УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001116 за апеляційними скаргами з доповненнями, прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 зі змінами, в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Іванівка Херсонської області, одруженого, раніше не судимого, який працює поліцейським взводу швидкого реагування РПОП ГУНП в Миколаївській області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, одруженого, раніше не судимого, який працює в ДВГРЗ ДСНС України, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

-обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_10

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник зі змінами просить вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року змінити в частині призначення покарання. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор просить скасувати вирок суду стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та стосовно ОСОБА_9 в частині засудження його за ч. 2 ст. 296 КК України з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 296 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК У країни, а саме у вчиненні хуліганства, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб та із застосуванням вогнепальної зброї, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Цим же вироком, ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбуття покарання, з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця мешкання та роботи.

Постановлено стягнути з обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в солідарному порядку на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні на проведення судових експертиз загальною сумою 17 432,53 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник вважає, що призначене судом покарання є занадто суворим, адже ОСОБА_8 одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, офіційне місце роботи, з лютого 2005 року проходить службу в органах внутрішніх справ, виконував бойові завдання із стримування збройної агресії рф на території Донецької та Луганської областей, має державні нагороди та відзнаки, за місцем служби має бездоганну професійну репутації та позитивну характеристику, раніше не судимий, а тому вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без відбування покарання, а тому доцільно звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України та доведеності його вини, вважає, що вирок стосовно ОСОБА_8 в частині призначення йому покарання є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Крім цього, вважає, що зазначений вирок суду є незаконним у зв`язку з перекваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_9 з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 296 КК України, і таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 21.03.2020р. близько 20:30 год. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи працівниками роти поліції особливого призначення ГУНП в Миколаївській області, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебували в позаслужбовий час у громадському місці - біля входу у під`їзд до будинку №38 по вул. Новоодеській в м. Миколаєві Миколаївської області.

Демонструючи явну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, з метою самоствердитися за рахунок приниження незнайомої особи, яка насмілилася робити їм зауваження, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючи у групі, нецензурною лайкою та впертим ігноруванням зауважень, спровокували ОСОБА_11 , який на той момент перебував на балконі квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, вийти до них з метою подальшої ескалації конфлікту.

Таким чином, коли ОСОБА_11 вийшов з під`їзду вказаного будинку на вулицю, ОСОБА_8 , маючи спеціальну фізичну підготовку внаслідок проходження служби в підрозділі поліції, з метою самоствердитись та продемонструвати перевагу, різко підбіг до ОСОБА_11 , намагаючись нанести йому удар рукою в область голови, однак між ними сталося зіткнення головами та обидва отримали тілесні ушкодження у вигляді забійних ран голови. Однак, не зупинившись на вказаному, реалізуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, діючи з особливою зухвалістю, ОСОБА_8 продовжив наносити ОСОБА_11 удари кулаками в область голови та тулуба. В цей час ОСОБА_9 , діючи з особливою зухвалістю, не припиняючи протиправних дій ОСОБА_8 , навпаки приєднався до них, розпочавши спільно з ним наносити ОСОБА_11 удари кулаками в область голови та тулуба. Намагаючись запобігти своєму побиттю, ОСОБА_11 вивільнився та відійшов від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в бік. Проте ОСОБА_8 , продовжуючи грубо порушувати громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, використовуючи наявний при ньому пристрій вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, "Форт-14р" калібру 9 мм № НОМЕР_1 та здійснив не менше двох пострілів в напрямку ОСОБА_11 , заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді сліпого непроникаючого вогнепального поранення правої бокової стінки живота та сліпого вогнепального поранення правого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб та із застосуванням вогнепальної зброї.

Щодо дій обвинуваченого ОСОБА_9 суд зазначив, що з досліджених в ході судового розгляду доказів встановлено, що ОСОБА_9 припинив свої хуліганські дії на момент коли ОСОБА_8 дістав пістолет та почав стріляти, та наявними доказами не підтверджено, що на момент застосування ОСОБА_8 зброї, ОСОБА_9 будь-яким чином дав згоду чи в інший спосіб сприяв її застосуванню, а тому судом дії обвинуваченого ОСОБА_9 перекваліфіковано з ч. 4 на ч. 2 ст. 296 КК України, та кваліфіковано їх як вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянтів на підтримку доводів апеляційних скарг, думки учасників провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарги в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

До початку апеляційного розгляду від прокурора, який подав апеляційну скаргу, надійшла відмова від апеляційної скарги. Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитись від неї до закінчення апеляційного розгляду.

На підставі вищенаведеного та у відповідності до вимог ст. 403 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 , слід закрити. Інші учасники апеляційного провадження не заперечували проти закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Що стосується вимог апеляційної скарги захисника, щодо призначеного ОСОБА_8 покарання, яке на думку сторони захисту, є явно несправедливим через його суворість, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65, 66, 67 КК України врахував, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини злочину, небезпечність хуліганства як посягання на порушення громадського порядку, особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має офіційне місце роботи та постійне місце мешкання, за якими характеризується позитивно, є учасником бойових дій в зоні проведення АТО, нагороджений державними відзнаками, раніше не судимий, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Окрім того судом враховано відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання та наявність обставини, передбаченої ст. 67 КК України у виді вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. За такого, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, визначена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 міри покарання у виді позбавлення волі, належним чином вмотивував своє рішення.

Разом з тим, згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції бере до уваги ступінь вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має вищу освіту, офіційне місце роботи та постійне місце проживання, з лютого 2005 року проходить службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції України, раніше не судимий, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання, в зв`язку з чим вважає за можливе звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, визначені положеннями ч.1 ст.76 КК України.

Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції також враховує вимоги ч. 2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки, виховує двох неповнолітніх синів.

Про те, що ОСОБА_8 не є соціально небезпечною особою свідчить і такі обставини - перебуваючи на службі у підрозділах спеціального призначення за власної ОСОБА_8 ініціативи був включений до складу сил та засобів УМВС України в Миколаївській області для виконання бойових завдань із стримування збройної агресії рф на території Донецької та Луганської областей, має статус учасника бойових дій в зоні проведення Антитерористичної операції, має державні нагороди та відзнаки, Указом Президента України від 17.02.2016№53/2016 нагороджений відзнакою Президента України «За участь в Антитерористичній операції», неодноразово нагороджений Міністром внутрішніх справ України та Головою Національною поліції України відомчими відзнаками та нагрудними знаками, за місцем служби має бездоганну професійну репутацію та позитивну характеристику.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, бездоганну поведінку ОСОБА_8 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливо без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає задоволення, а вирок суду в частині призначення покарання зміні на підставі вимог ст.409 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Так, оскаржуваним вироком, ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбуття покарання, з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти про зміну місця мешкання та роботи.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності визначених ст. 49 КК України.

Заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , думки учасників апеляційного провадження, які не заперечували проти задоволення клопотання, суд апеляційної інстанції вважає заявлене клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

Положеннями ст.49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 та ст. 106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно обвинувального акта, ОСОБА_9 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, подія якого відбулася у березні 2020 року. Разом з тим, суд першої інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_9 з ч. 4 на ч. 2 ст. 296 КК України. Відповідно до ч.1 ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення відноситься до нетяжких злочинів.

Пунктом 3 ч.1ст.49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

З дня вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, минуло п`ять років, стороною обвинувачення не надано суду апеляційної інстанції доказів того, що ОСОБА_9 вчинив інше кримінальне правопорушення чи ухилявся від досудового розслідування або суду, обвинувачений не заперечує проти закриття кримінального провадження із нереабілітуючих підстав.

З огляду на наведене, у даному кримінальному провадженні закінчився строк давності, передбачений п.2 ч.1ст.49 КК України. За такого, на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, ОСОБА_9 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 за ч.2 ст. 296 КК України, підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст.376, 404, 405,407, 409, 417, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 - закрити

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року, стосовно ОСОБА_8 , - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.4 ст.296 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком

1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця мешкання та роботи.

Іспитовий строк рахувати з дня ухвалення вироку суду першої інстанції, тобто з 22 квітня 2024 року.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року, стосовно ОСОБА_9 скасувати.

На підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження за ч.2 ст. 296 КК України щодо ОСОБА_9 закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді