ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/979/25 Справа № 194/1791/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000121 від 08.10.2024 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернівка Дніпропетровської області, громадянина України, розлученого, маючого на утриманні дітей 2007 р.н. та 2013 р.н., з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого (в останнє судимості) -26.01.2022 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 10 місяців; 27.11.2023 року звільнився з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,-

визнано винним та засуджено за ст.395 КК до покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК покладено на ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - не обирався.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Ухвалою Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 23.10.2023 року відносно ОСОБА_8 встановлено адміністративний нагляд терміном на 1 рік з наступними обмеженнями: заборона виходу з місця проживання з 22 години до 06 години; заборони виїзду за межі міста (району) без дозволу органів поліції; відмічатися в органах поліції 2 (два) рази на місяць; заборони перебування в ресторанах, кафе, барах та місцях продажу спиртних напоїв на розлив.

17.01.2024 року ОСОБА_8 під підпис ознайомився із вказаною ухвалою суду та встановленими судом обмеженнями, йому роз?яснено зміст ст. 395 КК України щодо відповідальності за порушення правил адміністративного нагляду. Також, ОСОБА_8 шляхом написання заяви до ВП №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області повідомив місце свого проживання, зазначивши адресу: АДРЕСА_2 . Дніпропетровської області.

Однак, ОСОБА_8 , будучи належним чином ознайомленим з ухвалою Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 23.10.2023 року про встановлення відносно нього адміністративного нагляду, обмежень та зобов?язань, маючи на меті ухилитися від адміністративного нагляду, діючи умисно, без поважних причин, самовільно, без дозволу начальника відділення поліції №1 Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області, 23.09.2024 року у невстановлений час, залишив місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 та став мешкати за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив правила адміністративного нагляду.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ст.395 КК, як самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого та правову кваліфікації його дій за ст.395 КК, але просить змінити вирок в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування положень ст.69-1 КК.

В обґрунтування своїх вимог, посилаючись на імперативні положення статті 69-1 КК та роз`яснення, що містяться у п.6-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 Про практику призначення судами кримінального покарання , апелянт вказує на те, що, визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливо лише за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 КК, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини. Водночас добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно.

Оскільки санкцією ст.395 КК передбачено максимальний строк покарання у виді обмеження волі на строк до двох років, тому строк призначеного максимального покарання ОСОБА_8 за вчинений кримінальний проступок не може перевищувати двох третин від нього, а саме 1 року 4 місяців обмеження волі.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: його щире каяття та знаходження на утриманні двох неповнолітніх дітей. При цьому обставин, які б обтяжували покарання винного, судом не встановлено. Вчиненням кримінальних правопорушень обвинувачений нікому збитків не завдав та шкоди не заподіяв.

Проте, як вказує апелянт, місцевий суд всупереч зазначеними вимогам закону, призначив ОСОБА_8 покарання за ст.395 КК у виді 2 років обмеження волі, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищенаведене прокурор просить апеляційний суд вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року змінити в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 за ст.395 КК покарання та вважати його засудженим до покарання у виді 1 року 4 місяців обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, зобов`язавши його відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 , не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні у повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ст.395 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених в порядку ч.3 ст.349 КПК та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються прокурором в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції при обранні розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченму ОСОБА_8 , дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ст.395КК, які відповідно до ст.12 КК відноситься до кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, розлучений, маючий на утриманні дітей 2007 р.н. та 2013 р.н., не працюючий, за місцем проживання охарактеризований посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставинами, які відповідно до ст.66 КК, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд визнав щире каяття та знаходження на утриманні двох неповнолітніх дітей. При цьому обставин, як відповідно до ст.67 КК, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Вчиненням кримінального правопорушення обвинувачений нікому збитків не завдав та шкоди не заподіяв.

За наведених обставин суд дійшов правильних висновків про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі, із застосуванням положень статей 75,76 КК, з випробуванням з іспитовим строком на один рік та покладенням відповідних обов`язків.

Натомість, як правильно зазначається в апеляційній скарзі прокурора, суд, всупереч імперативнім положенням статті 69-1 КК, призначив винній особі покарання за ст.395 КК у максимальному його виді двох років обмеження волі. При цьому суд не врахував, що за встановлених у вироку обставин, не мав права призначати покарання більшим, ніж двох третин максимального строку покарання, а саме 1 року 4 місяців обмеження волі, про що слушно вказує апелянт, а отже суд припустився неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року підлягає зміні в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у відповідності до п.4 ч.1 ст.409, п.1 ч.1 ст.413 КПК у звязку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 рокувідносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_8 за ст.395 КК до покарання у виді - 1 року 4 місяців обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не скоїть нового злочину, зобов`язавши його відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4