Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/141/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відео конференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_7 , який відбуває покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку стосовно нього у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні вищевказаного клопотання засудженого.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції вказав, що вартість таємно викраденого ОСОБА_7 майна: за епізодом від 28.02.2019 становила 2400 гривень, та за епізодом від 06.03.2019 2160 гривень (за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021, який набрав законної сили), що становить більше двох неоподаткованих мінімумів доходів громадянина момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а отже, в задоволенні клопотання останнього слід відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження. За наслідком розгляду апеляційної скарги просить «ухвалити щодо нього дію Цивільної відповідальності» та визнати його в подальшому цивільним відповідачам.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024, яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Засуджений зазначає, що він бажає і може погасити фінансово еквівалент тієї суми, з якої настає кримінальна відповідальність.

Заслухавши доповідь головуючого судді, засудженого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, думку прокурора, який частково підтримав апеляційні вимоги засудженого, дослідивши матеріали клопотання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

За правилами ч.ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги засудженого частково заслуговують на увагу.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 ч.1 ст. 537 цього Кодексу.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Це означає, що він поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Звільнення від покарання осіб, засуджених за діяння, караність якого усунута, здійснюється судом (ч. 1 ст. 74 КК).

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до ч. 2 статті 74 КК України передбачено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Скасування караності діяння означає його декриміналізацію (повну або часткову), яка може бути досягнута шляхом: 1) виключення з чинного Кримінального кодексу певної статті (частини статті) Особливої частини Кодексу; 2) внесення до диспозиції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу певних змін; 3) внесення змін до норм Загальної частини КК; 4) внесення змін до інших нормативно-правових актів, зокрема, Кодексу України про адміністративні правопорушення

Вказана в ч. 2 ст. 74 КК України підстава застосовується у випадках, коли особу вже засуджено за вчинення діяння.

Звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України можна застосувати лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду - засудження особи незалежно від того, відбуває вона покарання чи ні. При цьому законом передбачено негайне звільнення особи від відбування покарання. Слід зазначити, що вказана підстава є обов`язковою для застосування судом. Передумовою для початку провадження щодо звільнення засудженого від відбування покарання за ч. 2 ст. 74 КК України завжди є прийняття і набрання чинності спеціальним законом, яким усувається караність діяння, за яке особу засуджено. Він є передумовою або правовою підставою ініціювання, розгляду питання та прийняття рішення про застосування звільнення від покарання щодо конкретної особи. Така процедура завершується прийняттям конкретного процесуального рішення судом.

З матеріалів судового провадження убачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України та йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. Зазначений вирок набрав законної сили 21.07.2022.

На даний час ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Кропивницька виправна колонія (№ 6)».

На час, до якого відносяться інкриміновані засудженому ОСОБА_7 діяння, положення ч. 1 ст. 51 КУпАП діяли в редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за викрадення чужого майна» №1449-VI від 04.06.2009 (далі - Закон України №1449-VI від 04.06.2009), згідно з якими було встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 3 ст. 51 КУпАП в редакції Закону України № 1449-VI від 04.06.2009).

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Положеннями ст. 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

У нормах КК України не встановлено розміру вартості майна, що є предметом крадіжки.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 51 КУпАП в редакції Закону України № 1449-VI від 04.06.2009 у 2019 році на час, до якого відносяться інкриміновані ОСОБА_7 діяння згідно вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021, крадіжка чужого майна вважалася дрібною, якщо вартість такого майна на момент здійснення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 192,1 грн. Якщо вартість викраденого майна перевищувала 192,1 грн. то наставала кримінальна відповідальність.

З 09.08.2024 набув чинності Закон України № 3886-IX від 18.07.2024, яким статтю 51 КУпАП викладено в новій редакції. Зокрема, встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 КУпАП в редакції Закону України № 3886-IX від 18.07.2024, чинній з 09.08.2024, встановлено адміністративну відповідальність за дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 2 ст. 4 КК України).

Згідно із ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Частиною 1 статті 5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Таким чином, має місце часткова декриміналізація, а саме діянь, які полягають у крадіжці майна, вартістю до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як правильно встановив суд першої інстанції за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 вартість викраденого ОСОБА_8 майна: за епізодом від 04.02.2019 становила 1000 гривень, за епізодом від 28.02.2019 2400 гривень, та за епізодом від 06.03.2019 2160 гривень.

Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1921 гривень, а 50 відсотків від його розміру становили 960,50 гривень.

З огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбаченого ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, за вироком від 30.07.2021 становив 1921 гривень (960,50х2=1921).

Тобто, враховуючи зазначені зміни до законодавства, а також положення наведеної вище ч. 2 ст. 4 КК України та ч. 1 ст. 5 КК України, таємне викрадення чужого майна вартістю до 1921 грн. на час, до якого відносять інкриміновані ОСОБА_7 діяння за епізодом крадіжки 04.02.2019, кваліфікувалися б за ч. 1 ст. 51 КУпАП, як дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, а таємне викрадення чужого майна вартістю понад 1921 грн. - за ч. 1 ст. 185 КК України (крадіжка), а за наявності кваліфікуючих ознак - за відповідною частиною статті 185 КК України.

Як вбачається із зазначеного вироку, вартість майна, у здійсненні крадіжки якого обвинувачується ОСОБА_7 по епізоду вчиненому з 04.02.2019 по становить 1000 грн., що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на час вчинення.

Вказана обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та помилкового рішення про відмову у задоволенні клопотання засудженого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження є підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

У даному випадку колегія суддів вважає необхідним застосувати зворотну дію у часі Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення» та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, яким внесені зміни до законодавства в частині розмежування відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати від кримінально караного діяння, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями Кримінального кодексу України за принципом визначення граничного розміру викраденого майна у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення якого особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Враховуючи наведені норми закону, апеляційний суд встановив, що застосовуючи зворотну дію закону у часі на момент вчинення ОСОБА_7 злочинів, за які він був засуджений, слід дійти висновку, що особа, яка вчинила крадіжку майна може бути притягнута до кримінальної відповідальності у разі, якщо сума викраденого майна станом на момент вчинення правопорушення перевищує 1921 грн. В даному випадку сума по епізоду вчиненому з 04.02.2019 є нижчою, що свідчить про відсутність підстав притягнення до кримінальної відповідальності.

Таким чином, на засудженого ОСОБА_7 розповсюджується дія Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024, який набрав чинності 09.08.2024, яким декриміналізовано викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_7 засуджено за діяння, караність якого законом усунена, апеляційний суд дійшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_7 за епізодом вчинення ним крадіжки за епізодом від 04.02.2019 підлягає виключенню із вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке він був засуджений, оскільки сума шкоди за вказаним епізодом становить 1000 грн.

Разом з цим, за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, (за епізодами від 28.02.2019 та 06.03.2019), ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України та йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, караність за вчинення яких не була усунена законом, а тому в іншій частині вирок щодо ОСОБА_7 слід залишити без змін.

Виходячи з наведеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу засудженого слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку стосовно нього у відповідність до вимог чинного законодавства задовольнити частково.

Привести у відповідність чинному законодавству вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 стосовно ОСОБА_7 .

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 щодо ОСОБА_7 по епізоду вчиненення крадіжки 04.02.2019 - скасувати в цій частині.

В решті вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2021 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4