УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року

м. Київ

справа № 210/1133/21

провадження № 51-205 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року, залишеним без змін 9 жовтня 2024 року Дніпровським апеляційним судом,ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Вирішено цивільний позов, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винним у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, кримінального правопорушення проти безпеки дорожнього руху.

Як установив суд, 30 листопада 2020 року о 08:30, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21150» (д.р.н. НОМЕР_1 ), рухаючись на вул. Тарасової в м. Кривому Розі, ОСОБА_4 усупереч вимогам пунктів 18.1, 1.5, 1.7, підпунктів «б» та «д» п. 2.3, пп. «а» Правил дорожнього руху (далі - ПДР) наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком «5.35.1» і дорожньою розміткою «1.14.1» ПДР, на якому перебував пішохід, не вжив заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, унаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_5 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілій було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів скаржника зводиться до того, що висновки у вироку ґрунтуються на припущеннях, оцінюючи докази місцевий суд не додержав приписів статей 84-86, 94 вказаного Кодексу, належно не з`ясував чи мав ОСОБА_4 технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, а суд апеляційної інстанції не зважив на допущені порушення, повторно не дослідив фактичних даних і також ухвалив незаконне рішення. Разом із цим, як вважає засуджений, суди попередніх інстанцій усупереч статтям 50, 65 КК не врахували необережної форми вини вчиненого діяння, усіх пом`якшуючих обставин та даних про особу ОСОБА_4 , котрий раніше не судимий, частково відшкодував завдану шкоду, має стійкі соціальні зв`язки, безпосередньо після ДТП надав потерпілій першу медичну допомогу, не залишив місця події та розповів про обставини пригоди, що свідчить про активне сприяння розкриттю злочину. На думку автора скарги, наявні в цій справі пом`якшуючі обставини, зумовлюють застосування до нього інституту умовного звільнення відповідно до ст. 75 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

За правилами статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення у межах касаційної скарги; не уповноважений ревізувати повноти розгляду, перевіряти докази з погляду їх достовірності та відповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження, а при вирішенні справи виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Факт ДТП та її наслідки - заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи скаржника про неналежну оцінку доказів та нез`ясування обставин, що належать до предмета доказування, не можна визнати прийнятними.

Як убачається з копії вироку, висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення проти безпеки руху є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу.

Такого висновку суд дійшов, проаналізувавши показання обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 ,свідка ОСОБА_6 , експерта ОСОБА_7 , результати проведених досліджень: медичного № 199 від 16 лютого 2021 року;комплексних судових фототехнічних та автотехнічних № КСЕ-19/104-21/4139 та№ КСЕ-19/112-23/3080 від 22 лютого 2021 року, 28 квітня 2023 року; фактичні дані, зафіксовані в протоколах: огляду місця ДТП і схемі до нього від 30 листопада 2020 року, слідчого експерименту від 4 лютого 2021 року, огляду відеозапису від 3 грудня 2020 року, зміст яких детально відображено у вироку.

Водночас суд з`ясував позицію ОСОБА_4 , котрий не заперечував факту наїзду на ОСОБА_5 й унаслідок цього заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень, однак стверджував, що не міг уникнути ДТП, оскільки потерпіла зупинилась, а потім раптово почала рухатися по пішохідному переходу.

Суд перевірив висунуту обвинуваченим на свій захист версію і вмотивовано її спростував наведеними у вироку конкретними доказами.

За змістом вироку, обґрунтовуючи порушення ОСОБА_4 ПДР, окрім показань потерпілої, яка зазначала, що на момент наїзду вона рухалась по пішохідному переходу, суд слушно послався на показання очевидиці події свідка ОСОБА_6 . Остання підтвердила, що ОСОБА_5 повільно йшла по переходу, попри це засуджений, керуючи автомобілем прискорив рух і допустив наїзд.

Той факт, що наїзд відбувся на пішохідному переході скаржником не заперечується, дані про це містяться і в протоколі огляду місця пригоди від 30 листопада 2020 року, який був предметом дослідження суду.

Крім того, за висновками комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи від 28 квітня 2023 року № КСЕ-19/112-23/3080 водій ОСОБА_4 мав технічну можливість зупинити транспортний засіб до місця наїзду на пішохода. При цьому допитаний експерт ОСОБА_8 у своїх показаннях суду акцентував, що у конкретній дорожній ситуації водій мав керуватися п. 18.1 ПДР і надати перевагу руху пішохода на переході.

Окреслені фактичні дані в силу ст. 84 КПК є джерелами доказів, котрі в їх сукупності зумовили висновок суду про те, що порушення засудженим правил ПДР перебуває у причинному зв`язку із наслідками у виді тяжких тілесних ушкоджень, а доводи скаржника про протилежне є неспроможними.

Переконливих, достатніх аргументів, які би свідчили про істотне порушення судом першої інстанції приписів статей 84-86, 94 КПК при оцінці доказів, у поданій касаційній скарзі не наведено.

За встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинене суспільно небезпечне винне діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК.

Не можна також погодитися з доводами засудженого про надмірну суворість заходу примусу через те, що його належить відбувати реально.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, щоз огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами, класифікацією злочинів (ст. 12 КК) і формою вини, а й з обставинами кримінального провадження і суспільною небезпечністю конкретного діяння, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Обираючи ОСОБА_4 захід примусу, зокрема вирішуючи питання про порядок його відбування, суд дотримався наведених законодавчих положень.

Як видно з вироку, суд відповідно до статей 50, 65 КК урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке за класифікацією (ст. 12 КК) віднесено до категорії тяжких, наслідки діяння, а також особу винного, котрий раніше не судимий, одружений, позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, частково компенсував завдану шкоди потерпілій, що визнав пом`якшуючою покарання обставиною. Натомість обставин протилежного змісту (ст. 67 КК) не було встановлено.

Разом із цим суд зважив на думку ОСОБА_5 , яка наполягала на призначенні суворого покарання, характер допущених порушень ПДР, ставлення засудженого до вчиненого, не виявлення ним щирого каяття, осуду своєї протиправної поведінки та співчуття до потерпілої.

Не залишилася поза увагою суду й доповідьоргану пробації про можливість виправлення ОСОБА_4 без позбавлення волі. Оцінюючи вказану позицію, суд вирішив, що вона не є достатньо вагомою в ситуації в цій справі з огляду на встановлені конкретні фактичні обставини та суспільну небезпечність учиненого винного діяння.

Урахувавши все це, суд першої інстанції дійшов переконання про неможливість досягти мети попередження нових кримінальних правопорушень та виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і з додержанням принципу індивідуалізації призначив йому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Отже, підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість немає.

Крім того, аналогічні за змістом доводи про надмірну суворість покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

За змістом ухвали, згаданий суд у змагальній процедурі належно розглянув апеляційну скаргу сторони захисту і вмотивовано з посиланням на дані у провадженні та норми права відмовив у її задоволенні. Постановлена ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Посилання в касаційній скарзі на те, що під час апеляційного розгляду суд мав повторно дослідити фактичні обставини кримінального провадження суперечать законодавчим приписам ( ч. 1 ст. 404 КПК), адже згідно з ухвалою сторона захисту наполягала на перегляді вироку лише в частині призначеного покарання.

Достатніх аргументів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних судових рішень і зумовлювали обов`язкове їх скасування на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, у касаційній скарзі не міститься.

Оскільки з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 9 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3