судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно ОСОБА_2 , (справа № 953/3196/23, провадження № 51-4503км24).
27 березня 2025 року колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, розглянувши касаційну скаргу засудженого на вирок Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно ОСОБА_2 , більшістю голосів ухвалила постанову про залишення без зміни вироку Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно ОСОБА_2 , а касаційу скаргу засудженого ОСОБА_2 залишила без задоволення.
При ухваленні цього рішення я голосувала проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
З висновками колегії суддів в частині доведення винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, тобто у відкритій відмові виконати наказ начальника - непокорі, вчиненій в умовах воєнного стану погоджуюсь.
Однак вважаю, що оскаржені судові судові рішення в частині призначення покарання підлягали зміні з таких підстав.
Викладаючи мотиви та підстави залишення без змін призначеного обвинуваченому ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, колегія суддів вважала, що таке покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК України, погодившись з висновком судів першої та апеляційної інстанції, які врахували характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, яке є небезпечним тяжким військовим злочином, оскільки вчинене під час широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України і введеного воєнного стану, посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі й породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, а отже, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.
Крім того, суд касаційної інстанції визнав неможливим призначення засудженому покарання із застосуванням статей 69, 75 КК України.
Вважаю, що обставини даного провадження, зокрема ті, що стосуються особи обвинуваченого, надавали суду підстави для висновку про те, що призначене покарання є явно несправедливим через суворість.
Правовий зміст справедливості як засади кримінального судочинства полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Використання, власне, справедливості як виміру суттєвості порушень дозволяє оцінити характер допущених порушень не з формальних позицій, а з точки зору реального впливу на характер та зміст ухвалюваного рішення.
Несправедливість судового рішення, на відміну від його формальної невідповідності закону, створює таке становище, коли невиправлення судової помилки спотворює суть правосуддя, руйнує баланс конституційно значущих цінностей, у тому числі прав і законних інтересів засуджених, а отже, суперечить конституційному імперативу, відповідно до якого права та свободи людини і громадянина є найвищою цінністю.
Повертаючись до цього провадження, слід зазначити, що судами встановлено ряд обставин, що стосуються особи засудженого ОСОБА_2 , а саме: перебування у нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей, наявність офіційного статусу учасника бойових дій, поганий стан здоров`я, що підтверджено відповідними довідками про лікування під час військової служби. Крім того, у касаційній скарзі засуджений зазначив, що в грудні 2022 року йому вручили повістку для виклику до військомату, в той час він був працевлаштований і мав бронювання, однак, незважаючи на наявність бронювання, він погодився мобілізуватися до лав ЗСУ.
Однією з умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.
Наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що свідчить про можливість застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_2 покарання із застосуванням цієї статті - перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а саме, до покарання у виді у виді тримання в дисциплінарному батальйоні.
Таке покарання було б справедливим та надало б можливість засудженому продовжувати захищати Батьківщину від збройної агресії.
Отже, вважаю, що касаційна скарга підлягала частковому задоволенню, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року та ухвала Харківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно ОСОБА_2 - зміні, пом`якшивши призначене ОСОБА_2 покарання за ст. 402 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді у виді тримання в дисциплінарному батальйоні на строк два роки.
Суддя ОСОБА_1