У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 5 ст. 111-1 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, а також посади, пов`язані з наданням публічних послуг, на строк десять років та з конфіскацією усього належного йому майна.

Ухвалено початок строку відбування ОСОБА_7 покарання рахувати з дня його затримання на виконання даного вироку після набрання ним законної сили.

Обраний відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважати продовженим відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України до набрання даним вироком законної сили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити ОСОБА_7 покарання до 5 років позбавлення волі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_6 зазначив, що згідно з повідомленням УСБУ в Миколаївській області від 10.08.2023, ОСОБА_7 переховується на тимчасово окупованій території України, а саме у м. Скадовську Херсонської області, тим самим він ухиляється від явки до суду.

Але у судовому засіданні не допитано жодної особи, яка б стверджувала про місце перебування ОСОБА_7 на непідконтрольній уряду України території, зважаючи на це стороною захисту було заявлено клопотання про зупинення розгляду кримінального провадження, до встановлення місця перебування обвинуваченого, але суд розглянув кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого, що унеможливило збір доказів про те, що ОСОБА_7 під чає окупації м. Снігурівка міг перебувати у стані крайньої необхідності, що може бути підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності.

Зазначив, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Характеризується позитивно. Приймаючи до уваги ці обставини, захисник просив призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вважає, що оскаржуваний вирок через свою суворість є явно не справедливим, та таким, що підлягає зміні.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

24.02.2022 указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України запроваджений воєнний стан на всій території України, строк дії якого був неодноразово продовжений та діє на теперішній час.

24.02.2022 військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію Україну та здійснили військову окупацію частини території України, в тому числі м. Снігурівку Баштанського району Миколаївської області та встановили контроль над нею, у тому числі через створені окупаційні адміністрації.

Таким чином у період з 19.03.2022 по 10.11.2022 територія Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області вважалася окупованою, оскільки фактично перебувала під владою збройних сил російської федерації.

Водночас громадянин України ОСОБА_7 , який проживав в м. Снігурівка Баштанського району Миколаївської області, був достеменно поінформованим, що у 2014 році розпочалась збройна агресія російської федерації проти України, а також те, що з 24.02.2022 вона переросла у широкомасштабне вторгнення військ російської федерації на територію суверенної держави, до громадянства якої він належить.

Проте в силу свого життєвого і професійного досвіду, усвідомлюючи, що Україна є унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю територію держави, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, громадянин України ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Снігурівка Баштанського району Миколаївської області, починаючи з 22 серпня 2022 року, діючи в інтересах та на користь російської федерації, умисно надав згоду на добровільне зайняття посади директора так званого «Муниципального унитарного предприятия «Снигирёвское благоустройство» (далі «МУП «Снигирёвское благоустроство»).

01.09.2022 ОСОБА_7 на виконання вказаного вище указу «О создании Муниципального унитарного предприятия «Снигирёвское благоустройства» надав документи до так званої «Податкової служби Херсонської області» з метою реєстрації незаконно створеного підприємства «МУП «Снигирёвское благоустроство». За результатами проведених ОСОБА_7 дій створено юридичну особу «МУП «Снигирёвское благоустроство» (номер запису обліку - ), про що внесено відповідні відомості до так званого «Реєстру юридичних осіб, які здійснюють діяльність на території Херсонської області». Відповідно до встановлених відомостей «МУП «Снигирёвское благоустроство» як юридична особа зареєстроване за адресою вул. Жовтнева, 45 м. Снігурівка, однак фактично свою діяльність підприємство здійснювало за адресою: вул. Суворова, 33 м. Снігурівка.

Разом з цим, 01.09.2022 ОСОБА_7 , керуючись ідеологічними та корисливими мотивами, розпочав здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції на посаді директора так званого «МУП «Снигирёвское благоустройство» (номер запису обліку - ), які спрямовувались на підтримку окупаційного режиму та забезпечення діяльності незаконного підприємства, створеного незаконним органом влади так званою «ВЦА Снігурівського району» під контролем окупаційної влади, а саме: здійснював прийом на роботу працівників для забезпечення діяльності підконтрольного йому підприємства; встановлював графік роботи, проводив колективні наради з організації роботи підконтрольного йому підприємства; отримував грошові кошти та надавав вказівки підконтрольним йому робітникам бухгалтерського відділу на здійснення виплат заробітної плати та матеріальної допомоги працівникам так званого «МУП «Снигирёвское благоустройство» в грошовій валюті російської федерації (рублях); формував та передавав звітність роботи підконтрольного йому підприємства, в тому числі пов`язану з використанням наданих підприємству коштів; здійснював розпорядження комунальним майном, яке поставлено на облік незаконно створеного підприємства так званого «МУП «Снигирёвское благоустройство».

Злочинна діяльність ОСОБА_7 була припинена 11.11.2022 у зв`язку зі звільненням ЗСУ Снігурівської ОТГ Баштанського району Миколаївської області.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території та його дії кваліфіковані за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, шляхом публікації оголошення у газеті «Урядовий кур`єр».

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд встановив таке.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому злочину за обставин, встановлених судом, є правильними. Дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 111-1 КК України. В цій частині вирок апелянтом не оскаржується.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить їх аналіз відповідно до ст. 404 КПК України, та перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, захисник ОСОБА_6 оскаржує вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, вважає його занадто суворим, просить його пом`якшити.

Посилається на те, що суд розглянув кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого, що унеможливило збір доказів про те, що ОСОБА_7 під чає окупації м. Снігурівки міг перебувати у стані крайньої необхідності, що на думку захисника, може бути підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Що стосується цих доводів захисника, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_7 , як підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, повідомлення від про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України від 13.01.2023, у відповідності до вимог ст. 111-112, 276-279 та глави 11 КПК України, 18.01.2023 було опубліковане в газеті «Урядовий кур`єр» (т.1 а.с. 166-167) та 16.01.2023 на сайті офісу Генерального прокурора (т.1 а.с. 169).

Крім того, одночасно на вказаних ресурсах були опубліковані повістки про виклики ОСОБА_7 до органу досудового розслідування для вручення повідомлення про підозру.

26.01.2023 ОСОБА_7 був оголошений в розшук (т.1 а.с. 170) та на підставі дозволу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.08.2023, в межах даного кримінального провадження проводилось спеціальне досудове розслідування (т.1 а.с. 183-186).

Також ОСОБА_7 неодноразово викликався до слідчого (прокурора), у тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (в газеті «Урядовий кур`єр») і на офіційному сайті офісу Генерального прокурора (т.1 а.с. 166-169, 187-192).

Повістки про виклики ОСОБА_7 на стадії судового провадження були опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме в газеті «Урядовий кур`єр», на веб-сайті Баштанського районного суду Миколаївської області, на веб-сайті офісу Генерального прокурора, передавалися через захисника, надсилалися на останню відому адресу його проживання.

Згідно з повідомленням УСБУ в Миколаївській області від 10.08.2023, ОСОБА_7 переховується на тимчасово окупованій території України, а саме у м. Скадовську Херсонської області, тим самим він ухиляється від явки до суду.

Відповідно до ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 17.06.2024 відносно ОСОБА_7 здійснюється спеціальне судове провадження (т.1 а.с. 203-205).

При цьому інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду захищав захисник ОСОБА_6 , який не був пасивним у своїй діяльності, оскільки висловлював свої заперечення проти заявлених клопотань сторони обвинувачення, брав участь в перехресному допиті свідків, ставлячи їм питання, у судових дебатах заперечував обґрунтованість обвинувачення та просив оцінити дії обвинуваченого з точки зору його перебування в стані крайньої необхідності з викладенням обґрунтувань своєї позиції.

Ці ж самі доводи щодо перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані крайньої необхідності захисник також висловив в апеляційній скарзі та з цих підстав просив призначити обвинуваченому менш суворе покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення та судом першої інстанції були вжиті всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_7 , як підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

Тому доводи захисника в цій частині не є слушними.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів встановила таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким.

Також враховано обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого, вчинення злочину обвинуваченим з використанням умов воєнного стану та відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

Окрім того, суд врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, не має негативної характеристики за місцем проживання, характер вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, ухилення обвинуваченого від слідства та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

З урахуванням того, що вчинений ОСОБА_7 злочин в умовах воєнного стану є особливо небезпечним для українського суспільства та незалежності держави, як такий, що загрожує їх фактичному існуванню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 5 ст. 111-1 КК України, з позбавленням права обіймати відповідні посади та з конфіскацією усього належного йому майна.

При цьому покарання, яке призначив суд першої інстанції за цією статтею, наближене до мінімального. Тому не можна вважати його занадто суворим, як про це зазначає захисник, ураховуючи вищевказані обставини.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк, а також додаткового покарання, є правильним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3