Номер провадження: 11-кп/813/2386/24
Справа № 496/3838/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000352 від 12.05.2023 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 05.07.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, маючого середню освіту, не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 01.11.2022 року Біляївським районним судом Одеської області за ч.4 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 5 років, згідно ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнений з випробуванням на іспитовий строк 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Біляївського районного суду Одеської області від 01.11.2022 року і остаточно призначено до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Вироком суду до ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Строк відбування покарання обвинуваченому відраховується з моменту його фактичного затримання, тобто з 05.07.2024 року.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», в період часу з 2022 року по теперішній час діючи систематично, маючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів явної неповаги до існуючих норм життя, спровокував словесний конфлікт, в ході якого виражався нецензурними словами, відносно своєї матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з якою він проживає в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

В результаті систематичних протиправних дій, ОСОБА_8 протягом року неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері з якою він проживає в одному помешканні.

Так, 09.02.2023 року згідно постанови Біляївського районного суду Одеської області (справа №496/916/23), ОСОБА_8 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КпАП, а саме: 31.12.2022 року ОСОБА_8 вчинив психологічне насилля до своєї матері ОСОБА_9 , виражався нецензурною лайкою, за що на нього судом накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Крім того, 09.02.2023 року згідно постанови Біляївського районного суду (справа №496/343/23), яка набрала законної сили, в якій ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2 КпАП, а саме: 09.01.2023 року, 10.01.2023 року, 11.01.2023 року, 12.01.2023 року, 13.02.2023 року ОСОБА_8 знаходився за адресою АДРЕСА_1 , чим порушив заборону термінового заборонного припису, а саме - залишення місця проживання постраждалої особи, за що на нього судом накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Крім того, 09.03.2023 року згідно постанови Біляївського районного суду (справа №496/173/23), яка набрала законної сили, ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КпАП, а саме: 06.01.2023 року ОСОБА_8 знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив заборону термінового заборонного припису, саме залишення місця проживання постраждалої особи, за що на нього судом накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

11.05.2023 року ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи систематично, маючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, спровокував словесний конфлікт, в ході якого виражався нецензурними словами, відносно своєї матері, ОСОБА_9 , у вигляді словесних образ і приниження гідності останньої, з якою він проживає в одному помешканні, що призвело до змін в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок вчиненого відносно неї систематичного домашнього насильства, яке мало місце в період з 2022 рік по 2023 рік. Скоєння домашнього насильства відносно ОСОБА_9 є психотравмувальним для потерпілої та останній завдані психологічні, моральні страждання.

Умисні дії ОСОБА_8 , які виразились у вчиненні домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, були кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити та призначити йому більш м`яке покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений посилається на неврахування судом при призначенні покарання того, що він є інвалідом ІІ групи, щиро кається у скоєному та в майбутньому обіцяє не вчиняти новий кримінальних правопорушень.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України (далі КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в ід кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України за кваліфікуючими ознаками домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення фізичного, психологічного насильства щодо особи з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого про можливість призначення більш м`якого покарання, оскільки суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме, що злочин був вчинений відносно матері обвинуваченого ОСОБА_9 , яка є інвалідом першої групи Б по зору та потребує постійного догляду, що підтверджується довідкою МСЕК серія 10-ААВ №793931 від 18.03.2016 року.

В якості обставин, передбачених ст.66 КК України, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс його щире каяття, оскільки ОСОБА_8 критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого згідно ст. 67 КК України, суд визнав вчинення злочину щодо особи, яка має інвалідність та вчинення злочину щодо особи, з якою обвинувачений перебуває у сімейних відносинах.

Апеляційний суд враховує, що 01.11.2022 року ОСОБА_8 був засуджений вироком Біляївського районного суду Одеської області за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, але на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.

Нове кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинив у період іспитового строку, а отже належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став.

Вказані обставини негативного характеризують обвинуваченого, свідчать про його підвищену суспільну небезпечність та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому виправлення обвинуваченого та його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції ст.126-1 КК України та із застосуванням ст.71 КК України частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком Біляївського районного суду Одеської області від 01.11.2022 року, та остаточно визначив до відбуття покарання 5 років 1 місяць у виді позбавлення волі.

На переконання апеляційного суду призначене обвинуваченому остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів. Таке покарання вочевидь не є занадто суворим.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 05 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4