Провадження 11-кп/824/426/2025 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисниці ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0004258 від 27.05.2019 за апеляційною скаргою захисниці обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокатки ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, маючого середню освіту, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:

- 23 листопада 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна;

засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років;

вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_9 , 27 травня 2019 року, близько 03 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин тримаючи в правій руці ніж, підійшов позаду до ОСОБА_10 , який в цей час його не помітив, та наніс потерпілому три ножові поранення живота та грудної клітини. Після цього, вважаючи, що нанесених ударів не достатньо для настання смерті потерпілого ОСОБА_10 , наніс останньому один удар ножем в область обличчя, однак через фізичний опір останнього, з причин, які не залежали від його волі, не зміг довести свій злочинний намір, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 до кінця.

В апеляційній скарзі захисниці указано на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування скарги вказала, що висновок суду щодо встановлення вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину не є доведеним та суперечить обставинам справи. Звернула увагу, що під час допиту в судовому засіданні 02 червня 2022 року, потерпілий ОСОБА_10 , повідомив, що не впізнає в обвинуваченому ОСОБА_9 особу, яка завдала йому тілесних ушкоджень, вказав, що особа, яка завдала йому тілесне ушкодження має відмінні від обвинуваченого риси обличчя та зріст, а його повідомлення, що саме ОСОБА_9 завдав йому тілесне ушкодження під час проведення «впізнання» в кареті швидкої допомоги на місці події не відповідає дійсності, оскільки він не пам`ятав цього, адже перебував у шоковому стані. Окремо зазначив, що на стадії досудового розслідування на нього чинився тиск та погрози з боку слідчого, що свідчить про надання потерпілим правдивих свідчень в суді. Вважає, що судом взято до уваги неналежні та недопустимі докази, а саме: показання свідків поліцейських ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , фельдшера швидкої допомоги ОСОБА_13 , які були неправильно розцінені судом, оскільки проведення вказаного впізнання за їх участі було незаконним та з порушенням процесуального порядку у зв`язку з перебуванням потерпілого у шоковому стані; показанням свідка ОСОБА_14 , який лише повідомив обставини вчиненого кримінального правопорушення та зазначив, що впізнає обвинуваченого за рядом ознак, однак вказані свідчення є суперечливими, оскільки свідок ОСОБА_14 давав також свідчення, що не впізнає особу обвинуваченого як особу, яка завдала поранення ОСОБА_10 . Окрім цього, захисник зазначає, що протокол проведення слідчого експерименту від 27 травня 2019 року за участі свідка ОСОБА_14 та протокол проведення слідчого експерименту від 07 червня 2019 року за участі потерпілого ОСОБА_10 не є належними та допустимими доказами. Посилаючись на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17, вважає, що протоколи наведених слідчих експериментів підпадають під ознаки повторних допитів, оскільки потерпілий ОСОБА_10 в суді повідомив, що при допиті в поліції на нього здійснювався тиск і погрози, тому проведення вказаного слідчого експерименту було наслідком його допиту, що суперечить поясненням потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 , наданих в судових засіданнях. Просила вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді й вичерпанням можливостей для їх отримання.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисниці та обвинуваченого, які подану апеляційну скаргу підтримали, підтвердили її доводи та просили її задовольнити;

прокурорів, які апеляційну скаргу сторони захисту вважали необґрунтованою, у зв`язку із чим просили залишити її без задоволення;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Аналіз положень ст. ст. 84, 85, 86, ст. 94 та ч. 3 ст. 370 КПК України у їх сукупності дає підстави стверджувати те, що винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення доводиться доказами дослідженими у ході судового розгляду і оціненими судом з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Цих вимог закону судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 , яким його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, дотримано не було.

Як органом досудового розслідування так і судом першої інстанції із належною повнотою були встановлені факт та обставини завдання потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, зокрема час, місце та обставини завдання потерпілому тілесних ушкоджень, їх перелік, локалізація та ступінь їх тяжкості. Ці обставини стверджуються зібраними у справі доказами, у тому числі і показаннями потерпілого, протоколами слідчих експериментів із участю потерпілого та свідка ОСОБА_15 , показаннями свідків, висновком судово-медичного експерта та іншими доказами. Ці обставини учасниками судового провадження не оспорюються.

Поряд із цим у ході судового розгляду не здобуто доказів про те, що тілесні ушкодження потерпілому були завдані саме обвинуваченим ОСОБА_9 . З об`єктивної сторони злочин, що передбачений ч.1 ст.115 КК України проявляється в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині. За змістом ч.2 ст. 15 КК України закінченим замахом на вчинення кримінального правопорушення визнається діяння у ході якого особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчене із причин, які не залежали від її волі. Із урахуванням фактичних обставин кримінального провадження в частині завдання потерпілому тілесних ушкоджень та відповідно до зазначених вище правових норм у даному кримінальному провадженні підлягало доказуванню те, що саме ОСОБА_9 бажаючи настання смерті потерпілого ОСОБА_10 , діючи із цією метою умисно завдав останньому удари ножем в область грудної клітини, живота та голови, однак не довів злочин до кінця із причин, які не залежали від його волі, а саме у зв`язку із тим, що потерпілий та особа, яка була очевидцем цієї події вчинили опір. Між тим, дослідженими у ході судового розгляду доказами не здобуто достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими би доводився факт вчинення ОСОБА_9 зазначених вище дій, тобто наявність у його діях об`єктивної сторони поставленого йому у вину кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, до яких належать також і протоколи слідчих дій, висновки експертів. Між тим, у ході судового розгляду не було встановлено достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими би доводився факт вчинення ОСОБА_9 зазначених вище дій, тобто наявність у його діях об`єктивної сторони поставленого йому у вину кримінального правопорушення.

Так, допитаний у ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_10 категорично заперечив факт завдання йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_9 . При цьому, потерпілий пояснив те, що він бачив особу, яка завдала йому тілесні ушкодження і може її впізнати, проте у ОСОБА_9 він цю особу не впізнає. Під час судового розгляду потерпілий також пояснив обставини з яких він давав показання та приймав участь у слідчих діях на стадії досудового розслідування.

Аналіз указаних показань, які були дані у ході судового розгляду і безпосередньо сприймалися судом не підтверджують факт завдання потерпілому тілесних ушкоджень саме ОСОБА_9 .

Оцінюючи фактичні обставини, які були встановлені за результатами слідчого експерименту проведеного 07.06.2019 року із участю потерпілого, то за результатами цієї слідчої дії були встановлені час, місце та фактичні обставини завдання тілесних ушкоджень потерпілому. Між тим, будь-яких даних про те, що указані тілесну ушкодження потерпілому були завдані саме ОСОБА_9 протокол цього слідчого експерименту не містить. Колегія суддів звертає увагу на те, що потерпілий у ході цієї слідчої дії указував на те, що особу, яка йому завдала тілесні ушкодження він може впізнати. Між тим, у ході досудового розслідування впізнання особи, яка завдала потерпілому тілесні ушкодження, у порядку ст. 228 КПК України проведене не було, а у ході судового розгляду потерпілий заперечив факт завдання йому тілесних ушкоджень саме ОСОБА_9 . Наведене у свої сукупності приводить колегію суддів до переконання про те, що за результатами проведеного слідчого експерименту не було встановлено обставин, якими би доказувалось те, що тілесні ушкодження потерпілому були завдані саме ОСОБА_9 .

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_14 колегія суддів звертає увагу на те, що указаний свідок у ході судового розгляду не допитувався. Допитаний на стадії досудового розслідування у порядку ст. 225 КПК України свідок ОСОБА_14 дав показання щодо часу, місця та фактичних обставин завдання тілесних ушкоджень потерпілому. Проте, у ході допиту свідок ОСОБА_14 не дав показань, які би безумовно указували на те, що указаний злочин був вчинений саме ОСОБА_9 .

Оцінюючи фактичні обставини, які були встановлені за результатом проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_14 , то за результатами цієї слідчої дії були встановлені час, місце та фактичні обставини завдання тілесних ушкоджень потерпілому. Проте, фактичних обставин, які би указували на те, що указані тілесні ушкодження потерпілому були завдані саме ОСОБА_9 цією слідчою дією не встановлюються.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у ході досудового розслідування, не дивлячись на те, що потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_14 показали те, що вони можуть впізнати особу, яка завдала тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , особа ОСОБА_9 ні потерпілому, ні свідку ОСОБА_14 не була пред`явлена для впізнання в порядку ст. 228 КПК України.

Щодо пояснень, які дав свідком ОСОБА_14 про те, що тілесні ушкодження потерпілому були завдані чоловіком, який із вікна будинку робив зауваження потерпілому та свідку, то у ході досудового розслідування не було встановлено із належною повнотою те, із якого саме вікна невідомим робились ці зауваження, хто саме мешкає у квартирі, де знаходиться це вікно, чи має це вікно відношення до місця проживання ОСОБА_9 та чи саме ОСОБА_9 робив ці зауваження. Будь-яких слідчих дій, направлених на встановлення зазначених вище обставин, як то: проведення впізнання, слідчих експериментів тощо у ході досудового розслідування проведено не було. Висновки, які були зроблені у цій частині як органом досудового слідства, так і судом першої інстанції містять ознаки припущення і не можуть визнаватись доказами з огляду на положення ч.3 ст. 373 КПК України.

Оцінюючи показання, які дали у ході судового розгляду свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , то колегія суддів звертає увагу на те, що указані свідки не були очевидцями вчинення злочину і не дали жодних показань, які би стосувались обставин вчинення злочину. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є працівниками патрульно-постового підрозділу поліції, які виявили ОСОБА_9 , пред`явили його ОСОБА_10 для впізнання та здійснили допит ОСОБА_10 . Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 без належних на те правових підстав фактично здійснили слідчі дії та вчинили ці дії до внесення відомостей про злочин до ЄРДР, що не відповідає положенням КПК України, а фактичні обставини, які встановлені за результатами цих дій не можуть визнаватись законними та допустимими доказами.

Із цих же підстав колегією суддів не визнаються допустимим доказом і показання свідка ОСОБА_13 - працівника швидкої медичної допомоги, яка надавала медичну допомогу потерпілому ОСОБА_10 . При цьому, показання свідка ОСОБА_11 є частково такими, які свідчать на користь обвинуваченого у тій частині, що на момент затримання ОСОБА_9 не зовсім підходив під опис особи, яка вчинила злочин, що був наданий свідком - очевидцем події. Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені свідки підтвердили ту обставину що дійсно поліцейським було здійснено пред`явлення ОСОБА_9 для впізнання потерпілому.

Щодо протоколів перегляду цифрових відеозаписів від 18.07.2019 року за участю свідка ОСОБА_16 та від 18.07.2019 року за участю свідка ОСОБА_13 на які посилається суд першої інстанції як на докази вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, то ці протоколи не містять будь-яких фактичних даних, якими би доводився факт завдання потерпілому тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_9 , оскільки під час такого огляду свідки на відеозаписах впізнали потерпілого, що зазначено судом першої інстанції у вироку. Будь-яких інших обставин, якими би доводилось вчинення обвинуваченим об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України зазначені відеозаписи не містять.

Щодо протоколів перегляду цифрового відеозапису від 18.07.2019 року у ході яких потерпілий ОСОБА_10 вказує, що у особи яку він впізнав, а саме ОСОБА_9 був ніж, а також прямо вказує, що ОСОБА_9 це та особа, яка була в шортах, то колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені вище відеозаписи були зроблені до внесення відомостей про злочин до ЄРДР, пояснення потерпілого, які зафіксовані на цих записах дані також до внесення відомостей до ЄРДР, поліцейськими фактично була пред`явлена особа ОСОБА_9 до впізнання до внесення відомостей до ЄРДР та із порушенням вимог ст. 228 КПК України. Сукупність указаних порушень вимог КПК України указує на неможливість визнання фактичних обставин, встановлених за результатами перегляду зазначених відеозаписів допустимими доказами вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Колегія суддів при цьому звертає увагу на те, що указані відеозаписи були зроблені поліцейськими за допомогою їхніх нагрудних камер. Тобто, цими відеозаписами зафіксовані ті події які мали місце після вчинення злочину, щодо потерпілого. Будь-яких обставин вчинення злочину, чи обставин, які підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України ці відеозаписи не містять. Щодо зафіксованої цими відеозаписами інформації, яку надають певні особи (потерпілий), то колегія суддів звертає увагу на те, що ця інформація зазначеними особами була надана до внесення відомостей про злочин до ЄРДР, не може розцінюватися як показання і не може використовуватись для цілей кримінального провадження у доказування вини особи у вчиненні злочину. Самі відеозаписи не можуть бути розцінені як документи у розумінні положень ст. 99 КПК України оскільки вони створені після вчинення злочину в результаті фактичних пошукових дій співробітників правоохоронного органу, а наявна на них інформація отримана виключно внаслідок проведених пошукових дій працівників поліції.

Оцінюючи сукупність доказів, якими стверджується про впізнання потерпілим обвинуваченого ОСОБА_9 як особи яка завдала йому тілесні ушкодження та надання потерпілим пояснень про те, що саме ОСОБА_9 завдав йому тілесні ушкодження (фактичних обставин, які встановлюються із зазначених вище відеозаписів, що зроблені за допомогою нагрудних камер поліцейських, показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколів слідчих експериментів із участю потерпілого та свідка ОСОБА_14 ), то колегія суддів зважає на наступне. Відповідно до показань потерпілого та зазначених вище свідків поліцейські, затримавши ОСОБА_9 , підвели його до потерпілого, який перебував у автомобілі «швидкої допомоги» маючи тяжкі поранення, після чого потерпілий впізнав обвинуваченого та на запитання поліцейських дав пояснення за змістом яких це саме ОСОБА_9 завдав йому тілесні ушкодження. Такими діями поліцейські фактично пред`явили особу майбутнього обвинуваченого майбутньому потерпілому для впізнання та здійснили допит майбутнього потерпілого, тобто фактично вчинили слідчі дії, які передбачені ст. 224 і ст. 228 КПК України. Між тим, колегія суддів враховує те, що указані дії були вчинені поліцейськими до внесення відомостей про злочин до ЄРДР. З огляду на положення ч.3 ст. 214 КПК України, підстав для їх проведення не було, а тому фактичні обставини, які були встановлені у ході цих дій не можуть визнаватись доказами у кримінальному провадженні. За змістом п.17 ч.1 ст. 3 та ст. 216 КПК України, Глави 20 КПК України слідчі дії у кримінальних провадженнях щодо злочинів проводяться слідчими, прокурором у випадках, передбачених п.4 ч. 2 ст. 36 КПК України та працівниками оперативних підрозділів із підстав, передбачених ст. 41 КПК України. До жодної із указаних категорій процесуальних осіб, особи, які фактично вчинили зазначені вище слідчі дії, не відносяться, а тому фактичні обставини, які були встановлені за результатами фактично проведеного пред`явлення особи для впізнання потерпілому та фактичного допиту потерпілого не можуть визнаватись доказами у даному кримінальному провадженні. Колегія суддів також звертає увагу на те, що як допит, так і пред`явлення особи для впізнання були проведені із грубим порушенням вимог ст. 224 і ст. 228 КПК України. Сукупність указаних обставин безумовно указує на те, що усі фактичні обставини, які були встановлені за результатами відібрання пояснень у громадянина ОСОБА_10 (в подальшому потерпілого), щодо особи, яка завдала йому тілесні ушкодження, впізнання ОСОБА_17 ОСОБА_9 (в подальшому підозрюваного і обвинуваченого) як особи, яка завдала йому тілесні ушкодження, що були здійснені на місці події злочину безпосередньо після його вчинення, встановлені із показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що базуються на фактично проведених, зазначених вище слідчих діях, а також встановлені результатами перегляду зазначених вище відеозаписів не можуть визнаватись допустимими доказами у даному кримінальному провадження.

Інші докази, на які послався суд, в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, то частина цих доказів не є доказами у розумінні ч.1 ст. 84 КПК України, а джерела, із яких вони встановлені не є джерелами доказів відповідно до ч.2 ст. 84 КПК України (акт про застосування службової собаки від 24.05.2019 року, протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 27.05.2019 року, тестування ОСОБА_9 на алкоголь за допомогою приладу Драгер, тощо), іншою частиною встановлюються обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження і якими не доводиться факт завдання тілесних ушкоджень потерпілому саме ОСОБА_9 (протокол огляду місця події від 27.05.2019 року, висновок судово-психіатричного експерта № 360 від 27.06.2019 року щодо ОСОБА_9 , виписка № 10493 від 27.05.2020 року із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_10 , висновок судово-медичного експерта № 042-1180-2019 від 24.06.2019 року, довідка Київської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 110 від 27.05.2019 року), і іншими доказами встановлюються обставини, які не мають значення для даного кримінального провадження (протокол обшуку від 27.05.2019 року, постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 27.05.2019 року).

Підсумовуючи викладене та оцінивши зібрані у справі докази колегія суддів приходить до висновку про те, що фактичні обставини, які указують на вчинення злочину саме обвинуваченим ОСОБА_9 здобуті із порушенням вимог КПК України, а саме: до внесення відомостей про злочин до ЄРДР, не уповноваженими особами та із порушенням встановленого законом порядку проведення відповідних слідчих дій, а тому вони не можуть бути визнані допустимими доказами; допустимих доказів, які би указували на вчинення злочину саме обвинуваченим ОСОБА_9 , а саме впізнання останнього потерпілим та свідком ОСОБА_14 , проведеними у ході досудового розслідування із дотриманням вимог ст. 228 КПК України, у ході досудового розслідування здобуто не було; потерпілий у ході судового розгляду категорично заперечив вчинення злочину саме ОСОБА_9 , мотивувавши різницю у своїх поясненнях, даних на місці події та показаннях у ході досудового розслідування, які є доволі обґрунтованими та частково стверджуються зібраними у справі доказами; наведені обставини викликають обґрунтований сумнів у доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що, відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України тлумачиться на користь обвинуваченого.

При оцінці процесу проведеного досудового розслідування та зібраних у його ході доказів, колегія суддів вважає за можливе застосувати задекларовану ЄСПЛ доктрину «плодів отруєного дерева», оскільки початкові докази у даному кримінальному проваджені були зібрані із порушенням вимог закону. В подальшому досудове розслідування не можливо визнати справедливим, оскільки порушення закону, які були допущені на початку розслідування на подальших його етапах усунуті не були, а в основу усіх зібраних у кримінальному провадженні доказів в частині доведення вчинення злочину саме ОСОБА_9 , були покладені ті фактичні дані, які були встановлені із порушенням вимог закону.

Не врахування цих обставин призвело до ухвалення судом першої інстанції щодо ОСОБА_9 обвинувального вироку, який не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Зазначені порушення вимог КПК України перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому вони, відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України визнаються істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що, відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

За наявності зазначених вище порушень вимог закону вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року щодо ОСОБА_9 не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню.

Оскільки у ході досудового розслідування та провадження у судах першої та апеляційної інстанцій не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину і вичерпані можливості їх отримати, то дане кримінальне провадження підлягає закриттю із підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

Кримінальне провадження № 0004258 від 27.05.2019 про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України закрити із підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпані можливості їх отримати.

ОСОБА_9 із-під варти звільнити негайно в залі суду.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту її оголошення.

СУДДІ

_________________ _______________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4