Справа № 162/726/24
Провадження № 1-кп/162/41/2025
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретарів судових засідань - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 18.07.2024 року за №000150 про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, особи з інвалідністю ІІІ групи, з базовою загальною середньою освітою, засудженого вироком Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2024 року за ст.126-1 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.390-1, ч.1 ст.162 Кримінального кодексу України (далі КК України)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, всупереч вироку Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2024 року у справі №162/189/24, згідно з яким останньому строком на 3 місяці заборонено наближатися до місця проживання потерпілої ОСОБА_5 на відстань 100 метрів, 17.07.2024 року близько 23 год 30 хв, 10.08.2024 року близько 22 год 30 хв, 11.08.2024 року близько 03 год 00 хв, 14.08.2024 року близько 00 год 08 хв, 17.08.2024 року близько 18 год 00 хв, не виконав обмежувальний захід, передбачений ст.91-1 КК України, прийшовши до місця проживання потерпілої ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ст.390-1 КК України, а саме: умисне невиконання обмежувальних заходів, передбачених ст.91-1 КК України, особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Крім цього, ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на порушення недоторканості чужого житла, протиправно, без дозволу законного володільця, всупереч неодноразовим усним заборонам та зауваженням, 17.07.2024 року близько 23 год 30 хв шляхом пошкодження защібки вхідних дерев`яних дверей зайшов до будинку, належного ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 , чим порушив гарантоване кожній особі право на недоторканість житла чи іншого володіння особи, передбачене ст.30 Конституції України.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.162 КК України, а саме: незаконне проникнення до житла.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних проступків визнав повністю, однак свідчити проти себе відмовився відповідно до ст.63 Конституції України.

Потерпіла ОСОБА_5 , суду вказала, що проживала разом з обвинуваченим, він неодноразово бився, тому його було притягнуто до відповідальності та заборонено наближатись до місця її проживання (переїхала з дітьми до брата проживати). Але ОСОБА_7 не виконав встановленого обмеження, приїхав до хати брата, п`яний, коли темно вже було. Зайшов у будинок, вона його вигнала. Пізніше прийшов брат, а він коли дома, то на защіпку зачиняє двері. ОСОБА_7 вирвав ту защіпку і зайшов до хати. Брат з ним почали бійку, оскільки ОСОБА_7 рвався до хати. Коли ОСОБА_7 тверезий приходив, то вона дітей пускала до нього і не заперечувала, щоб він їх бачив. У них з обвинуваченим троє спільних дітей. Таких порушень було декілька у липні та серпні минулого року, вона писала заяви в поліцію. До ОСОБА_7 ніяких претензій не має, просто хоче, щоб він п`яний не приходив до них.

Потерпілий ОСОБА_6 суду вказав, що після смерті батьків будинок перейшов йому у спадок. Сестра переїхала до нього з дітьми, бо ОСОБА_7 її бив. Тоді обвинувачений прийшов, вирвав защібку та бив у вікна, точної дати не пам`ятає коли. Випхав його з хати, щоб не чіпав сестру. Викликали поліцію, сестра писала заяву.

Потерпілі, кожен зокрема, поклались на розсуд суду у питанні призначення міри покарання обвинуваченому.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 , крім повного визнання вини останнім, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.390-1, ч.1 ст.162 КК України, підтверджується також зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, зокрема:

- витягом з ЄРДР від 18.07.2024 року кримінального провадження №000150 за ст.390-1, ч.1 ст.162 КК України;

- протоколами прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується (ЄО №1968 від 18.07.2024 року, ЄО №4979 від 11.08.2024 року, ЄО №4980 від 11.08.2024 року, ЄО №2183 від 13.08.2024 року;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.08.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_5 з відеозаписом вказаної слідчої дії;

- протоколом огляду речей від 23.07.2024 року з додатками, а саме огляду оптичного DVD+R диска для лазерних систем зчитування марки «Media» 4.7 Gb та постановою про його визнання речовим доказом від 23.07.2024 року;

- протоколом дослідження інформації відеозапису від 24.07.2024 року з додатком;

- постановою про визнання оптичного диска для лазерних систем зчитування CD-R марки «ALERUS» 700 Mb від 24.07.2024 року;

- копією вироку Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2024 року у справі №162/189/24, яким, серед іншого, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, відповідно до ч.2, ч.3 ст.59-1 КК України та на підставі п.3, 5 ч.1 ст.91-1 КК України застосовано до нього обмежувальні заходи, поклавши обов`язки не наближатися до місця проживання потерпілої ОСОБА_5 на відстань 100 метрів;

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від 06.08.2024 року (ЄО №4900);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.08.2024 року за участю потерпілого ОСОБА_6 з відеозаписом вказаної слідчої дії;

- листом Любешівської селищної ради №616 від 07.08.2024 року, відповідно до якого житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_2 рахується за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, а їх сукупність з точки зору взаємозв`язку є достатньою для прийняття відповідного процесуального рішення.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод в наданні доказів, їх дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом в межах пред`явленого обвинувачення, безпосередньо дослідивши та перевіривши усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

При цьому, сторона захисту в особі захисника ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи впродовж судового розгляду та під час судових дебатів зокрема, вказав, що обвинувачений визнав вину в обвинуваченні, пред`явленому органом досудового розслідування, та просив при призначенні міри покарання врахувати вказану обставину як пом`якшуючу, а також врахувати, що обвинувачений приходив з метою відвідати дітей, яких у ОСОБА_7 троє, і його дії були вчиненні саме з почуття батьківського обов`язку. При цьому захисник просив призначити обвинуваченому остаточну міру покарання, яка не пов`язана з ізоляцією від суспільства, у виді пробаційного нагляду.

Суд вважає позицію захисту щодо мети перебування за місцем проживання потерпілої, таку як відвідування дітей, непереконливою з огляду на час такого перебування, оскільки всі візити, за винятком одного, які обвинувачений здійснив до місця проживання потерпілої ОСОБА_5 , відбулися у нічну пору доби. Крім того, потерпіла вказувала, що відпускала дітей побачитись з батьком, коли він не перебував у стані алкогольного сп`яніння. Отож, суд вважає таке зауваження обраним способом захисту, який спрямований на уникнення відповідальності.

Разом з тим, суд звертає увагу, що вирок, за яким ОСОБА_7 було призначено покарання у виді пробаційного нагляду, ухвалено 22 травня 2024 року, відповідно 15 липня 2024 року останній був поставлений на облік Камінь-Каширського РС № 2 філії ДУ «Центр пробації», а вже через два дні - 17 липня 2024 року обвинувачений, нехтуючи усіма правилами та обмеженнями, розуміючи наслідки своїх дій, які йому були відомі, вчинив правопорушення. На думку суду, це вказує на підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу злочину, інкримінованого обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння події, викладеної в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством та узгоджуються між собою та поясненнями наданими в судовому засіданні потерпілими.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини вчинення кримінальних правопорушень, суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.390-1, ч.1 ст.162 КК України.

Вказаний висновок суду узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення випливає із сукупності ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, встановлених судом.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 65-67 КК України призначаючи покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та характеризуючі дані про особу винного - ОСОБА_7 який до адміністративної відповідальності адміністративною комісією при виконавчому комітеті Любешівської селищної ради не притягався, скарги щодо його неправомірної поведінки до селищної ради від жителів громади не надходили, документальні дані про звернення за наркологічною та психіатричною допомогою відсутні.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Обвинувачений визнав вину у вчиненому, скориставшись при цьому правом не свідчити проти себе за ст.63 Конституції України. Визнання особою своєї вини автоматично не свідчить про щире каяття. Зазначена обставина не може бути визнана судом як пом`якшуюча, оскільки загальна позиція, яка виражена стороною захисту, не вказує на те, що обвинувачений зробив висновки щодо своєї протиправної поведінки, засуджує її, хоче здійснити спробу виправлення та уникнення подібного у майбутньому, що могло б вказувати на те, що обвинувачений став на шлях виправлення. Розкаяння передбачає, окрім словесного виразу щодо визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини та бажанні виправити ситуацію, що склалась, та готовність нести кримінальну відповідальність.

Поруч з тим, рецидив кримінальних правопорушень, вчинення кримінального правопорушення особою, у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, суд визнає, як обтяжуючі покарання.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив вказані кримінальні правопорушення під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду, таке покарання останньому призначене бути не може, як про це просила сторона захисту, відповідно до ч.5 ст.59-1 КК України.

Отож, при призначенні покарання ОСОБА_7 за ст.390-1 КК України, суд враховує, що вчинене останнім кримінальне правопорушення згідно зі ст.12 КК України є кримінальним проступком, бере до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного кримінального правопорушення, спосіб вчинення, мету та мотив вказаного діяння, обставини, які обтяжують покарання та, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, доходить висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ст.390-1 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

При призначенні покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, суд враховує, що вчинене останнім кримінальне правопорушення згідно зі ст.12 КК України є кримінальним проступком, бере до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного кримінального правопорушення, спосіб вчинення, мету та мотив вказаного діяння, обставини, які обтяжують покарання, та дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, доходить висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, застосувавши поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Разом з тим, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду, призначеного вироком Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2024 року, початок строку якого обчислюється з дня постановки ОСОБА_7 на облік уповноваженим органом з питань пробації, а саме з 15.07.2024 року.

Тому на підставі ч.1 ст.71, п.5 ч.1 ст.72 КК України суд до покарання, призначеного за новим вироком, приєднує невідбутну частину покарання за попереднім вироком Любешівського районного суду від 22.05.2024 року з розрахунку, що одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду, та призначає остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 2 років 3 місяців обмеження волі.

Призначення такого покарання, на думку суду, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчинених кримінальних правопорушень, відповідатиме його меті і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства, правами потерпілих та особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не застосовувався.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся, документально підтверджені витрати на залучення експертів відсутні.

Керуючись ст. 50, 65-67 КК України, ст. 349, 373, 374, 392-395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ст. 390-1 КК України, і призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік

- за ст. 390-1 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за цим вироком у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2024 року, і визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 2 (двох) років 3 (трьох) місяців обмеження волі.

Строк відбування основного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази, а саме оптичні диски для лазерних систем зчитування DVD+R марки «Media» 4,7 Gb та марки «ALERUS» 700Mb залишити у матеріалах кримінального провадження.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити обвинуваченому, прокурору. Інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з дня отримання його копії.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_9