Справа №:755/2086/25
Провадження №: 1-кс/755/472/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2025 р. Слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.02.2025 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

У провадження слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.02.2025 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подане не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Строки звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна дотримані, оскільки вилучення майна, згідно протоколу обшуку відбулося 04 лютого 2025 року, клопотання прокурором подане 05 лютого 2025 року.

Отже, клопотання про арешт майна подано з дотриманням строку, визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 подала до суду заяву, у якій просила провести розгляд клопотання про арешт майна без її участі, зазначивши, що позицію викладену у клопотанні підтримує та просить задовольнити.

Власник майна - ОСОБА_4 та його захисник в судове засідання не з`явилися.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття учасників у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутності учасників, оскільки їх неприбуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів.

Вивчивши зміст клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчим відділом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.02.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Так, ОСОБА_4 04.02.2025 року приблизно о 05 годині 26 хвилин перебував за адресою: бульвар Ярослава Гашека, 17 в м. Києві, де здійснив замовлення службі таксі «571», яке прийняв потерпілий ОСОБА_5 , та прибув по замовленню за вказаною адресою на власному автомобілі марки «Hyundai», моделі «Elantra», синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

Під час поїздки у вище вказаному автомобілі, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна вчиненого повторно, в умовах воєнного стану та обравши об`єктом свого злочинного посягання належний потерпілому мобільний телефон марки «Samsung», IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_3 , вартістю 4000 гривень з сім-картою оператора «Лайфселл», абонентський номер НОМЕР_4 матеріальної цінності не становить, що лежав біля переднього підлокотника салону автомобіля.

Реалізуючи свій злочинний умисел, з метою особистого, протиправного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 по завершенню поїздки перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1, вийшов з салону автомобіля та підійшов до передніх пасажирських дверцят автомобіля, щоб розрахуватись за проїзд.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел ОСОБА_4 відчинив передні пасажирські дверцята транспортного засобу та передав потерпілому грошові кошти за проїзд, під час отримання решти від потерпілого, ОСОБА_4 , відкрито викрав мобільний телефон марки «Samsung», IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_3 , вартістю 4000 гривень з сім-картою оператора «Лайфселл», абонентський номер НОМЕР_4 матеріальної цінності не становить, ігноруючи прохання потерпілого ОСОБА_5 щодо повернення його майна та усвідомлюючи, що його дії мають відкритий характер, з корисливих мотивів, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи відкрито для оточуючих, утримуючи при собі викрадене майно, з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чи спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріального збитку на суму 4000 гривень.

В ході проведення досудового розслідування отримано дані, що ОСОБА_4 після вчинення даного кримінального правопорушення забіг до приміщення квартири АДРЕСА_1 , де незаконно утримував мобільний телефон, що належить потерпілому.

Таким чином, виявити та зафіксувати відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, за відсутності яких не буде об`єктивної можливості виконати завдання кримінального провадження, встановлені КПК України, в інший спосіб, ніж проведення обшуку, було неможливо.

Відшукувані предмети, які були вилучені в ході проведення обшуку, мають значення для досудового розслідування так як містять відомості, які будуть використані як речові докази у розслідуваному кримінальному провадженні та під час судового розгляду.

Проведення вилучення зазначених предметів злочину в порядку тимчасового доступу до них на даному етапі розслідування кримінального провадження було не доцільно, оскільки ці предмети могли бути знищені з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене вбачається, що іншим способом, ніж проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_4 , виконати завдання кримінального провадження являлось неможливим.

Таким чином, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 233 КПК України слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 04.02.2025 року в період часу з 12:15 по 13:04 год. проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем тимчасового проживання ОСОБА_4 , 1997 року народження.

В ході проведення невідкладного обшуку у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 233 КПК України, за результатами якого виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Samsung» А12 IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_3 з сім-картою - поміщено до спецпакету ICR0120172; штани та кофта чорного кольору «Найк» - поміщено до спецпакету PSP4198093.

При цьому, в ході обшуку квартири АДРЕСА_1 було проведено обшук особи, яка перебувала в приміщенні, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ході якого виявлено та вилучено 3 ключі з брелками, сім-карта мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_5 , флеш-карта та провід (2 шт.) поміщені до сумки - до спецпакету 7113999; ніж «Ковил» з чохлом - до спецпакету 7113963; мобільний телефон в непрацюючому вигляді марки InFinix з побитим екраном без зарядного пристрою - до спецпакету PSP1238451; мобільний телефон марки Самсунг - до спецпакету PSP1238453.

04.02.2025 року на підставі ст. 98 КПК України старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 винесено постанову про визнання вищезазначеного майна речовими доказами.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1 .

Частиною 1 статті 131 КПК України визначено, що захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.

При цьому, ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, в силу ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.

З огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням викладеного, арешт майна з огляду на положення, передбачені п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Так, слідчим суддею з матеріалів клопотання встановлено, що тимчасово вилучене майно може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а накладення арешту на нього є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів.

Як постанова про визнання вказаного майна речовим доказом так і клопотання про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема посилання на те, що вилучене майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.

За викладених обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. 98, 170-173, 175, 208, 309, 372, 392, 532 КПК України, -

ухвалив:

Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на тимчасово вилучене майно, яке було вилучено 04.02.2025 року в кримінальному провадженні № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.02.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, під час проведення обшуку квартири за місцем тимчасового проживання ОСОБА_4 , 1997 року народження, за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:

- мобільний телефон марки «Samsung» А12 IMEI1: НОМЕР_2 IMEI2: НОМЕР_3 з сім-картою; штани та кофту чорного кольору «Найк»; 3 ключі з брелками; сім-карта мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_5 ; флеш-карта та провід (2 шт.) поміщені до сумки; ніж «Ковил» з чохлом; мобільний телефон в непрацюючому вигляді марки InFinix з побитим екраном без зарядного пристрою; мобільний телефон марки Самсунг.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Зобов`язати слідчого/прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу особі, на майно якої, накладено арешт.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1