Ярмолинецький районний суд Хмельницької області
Справа № 689/153/25
Провадження № 1-кп/689/93/25
УХВАЛА

21 березня 2025 року с-ще Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ярмолинці клопотання Заступника керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000126 від 06 листопада 2024 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Піщане Золотоніського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , сержанта резерву 43 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.263 КК України,

встановив:

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Просив продовжити строк тримання під вартою терміном на 60 діб, із раніше визначенням альтернативним запобіжним заходом у вигляді застави в розмірі 151400 грн. з покладанням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України, що визначені ухвалою суду від 05.02.2025 року.

Своє клопотання мотивував таким:

09.09.2025 ОСОБА_4 був затриманий відповідно до вимог ст. 208 КПК України.

10.09.2023 ОСОБА_4 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України.

24.01.2025 ОСОБА_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 11.09.2024 обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці, з покладанням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК України та із можливістю внесення застави в розмірі 151400 грн.

У подальшому, ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 04.11.2024 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено до 10.12.2024 запобіжний захід у виді тримання під вартою, ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 06.12.2024 та ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2025 обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05.04.2025р. із раніше визначенням альтернативним запобіжним заходом у вигляді застави в розмірі 151 400 грн. з покладанням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вважає, що ризики, що були встановлені та визначені ухвалами суду не зменшились.

Так, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, з метою власної наживи, в порушення вимог законодавства України про те, що вогнепальна зброя та боєприпаси відносяться до речей, які вилучені із вільного обігу і не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, всупереч положенням п. 1 Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 № 2471-ХІІ (далі Переліку), п.п. 1-4 Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про дозвільну систему» від 12.10.1992 № 576 (далі Положення), Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом МВС України від 21.08.1998 № 622 (далі Інструкції), вирішив здійснювати зберігання та збут бойових припасів та вибухових пристроїв.

Разом з тим, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом та з корисних мотивів, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 09.09.2024 вступив у злочинну змову із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , направлену на зберігання та збут бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу з метою особистого збагачення.

В подальшому, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою між собою, 09.09.2024 близько 19 год. 20 хв., перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , зберігали без передбаченого законом дозволу за вказаною адресою, а в подальшому умисно, з метою особистого збагачення, збули особі під зміненими анкетними даними ОСОБА_8 за грошові кошти в сумі 60000 гривень один промислово виготовлений одноразовий ручний протитанковий гранатом типу «M72LAW» виробництва США, що відноситься до боєприпасів, один промислово виготовлений одноразовий ручний протитанковий гранатометом типу РПГ-26, що відноситься до боєприпасів, один споряджений корпус ручної осколкової наступальної гранати «РГ-42», два уніфіковані підривачі (запали) типу «УЗРГМ», які у своєму конструктивному поєднанні утворюють бойову ручну осколкову наступальну гранату «РГ-42», що відноситься до боєприпасів та 370 патронів калібру 5,45 мм, які є придатними до стрільби військовими боєприпасами до стрілецької вогнепальної зброї.

Своїми умисними діями, які виразились у зберіганні та збуті бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 263 КК України.

Вина ОСОБА_4 об`єктивно й переконливо підтверджується конкретними доказами, зібраними з дотриманням принципів законності й верховенства права та у суворій відповідності процедурі, визначеній кримінальним процесуальним законом України, а саме: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 27.03.2024; протоколами НСРД, протоколами обшуку, протоколами затримання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Прокурор обґрунтовує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду) таким:

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України усвідомлює тяжкість висунутого обвинувачення, категорію вказаного кримінального правопорушення, суспільний резонанс, а також те, що йому загрожує покарання у виді позбавлення волі та його реальне відбування у місцях позбавлення волі, що дає обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений переховуватиметься від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Визначальним у даному випадку є також те, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, обвинувачений збував військове майно, яке могло бути використане безпосередньо під час бойових дій в ході відсічі наступу ворога.

Окрім цього, тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для тримання особи під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 у справі «Волосюк» проти України).

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку прокурора ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України (незаконно впливати на свідка, іншого обвинуваченого) доводиться тим, що:

ОСОБА_4 перебуваючи на волі, вчинятиме тиск, як психологічного так і фізичного характеру, шукаючи будь які можливі шляхи впливу на свідків та іншого підозрюваного у вказаному провадженні, спонукаючи до зміни ними показів або відмови від дачі показів, з метою уникнення кримінальної відповідальності або ж її пом`якшення.

Також прокурор обґрунтовує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України (вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується) таким:

Обвинувачений ОСОБА_4 є військовослужбовцем ЗСУ, його перебування на більш м`якому запобіжному заході, окрім як тримання під вартою, зважаючи на наявний обґрунтований ризик переховування від суду, сприятиме вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 407 та 408 ККУ, з метою подальшого ухилення від кримінальної відповідальності.

Крім того, ОСОБА_4 самовільно залишив місце служби, а саме 23.02.2024 вибув з пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_1 , та до пункту призначення - оперативного угрупування «Харків» не прибув.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Вищевказане свідчить про недопустимість застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, передбаченого КПК України, ніж тримання під вартою.

За час досудового розслідування та судового розгляду тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення не зменшилась, суттєві зміни в сімейному колі, чи колі спілкування не відбулись, а відтак ризик переховування та суспільна небезпечність обвинуваченого не зменшились.

Усі дані ризики об`єктивно та беззаперечно підтверджується матеріалами кримінального провадження, зібраними під час досудового розслідування.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник, кожен окремо, проти задоволення клопотання заперечували.

Захисник просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме, у вигляді домашнього арешту, передбаченого статтею 181 КПК України. Захист вважав, що прокурор не довів наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Заслухавши учасників та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що підстави, зокрема, обставини та ризики, заявлені прокурором, не відпали, є доведеними. Клопотання прокурора слід задовольнити, водночас відмовивши у задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого, з підстав.

Обґрунтованість обвинувачення (підозри) в тій мірі, яка є достатньою для початку судового провадження, захистом визнається. ОСОБА_4 пояснив, що свою вину визнає.

Оцінюючи наявність ризиків, то суд вважає, що прокурор їх довів.

Суд погоджується з тим, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду. Кримінальне провадження передано до суду. ОСОБА_4 набув статусу обвинуваченого. Йому загрожує покарання у виді позбавлення волі та його реальне відбування у місцях позбавлення волі, а тому обвинувачений може переховуватиметься від суду, щоб уникнути відповідальності.

ОСОБА_4 також може вплинути на заявленого прокурором свідка ОСОБА_8 та іншого обвинуваченого у цій справі ОСОБА_7 , який вніс заставу та проживає в селищі Ярмолинці. Це свідчить про ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України. До моменту допиту свідка та ОСОБА_7 , їх показання під час досудового розслідування не будуть мати для суду значення, оскільки суд зобов`язаний прийняти судове рішення за наслідками судового розгляду виключно на підставі показань цих осіб в залі суду. За цих умов ОСОБА_4 може вплинути у будь-який спосіб на них (підкупом, погрозами, застосуванням фізичної сили тощо). Це може перешкодити встановленню дійсних фактичних обставин.

Ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України (вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується), також наявний, оскільки обвинувачений визнає, що вчинив кримінальне правопорушення - самовільне залишення місця служби. Він може його продовжувати.

Інші запобіжні заходи, що є більш м`якими, не зможуть запобігти настанню означених вище ризиків.

Стійких соціальних зв`язків, які б стримували його та забезпечували належну процесуальну поведінку, судом не встановлено.

На основі викладеного та керуючись статтею 331 КПК України,

постановив:

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на шістдесят діб, тобто до 19 травня 2025 року, з правом внесення застави в розмірі 151400 грн. з покладанням таких обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК України:

1) прибувати до прокурора або суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У разі невиконання даних обов`язків застава звертається в дохід держави.

Строк дії ухвали з 21 березня 2025 року до 19 травня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення, є обов`язковою для негайного виконання, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня винесення рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_9