ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/490/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 25 жовтня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кутьківка, Дворічанського району, Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,-

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 150 годин громадських робіт.

Як встановив суд, 15 серпня 2024 року приблизно о 21:50 годині ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, знаходився на парковці ринку «Соллі», розташованій за адресою: м. Харків, вул. Нескорених (Героїв Праці) буд. 13, де у нього на грунті неприязних стосунків стався конфлікт з раніше знайомим йому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В ході вказаного конфлікту ОСОБА_7 , маючи раптово виниклий протиправний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_10 , підійшов до нього і умисно наніс потерпілому один удар кулаком правої руки в район обличчя, а саме лівої вилиці. Далі ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел, тримаючи ОСОБА_9 своєю лівою рукою за його праву руку, умисно наніс йому ще один удар кулаком правої руки в район обличчя, а саме лівої вилиці, післячого припинив свої протиправні дії і пішов з місця вчинення кримінального правопорушення. Внаслідок умисно нанесених ОСОБА_7 ударів, потерпілому ОСОБА_10 були спричинені, згідно висновку судово-медичного експерта - синці на голові, які виникли від дії тупих твердих предметів, викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів і за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вказані дії ОСОБА_7 суд кваліфікує як кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, а саме як умисне легке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений, просить вирок суду першої інстанції частково скасувати та змінити покарання з 150 годин громадських робіт на штраф. Зазначає, що він став на шлях виправлення, перестав вживати алкогольні напої, вести аморальний спосіб життя, офіційно працевлаштувався на роботу до КП «Харків-Сигнал» на посаду дорожнього робітника, де у подальшому переведений на посаду чистильника металу. Звертає увагу на те, що покарання у виді громадських робіт може зашкодити його офіційному працевлаштуванню, оскільки він працює повний робочий день 5 днів на тиждень.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив призначити йому покарання у виді штрафу, вислухавши думку прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та не вбачав перешкод щодо призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було здійснено в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій останнього за ч.1 ст.125 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами сторони захисту щодо зайвої суворості призначеного покарання, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів звертає увагу, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12.07.2018 року у справі № 745/398/16-к).

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до якої категорії тяжкості відносить кримінальне правопорушення (ст. 12 КК). Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, санкція якого, передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки дотримання загальних засад призначення покарання повинно бути гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 298/95/16-к, про те, що у частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

При цьому, як вбачається з мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт, будь-яким чином не обґрунтував в оскаржуваному судовому рішенні свої висновки про неможливість виправлення обвинуваченого при призначенні йому менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.125 КК України, ніж громадські роботи.

Належить також врахувати, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Слід також звернути увагу, що судовий розгляд кримінального провадження було здійснено в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні, оскільки обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорював встановлені в результаті досудового розслідування обставини.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Отже, вищенаведені обставини свідчать про можливість призначення покарання обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж громадські роботи, а тому, на переконання колегії суддів, призначене судом покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України у виді 150 годин громадських робіт не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваного вироку, на підставі п.2 ч.1 ст.407, п.1 ч.1 ст.408, ст.414 КПК України, та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо зайвої суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів, є слушними та обґрунтованими, оскільки судом першої інстанції недостатньо враховані усі обставинам цього кримінального провадження, відомості про особу обвинуваченого та ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, внаслідок чого призначене покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт є явно несправедливим за своєю суворістю.

При призначенні покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України, колегія суддів враховує характер і ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, фактичні обставини кримінального провадження, а саме відсутність тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення та будь-яких цивільних вимог з боку потерпілого до обвинуваченого.

Колегія суддів також враховує відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який: раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не одружений.

Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що після вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_7 офіційно працевлаштувався, що підтверджується відомостями трудової книжки серії АН №742165, наданої обвинуваченим в суді апеляційної інстанції, відповідно до якої він з 02 вересня 2024 року прийнятий на посаду дорожнього робітника в КП «Харків-Сигнал», а з 01 жовтня 2024 року переведений на посаду чистильника металу, відливок, виробів та деталей.

Під час апеляційного розгляду прокурором не оспорювались зазначені відомості. Більш того, з урахуванням таких відомостей, прокурор вважав за можливим змінити оскаржуваний вирок та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу, але в максимальних межах санкції, передбаченої ч.1 ст.125 КК України.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням вимог статей 50, 65 КК України, фактичних обставин вчинення кримінального провадження, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу ОСОБА_7 , наявності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дійшла висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу, але в максимальному розмірі, що передбачений санкцією цього Закону.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

В решті вирок Московського районного суду м.Харкова від 25 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: