КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7546/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року задоволено клопотання начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на майно, яке вилучене 19.09.2024 року під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model1906G7G ІМЕІ1 НОМЕР_1 чорного кольору; блокнот коричнево-жовтого кольору з написом «Nature»; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL- BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; флеш-носій «Samsung».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02

жовтня 2024 року про задоволення клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора від 02.10.2024 року щодо накладення арешту на майно, яке було вилучено під час обшуку у ОСОБА_6 , а саме: мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model M1906676 IMEI1 НОМЕР_1 ; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL- BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; USB-накопичувач «Samsung64 USB3.1 сірого (срібного) кольору, та зобов`язати сторону обвинувачення повернути їх ОСОБА_6 за належністю.

Обгрунтовуючи скаргу, адвокат посилається на те, що до теперішнього часу ОСОБА_6 не отримував запрошення для участі у справі щодо накладення арешту на зазначене майно.

Зазначав, що оскільки вилучене у ОСОБА_6 майно не входить до переліку майна, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, воно є тимчасово вилученим, а отже щодо нього підлягають застосуванню вимоги ст.ст. 167, 168 КПК України.

При цьому частиною 2 статті 168 КПК України встановлено порядок такого тимчасового вилучення, яким визначено, що тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

При цьому, в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року відсутній дозвіл на вилучення мобільних телефонів, ноутбуків та зовнішніх накопичувачів інформації, натомість зазначенопро відмову у задоволенні іншої частини клопотання.

Окрім того, зазначена норма закону прямо передбачає, що у разі необхідності слідчий чи прокурор виготовляє за допомогою технічних, програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно- комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах і копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Відповідно до норм цього закону ОСОБА_6 надавав доступ до інформації у відповідних телефоні, ноутбуку та USB-накопичувачі та пропонував її скопіювати, але слідчий наполіг лише на тому, що він їх однаково вилучить, що повинно бути відображено у відеозапису до протоколу обшуку, який відповідно до закону є невід`ємною частиною цього протоколу.

Таким чином вилучення зазначеного майна відбулось із порушенням встановлених законодавством обмежень і є безпідставним, оскільки саме через відмову слідчого додержатись порядку отримання копії інформації, який передбачений законодавством, ОСОБА_6 позбавлений можливості користуватись своїм майном, а інформація із зазначених пристроїв неправомірно перейшла у володіння органу досудового слідства.

Скаржник зазначає, що відповідно до змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року (справа № 761/35277/24 провадження № 1-кс/761/23411/2024) накладено арешт на все вилучене під час обшуку майно.

При цьому прокурором не надано, а слідчим суддею не досліджено, жодного реального доказу наявності протиправності дій, на яку посилався прокурор.

Усі долучені до відповідного клопотання матеріали не містять жодних даних про злочинні дії будь-кого.

На думку скаржника, слідчим суддею рішення про накладення арешту ухвалено на підставі обставин, які не мали жодного належного підтвердження, не відповідалиматеріалам провадження, тобто не були доведені стороною обвинувачення. При цьому, досудове розслідування здійснюється вже 19 місяців.

Апелянт вважає, що відсутні будь-які законні правові підстави для вилучення та подальшого утримання органом досудового розслідування вищевказаного майна ОСОБА_6 та позбавлення або обмеження права власності на це майно.

Посилається на те, що з урахуванням позиції ЄСПЛ з цього питання логічним є висновок про відсутність в матеріалах цього кримінального провадження достатніх даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння вищевказаним майном, а сама ухвала слідчого судді не відповідає вимогам ст. 370 КПК України оскільки є незаконною, необгрунтовною та невмотивованою.

Враховуючи наведене та мотивування клопотання прокурора, адвокат вважає, що в розумінні вимог ст. 132 КПК України прокурор не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, у відповідності до ст.94 КПК України належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, тобто у такому випадку неможливо досягти інтересів досудового розслідування, забезпечити збереження речових доказів, які у подальшому можуть досліджуватись судом.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року підлягає скасуванню, як незаконна, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , за недоведеності необхідності арешту майна.

В доповненнях до апеляційної скарги, що надійшли до Київського апеляційного суду 28.11.2024 року апелянт посилається на неправильне застосування передбачених законом підстав для арешту майна та неспіврозмірність обмеження права власності завданням, які будуть досягнуті таким обмеженням.

Також вказує на те, що слідчий суддя не зазначив в оскаржуваній ухвалі строк дії вжитого заходу, що є грубим порушенням прав власника майна.

В доповненнях до апеляційної скарги, які подані адвокатом ОСОБА_7 18 грудня 2024 року, скаржник посилається на проведення досудового розслідування без внесення відповідних відомостей до ЄДРСР та на відсутність будь-якого обґрунтування наявності кваліфікуючої ознаки «…що призвело до тяжких наслідків».

Вказує на те, що в порушення ст. 172 КПК власника майна не було запрошено для участі у судовому засіданні.

Посилається на ігнорування слідчим суддею вимог ст.ст. 84-87, 89, 93, 99 КПК України та вимог ст. 173 КПК України.

В судове засідання прокурор та власник майна не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена в частині накладення арешту на мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model1906G7G ІМЕІ1 НОМЕР_1 чорного кольору; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL - BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; флеш-носія «Samsung», колегія суддів переглядає законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді лише у цій частині.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у провадженні Головного слідчого управління Служби безпеки України перебувають матеріали кримінального провадження №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у 2022 році у громадян України ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інших невстановлених осіб виник злочинний умисел, спрямований на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, виконання ними завдань за призначенням, покладених на них Конституцією України - стримування та відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

На виконання злочинного умислу, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інші невстановлені особи, розробили план злочинних дій, згідно якого вони, з метою зниження обороноздатності та військового потенціалу України, послаблюючи фінансову стійкість Збройних сил України та інших військових формувань, маючи намір власного збагачення, повинні були діючи у тому числі як фізичні особи - підприємці, використовуючи підконтрольні суб`єкти господарювання, а також військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, шляхом використання підроблених документів та за сприяння зацікавлених осіб замовника, забезпечити участь та перемогу у публічних закупівлях, замовниками якими є, у томі числі, Державна прикордонна служба України, Національна гвардія України, Державна кримінально- виконавча служби України.

В подальшому, відповідно до плану злочинних дій, після перемоги у публічних закупівлях, діючи за попередньою змовою забезпечити укладення договорів та постачання майна та продуктів харчування замовнику неналежної якості (тобто такої, що не відповідає державним та військовим стандартам та технічним умовам, а також створює реальну небезпеку життю та здоров`ю військовослужбовців, які їх використовуватимуть, та як наслідок, унеможливлює виконання ними завдань за призначенням) та за завищеними цінами, при цьому отримати відповідні грошові кошти та використовуючи незаконні схеми мінімізації податків розподілити їх між учасниками.

Для реалізації злочинного плану зазначеними особами були розподілені злочинні ролі та дії кожного, у томі числі інших учасників злочину.

Встановлено, що протягом 2022 - 2024 років ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інші, діючи умисно, протиправно, реалізуючи спільний умисел, спрямований на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, з метою зниження обороноздатності та військового потенціалу України, послаблюючи фінансову стійкість Збройних сил України та інших військових формувань, маючи намір власного збагачення, шляхом використання підроблених документів та за сприяння зацікавлених осіб замовника, приймали участь у публічних закупівлях, за результатами яких, з замовниками - державною прикордонною службою України, Національною гвардією України, Державною кримінально-виконавчою службою України укладались відповідні договори про закупівлі.

Водночас, на виконання свого злочинного умислу, фактично товари та продукти придбавались низької якості у фізичних осіб, а інша група товарів і продуктів підроблялась шляхом використання обладнання для його виготовлення, заміни бірок і етикеток щодо виробника та дати виготовлення товару.

Таким чином, у період 2022 - 2024 років ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими суб`єктами господарювання, задіяними у злочині, з метою перешкоджання законній діяльності Збройних сил України та інших військових формувань в особливий період та власного збагачення, здійснено поставку підроблених та неякісних товарів на суму понад 500 млн. грн.

В ході досудового розслідування встановлено, що за місцями проживання, офісних приміщеннях, складських приміщеннях, об`єктах нерухомості, транспортних засобах та іншому рухомому та нерухомому майні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також інших осіб, причетних до вчинення злочинів, можуть зберігатись речі та документи, які містять в собі відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також відображають діяльність вищевказаних суб`єктів господарської діяльності з підприємствами - замовниками Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України та Державної кримінально-виконавчої служби України.

19.09.2024 року на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході проведення обшуку виявлено: мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model1906G7G ІМЕІ1 НОМЕР_1 чорного кольору; блокнот коричнево-жовтого кольору з написом «Nature»; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL- BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; флеш-носій «Samsung».

20.09.2024 року постановою слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_13 вищезазначене майно визнано речовими доказами.

24.09.2024 року до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, про арешт майна.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що у провадженні Головного слідчого управління Служби безпеки України перебувають матеріали кримінального провадження №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України.

В ході проведення обшуку виявлено: мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model1906G7G ІМЕІ1 НОМЕР_1 чорного кольору; блокнот коричнево-жовтого кольору з написом «Nature»; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL- BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; флеш-носій «Samsung».

20.09.2024 року постановою слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_13 вищезазначене майно визнано речовими доказами.

У клопотанні прокурор вказав, що метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Прокурор просив накласти арешт на майно з метою збереження речових доказів, оскільки воно відповідає критерієм ст. 98 КПК України, оскільки у сторони обвинувачення є підстави вважати, що вилучені матеріальні об`єкти зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, що можуть бути використані, як докази, а саме обставини, що підтверджують зв`язок, спілкування, ієрархічну підпорядкованість осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, мають значення доказів у кримінальному провадження, підтверджують вчинення кримінального правопорушення, а саме перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, виконання ними завдань за призначенням, покладених на них Конституцією України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року задоволено клопотання начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на майно, яке вилучене 19.09.2024 року під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model1906G7G ІМЕІ1 НОМЕР_1 чорного кольору; блокнот коричнево-жовтого кольору з написом «Nature»; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL- BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; флеш-носій «Samsung».

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, про арешт майна, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речових доказів та запобігання їх приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: мобільний телефон Xiaomi Redmi Note8 Pro Model1906G7G ІМЕІ1 НОМЕР_1 чорного кольору; ноутбук MSI SKU:GS 60 6QE-410 XPL- BB7670H16G1T0DXX та зарядний пристрій S930404250D0410G04007221 до ноутбука; флеш-носій «Samsung», оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 20.09.2024 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам апелянта, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Що стосується доводів апелянта про те, щов ухвалі про арешт майна не доведено можливість використання арештованого майна, як доказу у кримінальному провадженні, то такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Так, дослідивши доводи клопотання слідчого та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальним об`єктом, який міг зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та мають значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України є підставою для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апелянта про те, що ОСОБА_6 не є стороною кримінального провадження, то такі доводи висновків слідчого судді не спростовують, оскільки з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, колегія суддів вважає безпідставними. Як убачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

З урахуванням наведеного, відсутність вищевказаного майна ОСОБА_6 у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.09.2024 року про дозвіл на обшук за адресою проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 ,не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, суперечать матеріалам справи, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Не спростовують висновків суду і доводи скаржника про нерозумність та неспівмірність обмеження права ОСОБА_6 у користуванні арештованим майном завданням кримінального провадження, оскільки, на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, з огляду на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Доводи апеляційних скарг про те, що слідчим суддею, в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України не повідомлено власників майна про розгляд клопотання прокурора, не є підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді, оскільки з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власників майна.

Відносно доводів скарги про те, що майно, на яке накладено арешт, є важливим та необхідним для ОСОБА_6 , оскільки вказане майно є засобами зв`язку та обробки інформації і його вилучення призведе до обмеження службової діяльності ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на підтвердження цих доводів скаржником не надано будь-яких беззаперечних доказів, а отже такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження, відтак ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4