У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0003815, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року ОСОБА_8 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 3 місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалено строк відбуття ОСОБА_8 покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14.10.2019 по 16.10.2019 включно.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 120 000 грн на відшкодування моральної шкоди, кожній.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь:

- ОСОБА_9 витрати на лікування в сумі 91 987,92 грн та 25 038 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи;

- ОСОБА_10 витрати на лікування в сумі 19 753, 32 грн та 25 038 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 50 076 грн у зв`язку зі стійкою втратою працездатності.

Стягнуто з ОСОБА_8 витрати на проведення судових експертиз в сумі 4 396, 28 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі МТСБУ) - адвокат ОСОБА_7 , просить скасувати вирок в частині вирішення цивільного позову до Моторного (транспортного) страхового бюро України та відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Зазначає, що ОСОБА_8 вину визнав повністю, щиро кається, відшкодовував шкоду матері та дружині потерпілого на загальну суму 30 125, 65 грн кожній.

На думку захисника, зазначене свідчить про щире і дійове каяття та бажання допомогти потерпілим.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обставини, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів. Зазначає, що під час вчинення ДТП обвинувачений перебував під дією медичних препаратів, щоб полегшити біль після перелому обох рук, а не під дією наркотичних засобів.

Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвокат ОСОБА_7 , вважає, що суд першої інстанції не врахував вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На переконання апелянта, розмір шкоди є недоведеним, оскільки зазначений розмір не підтверджено документами про витрати на лікування, а чеки, які надані потерпілими, не доводять витрати на лікування саме після ДТП.

Звертає увагу, що цивільним позивачем порушено норми ст.ст. 24, 30, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки МТСБУ не надано належним чином завірені копії документів та оригінали чеків медичних виписок, які б підтверджували витрати на лікування. Внаслідок чого, МТСБУ позбавлено можливості розглянути страховий випадок.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

13 жовтня 2019 року близько 19:30 год, в порушення пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), ОСОБА_8 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння та керуючи автомобілем Кia Magentis номер НОМЕР_1 , рухався в темний час доби по проїжджій частині просп. Богоявленського в м. Миколаєві, що має 4 смуги для руху (по дві у кожному напрямку) зі сторони вул. Пограничної у напрямку до вул. Кузнецької в межах крайньої лівої смуги руху.

У цей же час проїжджу частину просп. Богоявленського справа наліво відносно напрямку руху водія ОСОБА_8 в межах дії пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1. розділу 34 та дорожніми знаками 5.35.1. та 5.35.2 (пішохідний перехід) розділу 33 ПДР України, перетинали пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Рухаючись в обраному напрямку, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі будинку №4 по просп. Богоявленському, водій ОСОБА_8 порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 12.2., 12.3, 18.1, 18.4 ПДР України, а саме: був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, в темну пори доби та в умовах недостатньої видимості, не обрав такої швидкості руху, щоб мати можливість зупинити свій транспортний засіб у межах видимості дороги, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Помітивши, що перед ним (переходом) зменшує швидкість та зупинився транспортний засіб, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, хоча мав таку можливість і зобов`язаний був так вчинити, а навпаки, продовжив рух вказаною смугою руху в обраному напрямку, внаслідок чого допустив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля на пішоходів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які перетинали проїжджу частину просп. Богоявленського в межах пішохідного переходу справа наліво відносно напрямку руху даного транспортного засобу.

Внаслідок наїзду керованого ОСОБА_8 транспортного засобу, ОСОБА_11 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, а саме, забивна рана у потиличній області, забій внутрішніх органів, чисельні крововиливи, перелом кісток склепіння та основи черепа, переломи великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини та малогомілкової кістки в середній третині, які спричинили його смерть 20.11.2019 в результаті тупої поєднаної травми тіла у приміщенні лікарні. ОСОБА_10 заподіяно рану частини голови, перелом 2-го ребра зліва, перелом 4 ребра справа з тотальним пневмотораксом зліва, перелом правої великогомілкової кістки у середній третині зі зміщенням уламків, перелом сідничної кістки зліва без зміщення уламків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Дана ДТП сталась внаслідок порушення водієм ОСОБА_8 вимог 2.3 «б», 2.9 «а», 12.2, 12.3, 18.1, 18.4 ПДР України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із наслідками, що настали.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_11 та заподіяло тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника Моторного (транспортного) страхового бюро України.

Обвинувачений ОСОБА_8 до апеляційного суду не з`явився, повідомлявся про дату та час апеляційного розгляду належним чином. В апеляційній скарзі захисник зазначив, що ОСОБА_8 бажає прийняти участь у судовому засіданні. Проте, через неявку обвинуваченого без поважних причин судові засідання неодноразово відкладались (11.06.2024, 16.07.2024, 24.09.2024, 12.11.2024). Рекомендовані повідомлення поштових відправлень на адресу обвинуваченого повернуті за закінченням терміну зберігання, обвинуваченому також надсилалися sms-повідомлення. За такого, судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , однак за обов`язкової участі його захисника ОСОБА_6 , оскільки з процесуальної поведінки обвинуваченого вбачається про його небажання брати участь під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_9 надіслала до суду телефонограму про апеляційний розгляд без її участі. Потерпіла ОСОБА_10 до апеляційного суду не з`явилась, про дату та час апеляційного розгляду повідомлена належним чином. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Представник Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвокат ОСОБА_7 , надіслав клопотання про апеляційний розгляд без його участі.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційних скарг, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, апелянтами не оспорюються. Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується доводів захисника, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання є занадто суворим та на підставі ст. 75 КК України можливо його звільнити від відбування покарання з випробуванням, то вони не є слушними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначені вимоги закону дотримані при призначенні покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , судом першої інстанції враховано, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

Хоча злочин вчинено з необережності, але внаслідок грубого порушення обвинуваченим п. 2.3 «б», 12.2, 12.3, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, та настали невідворотні наслідки: потерпілий помер, а потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, стала інвалідом 3 групи, втратила чоловіка.

Достатньо враховані дані про особу обвинуваченого, який є інвалідом війни 2 групи безстроково, пенсіонером, характеризується за місцем проживання позитивно.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 надав грошову допомогу потерпілій ОСОБА_9 на суму 5900 грн, а потерпілій ОСОБА_10 на суму 10 000 грн під час судового розгляду (т. 2 а.с. 230,231), що мало епізодичний характер. Окрім того, ОСОБА_8 не висловив щирого каяття.

Тому, відсутні підстави для визнання обставиною, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, про що просить захисник.

Обставиною, яка обтяжує покарання, судом першої інстанції визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 перебував у стані наркотичного сп`яніння, що підтверджено довідкою про результати токсилогічного дослідження №1813 від 16.102019 та висновком лікаря щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуванням під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (т. 2 а.с. 173, 174). Тому доводи апелянта, що обвинувачений перебував під дією медичних препаратів, є безпідставними.

При призначенні покарання також враховано досудову доповідь органу пробації, згідно якої ризик небезпеки ОСОБА_8 для суспільства є високим, а ризик вчинення повторного правопорушення є середнім.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк з позбавленням права керування транспортними засобами є правильним і достатньо вмотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Тому, апеляційна скарга захисника в частині пом`якшення покарання задоволенню не підлягає.

Щодо застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України, про що просить захисник, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 75 КК України (в редакції станом на 25.09.2019), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, про що просить захисник.

Хоча ОСОБА_8 раніше не судимий, позитивно характеризується, про що зазначив суд першої інстанції, проте внаслідок вчиненого кримінального правопорушення загибла людина, а інша отримала тяжкі тілесні ушкодження. Тому дані про особу винного не знижують тяжкість й небезпечність злочину, вчиненого за обставин, встановлених судом першої інстанції.

Окрім того, є неможливим призначення покарання з застосуванням ст. 75 КК України, оскільки не має підстав для пом`якшення ОСОБА_8 покарання до 5 років позбавлення волі, про що просив захисник.

Щодо апеляційних вимог представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 , колегія суддів встановила наступне.

Вироком суду першої інстанції стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь:

- ОСОБА_9 - 91 987,92 грн витрат на лікування та 25 038 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи;

- ОСОБА_10 - 19 753,32 грн витрат на лікування, 25 038 грн відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та 50 076 грн у зв`язку із стійкою втратою працездатності.

Саме в цій частині рішення оскаржується МТСБУ.

Рішення в цій частині належним чином вмотивовано судом першої інстанції, наведені доводи в обґрунтування висновків про стягнення витрат на лікування, моральної шкоди та витрат із стійкою втратою працездатності на користь потерпілих саме в цій сумі.

При прийнятті рішення враховані вимоги ч. 2 ст. 1187, ст. 1194 ЦК України, положення ст. 13, 22, 26-1, 27, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

У відповідності до ст. 22 даного Закону у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України № 1961-IV у разі настання події, що є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ в межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньої транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Потерпілими подані цивільні позови: ОСОБА_9 - про стягнення з МТСБУ коштів, витрачених на лікування сина у сумі 130 457,06 грн, страхового відшкодування внаслідок смерті сина 50 076 грн, а з ОСОБА_8 , 500 000 грн на відшкодування моральних страждань, завданих смертю сина. ОСОБА_10 - про стягнення з МТСБУ витрат на лікування у сумі 22 654,19 грн, моральну шкоду 1 132,26 грн, 50 076 грн на відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності.

Судом першої інстанції перевірені квитанції щодо дат внесення коштів (не раніше дати ДТП) та цільове призначення, не прийнято квитанції фрагментарного змісту без дати віддрукування.

Так, потерпілою ОСОБА_10 надані квитанції на підтвердження лікування на загальну суму 19 753,32 грн та потерпілою ОСОБА_9 на лікування сина на загальну суму 91 987,92 грн. Отже, ці суми підлягають стягненню на користь потерпілих з МТСБУ.

Судом першої інстанції не прийняті квитанції на організацію похорон на суму 12 150 грн, тому що не є витратами на лікування, а також квитанція на отримання благодійної допомоги у виді медичних засобів та препаратів на суму 11 564,80 грн 80.

Пунктом 27.3 ст. 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону) - МТСБУ відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Посилаючись на п 27.3 ст. 27 зазначеного Закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 слід порівну стягнути з МТСБУ суму, яка становить 50 076 грн, а ОСОБА_10 , яка таку вимогу не заявляла, це відшкодування присуджується в силу імперативного припису закону.

Згідно з положеннями ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» п. 41.1 та пп. «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону) - МТСБУ відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода в розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Врахувавши вимоги Закону, суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_10 987,65 грн (5 відсотків від вартості лікування.

Крім того, на підставі ст. 26 вказаного Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_10 50 076 грн у зв`язку із стійкою втратою працездатності.

Рішення в частині вирішення цивільного позову є законним, вмотивованим та обгрунтованим, а тому апеляційна скарга представника Моторного (транспортного) страхового бюро України не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3