Справа № 229/8220/24
Провадження № 1-кп/211/307/25
У Х В А Л А
іменем України
21 січня 2025 року
Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
учасників кримінального провадження:
прокурора (у режимі відеоконференції) ОСОБА_3 ,
обвинуваченого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_4 ,
захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,
У провадження Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло вказане кримінальне провадження.
Підготовче судове засідання було призначене на 21 січня 2025 року.
У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 . Підтримав необхідність направлення обвинувального акту до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності.
На думку прокурора наразі продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення. На вказані ризики, на думку прокурора, вказують ті обставини, що ОСОБА_4 усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі строком до 12 років, може навмисно переховуватись від суду та повторно вчинити злочин, передбачений ст. 408 КК України з метою уникнення кримінальної відповідальності. Залишаючись не під вартою обвинувачений може впливати на свідків, які ще не були допитані в ході судового розгляду та може, оскільки він є військовослужбовцем, вжити заходів щодо псування або підроблення документів. Просить не визначати заставу відповідно до ст. 183 КПК України.
Обвинуваченому вручена пам`ятка про права та обов`язки, передбачені ст. 42 КПК України, з якими обвинувачений ознайомлений, клопотань не має, заперечує проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Щодо направлення обвинувального акту для визначення підсудності не заперечує.
Захисник обвинуваченого також клопотань не має, заперечує проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вважає, що заявлені прокурором ризики необгрунтовані, зазначає, що ОСОБА_4 з 2023 року перебував на військовій службі, має поранення, бажає повернутися на військову службу, але через перебування під вартою не має можливості пройти ВЛК. Щодо направлення обвинувального акту для визначення підсудності не заперечує.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу, суд зазначає наступне.
Ухвалою слідчого судді від 03.12.2024 до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів по 30.01.2025.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження відносно ОСОБА_4 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених у ст. 177 КПК України.
Суд, в обґрунтування продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилається на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років, обвинувачений є військовослужбовцем, який для скоєння інкримінованого злочину без наявних законних підстав не повернувся у розташування військової частини, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку цього діяння, також, у даному кримінальному провадженні ще не було проведено жодного судового засідання, а, отже, не досліджено докази у справі, зокрема, не допитані свідки, тому мають місце ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 а саме: можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Крім того, суд бере до уваги доводи захисника про наявність поранень у обвинуваченого, що можуть впливати на його самопочуття, та про бажання ОСОБА_4 продовжити проходження військової служби, але при вирішенні питання продовження запобіжного заходу керується ч. 8 ст. 176 КПК України, відповідно до якої під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, зокрема, передбачених ст. 408 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, який полягає у триманні особи під вартою.
Отже, наявність зазначених обставин не дає підстав аби змінити обраний ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, що свідчить про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ще на 60 днів.
Крім того, керуючись абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне не встановлювати розмір застави.
Вирішуючи питання про можливість призначення справи до судового розгляду, суд зазначає наступне.
Під час підготовчого судового засідання суд вирішує питання, передбачені частиною 3 ст. 314 КПК України. Одним із рішень, які вправі ухвалити суд у підготовчому судовому засіданні, є рішення про направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України вказане питання підлягає першочерговому з`ясуванню, оскільки судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо порушено правило підсудності.
А відтак всі інші питання, у тому числі щодо призначення до судового розгляду, мають вирішуватися належним судом.
Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за ознаками дезертирство, тобто нез`явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Частиною 1 ст. 32 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Місце вчинення злочину - це певна територія, на якій вчинюється передбачене КК суспільно небезпечне діяння.
Так, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 22.03.2024 у невстановлений в ході досудового розслідування час він без поважних причин не повернувся після відпустки у місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 в район населеного пункту АДРЕСА_1 та ухилився від несення обов`язків військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 23.10.2024, коли його було доставлено представниками підрозділу Військової служби правопорядку до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.
Отже, місцем вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, є м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області.
Рішенням Вищої ради правосуддя №3707/0/15-24 від 19.12.2024 змінено територіальну підсудність судових справ Дружківського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

А, отже, територіальна юрисдикція Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області після зміни підсудності справ, не поширюється на м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області, який належить до Сіверської міської територіальної громади.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності. Питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з метою недопущення порушення територіальної підсудності кримінального провадження, з урахуванням вимог ст.ст. 32, 34 КПК України, суд вважає, що є достатні підстави для направлення обвинувального акта до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання про визначення підсудності.

Керуючись ст.ст. 32, 34, 177 -178, 182, 183, 193, 197, 314-317 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, у вигляді тримання під вартою продовжити на шістдесят днів до 21 березня 2025 року включно.

Копію ухвали вручити учасникам кримінального провадження та направити до виконання на гауптвахту ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001547 від 29.04.2024, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, направити до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання про визначення підсудності.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали було виготовлено та проголошено 21.01.2025 о 16:00.

Суддя ОСОБА_1