Справа № 638/1433/25
Провадження № 1-кс/638/518/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002549 від 11.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

встановив:

До суду звернувся прокурор з клопотанням, в якому просить накласти арешт на автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_4 , шляхом заборони його ремонтування та відчуження.

В обґрунтування клопотання зазначає, що СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування вказаного кримінального провадження. Під час досудового розслідування встановлено, що 12.11.2024 року о 13:03 год за адресою м.Харків, перехрестя пр.Незалежності та вул.Трінклера автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , під час здійснення обгону тролейбусу небезпечно зманеврував перед тролейбусом і загальмував, чим створив для водія тролейбусу аварійну обстановку. В свою чергу водій вказаного тролейбусу з метою уникнення зіткнення з вищевказаним автомобілем застосував екстрене гальмування, внаслідок чого в його салоні сталося падіння пасажирки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримала тілесні ушкодження. Автомобіль і тролейбус рухалися через вказане перехрестя прямо по проїзній частині пр.Незалежності в напрямку вул.Сумської. Контакту-зіткнення між транспортними засобами не було. Після чого автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 поїхав у невідомому напрямку. В ході досудового розслідування встановлено особу власника автомобілю TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким виявився ОСОБА_4 , який був викликаний для допиту, під час якого останній пояснив, що 12.11.2024 року він перебував за кермом вказаного автомобілю. Повідомив, що поїхав з місця події, бо контакту його автомобілю з іншими транспортними засобами не було і він не знав, що в тролейбусі внаслідок різкого гальмування постраждала пасажир.

27.01.2025 року автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 був оглянутий слідчим та після закінчення огляду повернутий власнику під розписку для зберігання за адресою його реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 . Вказаний автомобіль не отримав механічні пошкодження, зіткнення та контактування між транспортним засобами не відбулося.

Прокурор зазначає, що існує сукупність підстав вважати, що транспортний засіб є доказом кримінального правопорушення, оскільки відповідає вимогам ст.98 КПК України та з метою зберігання речового доказу виникла необхідність у накладенні на нього арешту.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Також підтвердила, що у кримінальному провадженні проведено усі необхідні експертизи.

Власник майна та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення внесеного клопотання. Адвокат ОСОБА_5 зазначив, що транспортний засіб не має жодного значення в рамках кримінального провадження, не має ознак доказу у розумінні КПК України. Вважає клопотання про арешт майна необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що події ДТП не було, автомобіль не містить на собі слідів зіткнення, а також вказує, що відповідні експертизи у кримінальному провадженні вже проведені. Крім того зазначив, що завдана потерпілій шкода відшкодована. Власник майна підтримав думку свого представника.

Розглянувши клопотання, заслухавши думку учасників провадження, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя дійшов наступного.

Встановлено, що Харківським РУП №3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0002549 від 11.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002549 вбачається, що 12.11.2024 року о 13:03 год за адресою м.Харків, перехрестя пр.Незалежності та вул.Трінклера автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , під час здійснення обгону тролейбусу небезпечно зманеврував перед тролейбусом і загальмував, чим створив для водія тролейбусу аварійну обстановку. В свою чергу водій вказаного тролейбусу з метою уникнення зіткнення з вищевказаним автомобілем застосував екстрене гальмування, внаслідок чого в його салоні сталося падіння пасажирки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримала тілесні ушкодження. Автомобіль і тролейбус рухалися через вказане перехрестя прямо по проїзній частині пр.Незалежності в напрямку вул.Сумської. Контакту-зіткнення між транспортними засобами не було. Після чого автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 поїхав у невідомому напрямку.

Встановлено, що 27.01.2025 року автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 був оглянутий слідчим та після закінчення огляду повернутий власнику під розписку для зберігання за адресою його реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 . Згідно даних протоколу вказаний автомобіль не отримав механічні пошкодження, зіткнення та контактування між транспортним засобами не відбулося.

Постановою слідчого від 27.01.2025 року зазначений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В обґрунтування необхідності накладення арешту на майно сторона обвинувачення посилається на необхідність збереження речових доказів.

У відповідності з ч.6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При цьому відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, передбаченому кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, треті х осіб.

Аналіз вище зазначених норм закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

При цьому відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.ст. 168, ч. 2, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду.

При цьому у відповідності до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У відповідності до статті 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, оцінивши надані матеріали провадження, вважаю, що прокурором не доведено необхідності у застосуванні арешту транспортного засобу TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_1 з огляду на відсутність самого факту зіткнення транспортних засобів, а отже відсутність на автомобілі слідів, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, необхідність зберігання транспортного засобу з метою проведення експертиз під час досудового розслідування прокурором також не доведено, натомість як зазначила сторона обвинувачення вказані експертизи на момент розгляду даного клопотання вже проведені.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що прокурором не доведено необхідності арешту зазначеного у клопотанні майна, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючи ст. ст. 170-173, 372 КПК України, слідчий суддя -

постановив:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002549 від 11.12.2024 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 13.02.2025 року о 15:30 годині.

Слідчий суддя: ОСОБА_1