ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/136/25 Справа № 201/9080/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000608 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року було задоволено клопотання слідчого 1 відділення СВ 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу Луганської обласної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000608 від 07.08.2023 року.

Накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000608 від 07.08.2023 на майно підозрюваного ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на:

будинок житловий, загальною площею 107,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі частки 1/2 ;

квартиру, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

машиномісце № 141, загальною площею 17,1 кв.м, розташоване в підвалі (верхній рівень) житлового будинку літ. «А-25»;

транспортний засіб «Volkswagen Crafter2e» 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 ;

рушницю гладкоствольну «МЦ2001» № НОМЕР_4 , калібр 20, 1989 року випуску;

рушницю гладкоствольну «SIMSON» № НОМЕР_5 , калібр 12, 1975 року випуску;

рушницю гладкоствольну «WINCHESTER» № НОМЕР_6 , калібр 12, 1996 року випуску;

пістолет (спецзасіб) «ПМР» № НОМЕР_7 , калібр 9, 2003 року випуску;

карабін «ВУЛКАН-М» № НОМЕР_8 , калібр 7.62, 2003 року випуску;

карабін «САЙГА-М3» № НОМЕР_9 , калібр 7.62, 2001 року випуску;

вікдриті рахунки в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Заборонено розпоряджатися, користуватися та відчужувати вказане майно на час досудового розслідування та судового розгляду у даному кримінальному провадженні.

Рішення суду мотивоване тим, що клопотання слідчого обґрунтоване та можливість задоволення клопотання, оскільки дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку про те, що з метою не допущення переховування, забезпечення схоронності спірного майна, чи уникнення пошкодження предмету злочинного посягання, накладення арешту в даному кримінальному провадженні є необхідним, оскільки метою накладення арешту є забезпечення його збереження на час досудового слідства та судового провадження у даному кримінальному провадженні та проведення судових експертиз.

В апеляції:

- адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого в цій частині.

Разом з апеляційною скаргою адвокат подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Вважав, що вказана ухвала слідчого судді є незаконною, постановлена із порушенням норм кримінального процесуального законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_8 .

Вказану квартиру ОСОБА_8 придбав 27.05.2024 на підставі договору купівлі-продажу, серія номер 127, від 27.05.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12 .

Зазначає, що ОСОБА_8 є законним та добросовісним власником майна, яке було придбано та зареєстровано у передбаченому законом порядку за 2 місяці до накладення судом арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, вислухавши думку прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність; перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 395 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвали слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Правило дотримання строку на оскарження ухвали слідчого судді з дня її оголошення, передбачене п.3 ч.2 ст. 395 КПК, надає потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції. Це правило чітко визначає як для осіб, так і для органів влади період, після закінчення якого контрольна функція суду не здійснюється.

Процедура визначення строків для подання скарги має на меті забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності.

За змістом ч.1 ст.117 КПК строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Зазначені обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Свою правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18) зазначено наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, оскільки в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності) (див.: рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року; рішення у справі «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява №32053/13, п. 47, від 29 жовтня 2015 року).

Частиною 1 статті 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено.

При цьому Суд визначив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали можливість своєчасного звернення до суду у вищезазначений законом строк.

Як убачається з матеріалів судового провадження розгляд клопотання слідчого про арешт майна та ухвалення слідчим суддею оскаржуваного рішення відбулися 30 липня 2024 року без участі учасників судового процесу (а.с.147).

У свою чергу матеріали справи не містять підтвердження тому, що третій особі, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_8 , або його представнику - адвокату ОСОБА_7 надсилалася та ними отримана копія рішення слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року.

За таких обставин, враховуючи приписи п.3 ч.2 ст.395 КПК та вищенаведену правову позицію Першої судової палати ККС ВС, суд апеляційної інстанції вважає, що у даній справі наявні поважні причини, які унеможливили представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_13 своєчасно звернутися з апеляційною скаргою до суду у визначений законом строк, а тому цей строк, відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КПК, слід поновити.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПУ України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені положеннями ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема, арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Такі відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, а отже відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя зобов`язаний врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя обмежився лише формальними висновками про відповідність нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 , належної на праві приватної власності третій особі ОСОБА_8 щодо якої накладено арешт критеріям ст. 98 КПК України, та не дослідив і не надав будь-якої оцінки решті обставин, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України підлягають обов`язковому з`ясуванню та врахуванню при вирішенні питання про арешт майна у кримінальному провадженні, зокрема наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КК України, обґрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для інших осіб.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

У той же час, колегія суддів, аналізуючи обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України у кримінальному провадженні №0000608, в якому оскаржуваною ухвалою накладено арешт на нерухоме майно третьої особи ОСОБА_8 , приходить до наступних висновків.

Як вбачається з наданих матеріалів провадження, слідчим відділом 3 управління (з дислокації у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування, у кримінальному провадженні № 0000608 від 07.08.2023 за фактом провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України.

30.07.2024 ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Згідно інформаційної довідки № 378512239 від 14.05.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підозрюваному ОСОБА_11 належить на праві приватної власності:

- будинок житловий, загальною площею 107,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності у розмірі частки 1/2 ;

- квартира, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім того, згідно інформаційної довідки № 378499682 від 14.05.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підозрюваному ОСОБА_11 належить на праві приватної власності:

- машиномісце № НОМЕР_10 , загальною площею 17,1 кв.м, розташоване в підвалі (верхній рівень) житлового будинку літ. «А-25».

Згідно інформації ГСЦ МВС № 31/18345-19390-2024 від 27.06.2024 за ОСОБА_11 зареєстрований транспортний засіб «Volkswagen Crafter2e» 2007 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 .

Також, згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7 231228/11349 від 28.12.2023 ОСОБА_11 має відкриті рахунки у вказаному банку.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_11 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, санкцією якої передбачене покарання у вигляді конфіскації майна, відповідно до п 3 ч. 2 ст. 170 КПК України для конфіскації майна як виду покарання, виникла необхідність у накладенні арешту на майно, яке перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_11 , а саме на вищезазначене майно.

При цьому до клопотання слідчого про арешт майна, а саме квартири, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належної на праві власності третій особі, було долучено витяг з ЄРДР, копії протоколів огляду, протокол допиту свідка, інформаційна картка ДМС на ім`я ОСОБА_11 , копія витягу Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата формування запиту 14.05.2024 року).

Задовольняючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, належне ОСОБА_8 , слідчий суддя фактично обмежився висновками про те, що вказане майно відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України підлягає арешту для конфіскації майна як виду покарання.

При цьому, слідчий суддя вирішив питання про доцільність накладення арешту на вищевказане майно у кримінальному провадженні № 0000608 від 07.08.2023 за фактом провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, - без повідомлення інших осіб, не навівши в ухвалі достатніх обґрунтувань виключності даного випадку, що б давало суду процесуальну можливість вирішувати доцільність застосування арешту щодо майна, належного на праві приватної власності третій особі ОСОБА_8 .

Вирішення питання щодо доцільності накладення арешту на квартиру, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за відсутності сторін призвело до неповноти судового розгляду, оскільки поза увагою суду залишились невстановленими обставинами щодо законного порядку набуття ОСОБА_8 права приватної власності на квартиру.

Так, в ході апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, колегією суддів було встановлено наступне.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (від 14.05.2024 року), доданої до клопотання слідчого про арешт майна, щодо об`єкта нерухомого майна квартира, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_11 .

Відповідно до наданого апелянтом договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_12 , зареєстрованого в реєстрі за №127 від 27 травня 2024 року, ОСОБА_8 придбав у ОСОБА_11 квартиру, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, з клопотанням про арешт майна слідчий звернувся лише 30 липня 2024 року.

Частиною 10 ст.170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би прийти до переконання, що такий ступінь втручання держави у права та свободи власника майна відповідає потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах не порушує справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватися вимог закону. При накладенні арешту на майно, слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 319 КК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Разом з тим, при вирішенні питання про арешт майна, для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Проте, при вирішенні питання про арешт майна ОСОБА_8 , слідчий суддя належним чином не перевірив та не обґрунтував мету та правову підставу для арешту, пославшись лише на забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні слідчого, не виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника (володільця) майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою конфіскації майна як виду покарання, відповідно до п. 3 ч. 2 ст.170 КПК України.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп.69 і 73, Series AN52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series AN98).

Таким чином, проаналізувавши вище встановлені обставини та норми діючого законодавства України, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_8 володіє нерухомим майном, квартирою на законних підставах та є добросовісним набувачем права власності на даний об`єкт нерухомого майна, що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_12 , зареєстрованого в реєстрі за №127 від 27 травня 2024 року, і витребування такого майна в добросовісного набувача прямо заборонено нормами цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно зі ст. ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів не вбачається підстав, що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на квартиру добросовісного набувача ОСОБА_8 .

При цьому ОСОБА_8 є третьою особою, йому у вказаному кримінальному провадженні підозру не вручено, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав для накладення арешту на майно законного володільця - квартири, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею не повністю дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді не відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

А тому, керуючись положеннями ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання адвоката ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, - скасувати.

Постановити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого 1 відділення СВ 3 управління (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу Луганської обласної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна в частині накладення арешту на квартиру, загальною площею 122,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 - відмовити.

В іншій частині ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4