ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/2943/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/779/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

30 січня 2025 року м. Харків

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши на відповідність вимогам статей 392, 396 КПК України апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року відносно ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про проведення повторної експертизи.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою призначити експертизу.

Перевіривши зміст апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, суддя-доповідач дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з наступних підстав.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, які беруть участь у такому провадженні, і не суперечать вимогам імперативності.

У загальних засадах йдеться про «забезпечення права на оскарження», що є більш широким поняттям, ніж поняття «право», яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого «права», ще й гарантований державою механізм його реалізації.

Згідно з практикою ЄСПЛ у ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимог до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення ЄСПЛ у справах «Делкур проти Бельгії» («Delcourt v. Belgium»), «Гофман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany»).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яка має бути досягнута (рішення ЄСПЛ у справах «Скорик проти України», «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» («Podbielski and PPU Polpure v. Poland»).

Конституційний Суд України у рішенні від 12 червня 2012 року № 13-рп/2012 також указав, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

За цих обставин визначені у законі вимоги щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожними обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведені положення Основного Закону не гарантують права на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення. Такі гарантії закріплено в п. 8 ч. 2

ст. 129 Конституції України, згідно з яким однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Із приписів ст. 24 КПК випливає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Процедура перегляду судових рішень в суді апеляційної інстанції регламентований Главою 31 Кримінального процесуального кодексу України.

У статті 392 КПК України зазначено про те, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Отже, Кримінальний процесуальний кодекс України містить вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час розгляду в Лозівському міськрайонному суді Харківської області кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч.4 ст.185 КК України від обвинуваченого ОСОБА_3 надійшло клопотання про проведення судово-товарознавчої експертизи для визначення суми завданої шкоди потерпілим.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року у задоволенні вказаного клопотання обвинуваченого відмовлено.

Тобто, зазначена ухвала суду прийнята під час судового розгляду до ухвалення остаточного судового рішення у справі, передбаченого ч.1 ст.392 КПК України.

Разом з цим, можливість апеляційного оскарження ухвал про відмову у задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, обвинувачений ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, яка не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, відповідно до ст.392 КПК України, що, згідно ч.4 ст.399 КПК України, є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

При цьому, обвинуваченому ОСОБА_3 належить роз`яснити, що у разі незгоди з остаточним судовим рішенням за результатами розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції, він не позбавлений процесуальної можливості включити свої заперечення проти ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року до своєї апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК України.

Керуючись ст.ст.392, 399, 418, 419 КПК України, суддя-доповідач,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року відносно ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.5 ст.399 КПК України, копію ухвали про відмову у відкритті провадження разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами невідкладно направити апелянту.

Ухвала набирає чинності з моменту її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її постановлення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_2