Справа №592/3967/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1342/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Встановлення або поширення злочинного впливу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2024 року, якою обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України.

Під час судового засідання даного кримінального провадження, прокурор ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Вказане клопотання прокурора обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряд тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, тривалий час не з`являвся в судові засідання, раніше судимий, офіційно не працює та не має джерел прибутку. Відповідно, єдиним запобіжним заходом, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого є тримання під вартою.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2024 року, обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 18 жовтня 2024 року, включно без визначення розміру застави.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 звернулася до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2024 року та ухвалити нову ухвалу про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що обвинувачений тривалий час восени 2023 року та зимою 2024 року перебував на лікуванні, через перенесення коми, має провали в пам`яті. Перебуваючи за місцем мешкання в м. Конотоп, не вчиняв жодних дій з метою впливу на свідків.

Крім того, апелянт зауважує про те, що стороною обвинувачення не доведено існування ризику переховування ОСОБА_7 від суду, зважаючи на те, що останній має міцні соціальні зв`язки (батька та дружини), двох неповнолітніх дітей, які проживають з ним.

Відповідно, посилання суду на те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою не можуть запобігти ризикам, є безпідставними.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник - адвокат ОСОБА_6 (шляхом направлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення) та прокурор повідомлені належним чином, на підтвердження чого від обвинуваченого та захисника надійшла розписка про отримання повідомлення.

До початку апеляційного розгляду, від прокурора надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, обвинувачений ОСОБА_7 , не заявив клопотання про розгляд провадження за його участі, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності обвинуваченого та прокурора.

Тому, заслухавши доповідь головуючого-судді, позицію захисника ОСОБА_6 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Так, відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, при вирішення питання щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, вищезазначених вимог Закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України, про застосування до останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Відповідно, висновок суду про те, що неможливо запобігти ризикам, які наявні на час обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, переховування від суду, незаконний вплив на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як зазначено у п.3 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСП у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).

Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчать ті обставини, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряд тяжких та особливо тяжких злочинів, неодноразово не з`являвся на виклики суду, достовірно знаючи про розгляд справи, що стало підставою для надання дозволу на затримання.

Отже, така процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 стала підставою звернення прокурора до суду з клопотанням про застосування відносно останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також є необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Також у своїх рішеннях суд зазначав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Вищенаведене вказує на існування ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

Також судом враховано наявність ризику незаконного впливу на свідків, оскільки вони судом не допитані, що свідчить про високий ступень ймовірності впливу на останніх з боку обвинуваченого ОСОБА_7 .

Окрім цього, колегія суддів зауважу про те, що відповідно до ч. 3 ст. 370 КПК України, суд ухвалює рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими саме під час судового розгляду та оціненими відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Так, надані покази свідків під час досудового розслідування не мають жодного юридичного значення для суду під час розгляду кримінального провадження та ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення.

Існування ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення обґрунтовується тим, що останній не працевлаштований, не має постійного джерела доходів. Вказані обставини можуть сприяти обвинуваченого вчинити інші злочини.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах кримінального провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, незаконного впливу на свідків в кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційні доводи захисника про можливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки враховуючи встановлені судом ризики, більш м`який запобіжний захід не буде запобігати встановленим у справі ризикам.

Наявність у обвинуваченого фактичного місця проживання не може бути визнано таким чинником, який сам по собі нівелює встановлені у кримінальному провадженні ризики, зокрема переховуватися від суду.

До апеляційної скарги не додано переконливих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, які здатні реально вливати на його поведінку та могли би бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченого та реальною гарантією запобігти ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Захисником в апеляційній скарзі не наведено відомості, які підтверджують, що у соціальному, сімейному, матеріальному стані обвинуваченого сталися суттєві зміни, чи з`явилися нові обставини, які не були предметом дослідження судом першої інстанції і не були ним враховані, та які суттєво могли би вплинути на висновки про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 будь-якого альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує утримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,422 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2024 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4