спростування цих висновків суду.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник вважав недопустимими ряд доказів, наданих стороною обвинувачення, про що також наводив ряд доводів.

Перевіряючи такі доводи захисника, колегія суддів зазначає, що за змістом п.1 ч.3 ст.374 КПК у мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

На виконання зазначених вимог кримінального процесуального закону суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази винуватості обвинувачених, на які посилалася сторона обвинувачення, та, згідно зі ст.94 КПК оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Зокрема за результатом такого дослідження суд першої інстанції не встановив підстав вважати надані стороною обвинувачення докази недопустимими, оскільки при їх збиранні, отриманні та процесуальному закріпленні не було допущено тих істотних та очевидних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би могли потягнути за собою безумовне визнання цих доказів недопустимими. Певні недоліки, допущені органом досудового розслідування під час складання процесуальних документів, самі по собі не є істотними і не можуть позначитися на допустимості цих доказів.

При цьому суд першої інстанції перевірив усі аргументи захисту, які наводились в обґрунтування позиції щодо недопустимості зібраних під час досудового розслідування доказів, і які є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі захисника, та, з наведенням ґрунтовних мотивів, відхилив ці доводи сторони захисту, навівши при цьому вичерпні відповіді на всі заявлені захистом доводи, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, суд першої інстанції цілком обґрунтовано виходив з того, що надані стороною обвинувачення докази не дають правових підстав для притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.368 КК, з мотивів наведених судом у вироку.

Колегія суддів зазначає, що за встановлених у цьому провадженні обставин, оцінка доказів сторони обвинувачення, яка була надана судом першої інстанції, в даному випадку не свідчить не на користь сторони обвинувачення, не на користь захисту. Жоден із доказів сторони обвинувачення, про недопустимість яких йдеться в апеляційній скарзі захисника, не був використаний судом проти обвинувачених і не визнавався таким, що опосередковано чи прямо свідчить про винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм злочину.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд у мотивувальній частині виправдувального вироку не допустив формулювань, які залишають сумніви у невинуватості обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, або іншим чином компрометують їх. Відтак колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 373 і 374 КПК. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, не виявлено, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 вересня 2024 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4