Справа № 148/949/21
Провадження №11-кп/801/114/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представниці потерпілих адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 24.02.2021 за № 000056,

за апеляційними скаргами прокурора Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_13 , представниці потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тульчин Вінницької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше несудимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на два роки, в силу п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України, зобов`язавши його періодично являтися до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про переміни свого місця проживання, роботи та навчання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави:

1144,15 грн. витрати на проведення судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-21/4511-IT від 23.03.2021;

1144,15 грн. витрати за проведення експертизи технічного стану транспортних засобів за № СЕ-19/102-21/3511-ІТ від 25.03.2021;

18932,00 витрати за проведення судової психологічної експертизи за № СЕ-19/102-23/15878-ПС від 20.05.20224.

Скасовано арешт майна у кримінальному провадженні № 000056 від 24.02.2021, накладений ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 26.02.2021 в справі № 148/360/21.

Речові докази в справі, а саме:

- автомобіль ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 ухвалено повернути власнику ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- автомобіль "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_2 ухвалено повернути власнику ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_8 та співвідповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» Код на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 59066,31 грн. (п`ятдесят дев`ять тисяч шістдесят шість гривень) 31 копійку, відшкодування тимчасової втрати працездатності в розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень) та в рахунок відшкодування моральної шкоди 3253,32 грн.(три тисячі двісті п`ятдесят три гривні) 32 копійки.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. (сто тисяч гривень )

У іншій частині позову відмовлено.

Позов ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 та співвідповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» Код на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 48363,44 грн.(сорок вісім тисяч триста шістдесят три гривні) 44 копійки, відшкодування тимчасової втрати працездатності в розмірі 36000,00 грн. (тридцять шість тисяч гривень) та в рахунок відшкодування моральної шкоди 4218,17 грн.(чотири тисячі двісті вісімнадцять гривень) 17 копійок.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. (сто тисяч гривень )

У іншій частині позову відмовлено.

Згідно з вироком 24.02.2021, біля 18.00 години, ОСОБА_8 в м. Тульчин, Вінницької області керуючи технічно - справним автомобілем "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_2 , по вул. Визволення, м. Тульчин, Вінницької області, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, а саме п.12.1- не вибрав в установлених межах безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в наслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 жителя АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку експерта судово-автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-21/4511-IT, від 23.03.2021, - невідповідність дій водія автомобіля "BMW 323» ОСОБА_8 вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті ДТП водій автомобіля ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, відкритий уламковий перелом нижньої третини лівої стегеневої кістки, забиті рани в ділянці лівого колінного суглобу ( 11.03.21 р. операція-відкрита репозиція ОМС лівої стегеневої кістки пластинами), закритий перелом лівої вертлюгової западини, закрита травма живота, заочеревинна гематома, внутрішньочеревний розрив сечового міхура, що ускладнилось розповсюдженням сечовим перетонітом (27.02.21 р. операція - лапаротомія, ушивання сечового міхура, епіцистомія), а також закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, закрита травма грудної клітки, забій легень, забій серця, садна на обличчі, передній поверхні грудної клітки, синці в ділянках лівого кулькового суглобу та лівого стегна, які згідно висновка експерта № 15-к, від 20.05.2021 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпека для життя, в момент заподіяння та пасажир автомобіля ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 житель АДРЕСА_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому заднього краю лівої вертлюгової западини з вивихом стегна, садни в області чола, які згідно висновка експерта № 26, від 30.03.2021 року, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня за відсутністю небезпеки для життя, які спричинили тривалий (більш як 21 день) розлад здоров`я.

Згідно висновку експерта судової експертизи технічного стану транспортних засобів № СЕ-19/102-21/3511-ІТ від 25.03.2021 - на момент експертного огляду гальмівна система, рульове керування автомобіля "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_5 знаходяться у працездатному стані. У деталях та вузлах гальмівної системи, рульового керування автомобіля "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_2 на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.

На момент експертного огляду ходова частина автомобіля "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_6 , знаходиться в технічно несправному та непрацездатному стані, через пошкодження. У деталях та вузлах ходової частини автомобіля "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_6 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б могли виникнути до ДТП могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля не виявлено. Зазначені несправності виникли в процесі розвитку події ДТП.

Обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбачених ч. 2 ст. 289 КК України, визнав повністю, пояснивши, що дійсно 24.02.2021 року, біля 18.00 години, в м. Тульчин, Вінницької області керував автомобілем "BMW 3231", д.н.з. НОМЕР_2 , та рухався зі швидкістю 50-60 км/год. від автовокзалу по вул. Визволення, м. Тульчин, Вінницької області, в напрямку міської адміністрації, на вулиці моросив дощ та дорога була мокра. Вже за міською адміністрацією заїхав автомобілем в калюжу та машина стала некерованою, у зв`язку з чим автомобіль винесло на зустрічну смугу руху де відбулося зіткнення з автомобілем ВАЗ 2105, удар прийшовся в ліву передню сторону автомобіля обвинуваченого "BMW 3231" та в ліву сторону ВАЗ 2105.

Також пояснив, що під час ДТП інших автомобілів на дорозі не було, перед пішохідним переходом, що навпроти міської адміністрації, обвинувачений обігнав автомобіль, який рухався в попутному напрямку та зайняв свою смугу руху.

Після дорожньо-транспортної пригоди допомагав потерпілим вибратися з автомобіля та залишався на місці події до приїзду поліції та швидкої, також частково відшкодував лікування потерпілим, ОСОБА_14 оплатив повністю лікування, яке проводилося в ЦРЛ м. Тульчин, ОСОБА_11 оплатив майже 60% лікування, оскільки він лікувався як в Тульчині та м. Вінниця. Також пояснив, що автомобіль був застрахований та після ДТП повідомив страхову компанію та надав відповідні документи та повідомив потерпілих про необхідність подання документів до страхової компанії для отримання відшкодування.

Потерпілий ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що дійсно 24.02.2021, біля 18.00 години, рухався на транспортному засобі ВАЗ 2105, за кермом зі сторони смт. Кирнасівка, Тульчинського району в м. Тульчин, Вінницької області разом з ОСОБА_14 , швидкість руху була близько 50 км/год., оскільки рухався накатом на спускі, їм на зустріч рухався автобус та несподівано із-за автобусу виїхав автомобіль "BMW " на зустрічну смугу руху, в результаті чого відбулося зіткнення, потерпілий намагався уникнути зіткнення викрутивши руль в праву сторону, але це не допомогло. Також потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що після ДТП відразу втратив свідомість, що відбувалося на місці пояснити не може, обвинувачений частково відшкодував йому матеріальну шкоду, до вказаної події офіційно не працював, займався авто ремонтом на дому.

Потерпілий ОСОБА_14 , у судовому засіданні пояснив, що дійсно 24.02.2021, біля 18.00 години, рухався на транспортному засобі ВАЗ 2105, разом з ОСОБА_11 , який був за кермом автомобіля зі сторони смт. Кирнасівка, Тульчинського району в м. Тульчин, Вінницької області. ОСОБА_15 їхав на третій передачі та їм на зустріч рухався автобус, а за автобусом на дуже великій швидкості рухався автомобіль "BMW" та несподівано тільки вони порівнялися з автобусом, автомобіль "BMW "виїхав на зустрічну смугу руху, в результаті чого відбулося зіткнення, ОСОБА_15 намагався уникнути зіткнення викрутивши руль в праву сторону, але це не допомогло. Після ДТП самостійно вибратись з автомобіля не міг, оскільки його сплющило, попрохав допомоги сторонніх осіб, обвинувачений відразу після ДТП десь зник, а потім появився з друзями, ніякої допомоги під час того як сторонні люди намагалися витягнути його та ОСОБА_15 не надавав. Також пояснив, що обвинувачений частково відшкодував матеріальну шкоду на лікування, але не в повному обсязі, до вказаної події звільнився з роботи за декілька тижнів та чекав запрошення на іншу роботу де повинно було звільнитися місце.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_16 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 10.09.2024 щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати у зв?язку з неправильним застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, унаслідок м?якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня його фактичного затримання на виконання вироку. У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що проаналізувавши дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, позицію та думку потерпілих, щодо розміру та виду покарання, яку вони вважають за доцільне йому призначити, а також відсутність жодної пом?якшуючої покарання обставини, можливо зробити висновок про те, що звільнення обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суперечить вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та негативно впливає на зусилля усіх гілок влади щодо підтримання законності і правопорядку в Україні.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 не усвідомив суспільну небезпеку вчиненого, не бажає ставати на шлях виправлення і не вживає жодних заходів до примирення з потеплілими, упродовж усього судового розгляду та в судових дебатах потерпілі звертали увагу суду і акцентували на необхідність призначення ОСОБА_8 покарання з реальним відбуттям. Натомість суд, призначаючи ОСОБА_8 практично найменший розмір покарання та ще й із застосуванням ст. 75 КК України, не врахував, що жодної пом?якшуючої для цього обставини не встановлено, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_8 своєї вини не визнавав, або ж визнавав частково, надавав витіюваті покази, свідомо намагався спотворити обставини події, з акцентуванням на неіснуючі перешкоди та свою невинуватість, і лише при завершенні судового розгляду, розуміючи, що його попередня поведінка не надала бажаного результату, під тиском доказів, вказав про повне визнання вини.

В апеляційній скарзі представниця потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_8 скасувати??? в частині призначеного покарання через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , 500 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та 30 000 гривень у відшкодування за правничу допомогу. У решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом безпідставно визнано обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме визнання вини. Звертає увагу, що обвинувачений не визнавав вини впродовж усього досудового розслідування та судового розгляду, визнав її лише в судових дебатах та останньому слові під тиском зібраних у справі доказів. Інших обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено, а тому суд безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, звільнивши його від покарання з випробуванням терміном на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, що суперечить загальним засадам призначення покарання. Судом не враховано при призначенні покарання тяжкі наслідки від ДТП для потерпілого ОСОБА_10 , який унаслідок отриманої травми лівої ноги, втратив роботу водія, оскільки не може керувати транспортними засобами. Наразі в потерпілого відсутні кошти для продовження лікування та відновлення стану свого здоров`я.

Посилається на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд не взяв до уваги висновок експерта № CE-19/102-23/15878-ПС від 20.05.2024 щодо розміру моральної компенсації потерпілому ОСОБА_10 , яким йому було визначена сума у 1994000 грн., однак суд стягнув тільки 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 , що є незаконним та необгрунтованим, з урахуванням того, що справа тривалий час більше 3-х років розглядалася в суді, що вносило додаткові зміни в житті потерпілого, який намагався отримати моральну компенсацію з обвинуваченого в результаті його винних дій.

В апеляційній скарзі представниця потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РПОКПП НОМЕР_3 , 500 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та 30 000 гривень у відшкодування за правничу допомогу. У решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом безпідставно визнано обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, визнання вини. Звертає увагу, що обвинувачений не визнавав вини впродовж усього досудового розслідування та судового розгляду, визнав її лише в судових дебатах та останньому слові під тиском зібраних у справі доказів. Інших обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено, а тому суд безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, звільнивши його від покарання з випробуванням терміном на 2 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, що суперечить загальним засадам призначення покарання. Судом не враховано при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 тяжкі наслідки від ДТП для потерпілого ОСОБА_17 , який унаслідок ДТП отримав тяжке тілесне ушкодження, потребує додаткового лікування та хірургічного втручання.

Посилається на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд не взяв до уваги наявність висновку експерта № CE-19/102-23/15878-ПС від 20.05.2024 щодо розміру моральної компенсації, яка визначена була у сумі 5 184000 грн., а стягнув тільки 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 , що є неспівмірною з реальним заподіянням моральної шкоди від визначеної судовим експертом психотравмуючої обставини та наявності моральних страждань, заподіяних від дорожньо-транспортної пригоди, винним у вчиненні якої є обвинувачений ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити, не заперечував щодо часткового задоволення апеляційних скарг представниці потерпілих.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та апеляційних скарг представниці потерпілих, просили оскаржуваний вирок залишити без змін.

Представниця потерпілих адвокат ОСОБА_12 та потерпілі ОСОБА_17 , ОСОБА_10 підтримали апеляційні скарги свого представника, не заперечували щодо часткового задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг у їх межах, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

За правилами ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, правильно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Даний висновок суду як у апеляційній скарзі прокурора, так і в апеляційних скаргах представниці потерпілих не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Згідно із ст.75 КК України звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом з тим, як обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі прокурора та представниці потерпілих вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, належить скасувати з таких підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції урахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжкого злочину, вчиненого з необережності, особу обвинуваченого, який характеризується позитивно за місцем мешкання, раніше несудимий, на обліку у лікаря - психіатра та нарколога не перебуває, здійснив заходи по повідомленню страхової компанії про вчинення ДТП для отримання потерпілими страхового відшкодування, проживає разом з батьками пенсійного віку, обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, добровільне вчинення дії із відшкодування матеріальної шкоди потерпілим, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Також суд звернув увагу на позицію потерпілої сторони, яка наполягала на суворій мірі покарання у виді реального позбавлення волі, зазначивши, що така позиція не є обов`язковою для суду, оскільки враховується в сукупності із іншими обставинами справи. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до переконання, що обвинувачений ОСОБА_8 не представляє суспільної небезпеки і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, застосовуючи інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, хоча й зазначив установлені ним обставини, які свідчать про можливість застосування ст. 75 КК, однак, на думку апеляційного суду, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, вказані мотиви у вироку не є переконливими, оскільки не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання, та що таке звільнення від покарання буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Тому на переконання апеляційного суду призначене ОСОБА_8 покарання є явно несправедливим унаслідок м?якості, що відповідно до вимог ст. ст. 409, 413, 414 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Зокрема, призначаючи ОСОБА_8 покарання, судом першої інстанції належним чином не враховано і залишено поза увагою, те що останній вчинив хоч і необережне кримінальне правопорушення, однак воно відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких, вину у вчиненому фактично не визнав, не розкаявся та не примирився з потерпілими.

Відповідно до п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У даному разі апеляційний суд звертає увагу, що Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Однак, саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв. Відповідно кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 , хоч і вчинене з необережності, однак зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Тому, з огляду на тяжкість наслідків, що настали в результаті грубого порушення елементарних правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_8 , а саме заподіяння внаслідок вчинення ДТП тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 та середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , застосування ст.75 КК України до основного покарання за обставин даного провадження, не відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 75 КК України.

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами прокурора та представниці потерпілих про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав визнання вини, як обставину, яка пом`якшує призначене ОСОБА_8 покарання.

Оцінюючи наявність визнання вини, яке суд першої інстанції у порядку статті 66 КК України, визнав пом`якшуючою обставиною, апеляційний суд зазначає, що сам факт визнання вини не є тим чинником, який б свідчив про зменшення суспільної небезпечності особи обвинуваченого і вчиненого ним злочину, які б беззаперечно давали підстави для висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Визнання вини - це не формальна вказівка на визнання своєї винуватості, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди

ОСОБА_18 і визнання вини є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, однак, як установлено апеляційним судом, упродовж усього судового розгляду ОСОБА_8 своєї вини не визнавав або ж визнавав частково, надавав витіюваті покази, свідомо намагався спотворити обставини події з акцентуванням на неіснуючі перешкоди та свою невинуватість, і лише при завершенні судового розгляду, розуміючи, що його попередня поведінка не надала бажаного результату, під тиском доказів, вказав про повне визнання вини. Разом з тим, указане фактично залишилося поза увагою суду першої інстанції.

З огляду на викладене безпідставними є посилання сторони захисту, що вказана позиція обвинуваченого була спрямована на об`єктивний розгляд справи та використання всіх, передбачених законом способів захисту. На переконання апеляційного суду, така позиція лише свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_8 жодних розумних висновків щодо своєї суспільно небезпечної поведінки не зробив, викривляв фактичні обставини кримінального провадження, оскільки дії учасників події трактував виключно у вигідних для себе обставинах, не розуміючи, що факт порушення ним Правил дорожнього руху настільки очевидний, що не призводить до будь-якої іншої думки.

Також апеляційний суд ураховує чітку та послідовну позицію потерпілих, які внаслідок ДТП отримали тілесні ушкодження та наполягали на реальній мірі покарання для обвинуваченого, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, оскільки впродовж трьох років від часу ДТП, обвинувачений спромігся лише частко відшкодувати понесені потерпілими матеріальні витрати, проте щире вибачення до цього часу у них не попросив. Крім того, як з`ясовано під час апеляційного розгляду, обвинувачений та потерпілі нажаль не тільки не порозумілись між собою, а навпаки переходять у стадію довготривалих неприязних стосунків.

З огляду на викладене, самі лише дані про особу обвинуваченого, а саме: позитивні характеристики за місцем мешкання, відсутність судимостей та перебування на обліку в лікаря - психіатра та нарколога, проживання разом з батьками пенсійного віку, здійснення заходів із повідомлення страхової компанії про вчинення ДТП для отримання потерпілими страхового відшкодування, не є тими чинниками, які б свідчили про зменшення суспільної небезпечності особи ОСОБА_8 і вчиненого ним злочину. Вказані дані також беззаперечно не дають підстав для висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2,4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 апеляційний суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та бере до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України, суд апеляційної інстанції ураховує: що обвинувачений вчинив злочин, який належить до категорії необережних тяжких злочинів, обставини скоєної ДТП, а саме вчинення злочину в результаті грубого порушення елементарних Правил дорожнього руху, унаслідок чого заподіяно тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , особу обвинуваченого, який раніше несудимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря- нарколога та психіатра не перебуває, наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого добровільне вчинення дії із відшкодування матеріальної шкоди потерпілим, відсутність обставин, які обтяжують покарання. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років, яке за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то апеляційний суд з урахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставин його вчинення та особи обвинуваченого, вважає за необхідне призначити його на строк 2 роки, яке буде необхідним для попередження вчинення ОСОБА_8 нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту та убезпечення на майбутнє інших громадян від суспільно небезпечних помилок обвинуваченого.

Відтак з урахуванням викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав призначати покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, як про те зазначено в апеляційних скаргах представниці потерпілих, немає. Разом з тим, у суду першої інстанції не було підстав призначати мінімальний розмір покарання, передбачений санкцією частини 2 статті 286 КК України, із застосуванням ст. 75 КК України.

Що стосується вимог апеляційних скарг представниці потерпілих про збільшення розміру моральної шкоди до 500 000 гривень на кожного потерпілого, то апеляційний суд зауважує наступне.

Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Частково задовольняючи цивільний позов щодо відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих, суд першої інстанції, як убачається із змісту оскаржуваного вироку, визначив її розмір у сумі 100 000,00 гривень на кожного потерпілого, з врахуванням ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, спричинених потерпілим, їх наслідки, тривалість їх лікування, глибину і тривалість їх фізичних та душевних страждань, які вони зазнали у зв`язку з ушкодженням здоров`я, визнання обвинуваченим моральної шкоди у зазначеному вище розмірі, а також вимогу розумності та справедливості.

Разом з тим, часткове задоволення судом першої інстанції цивільного позову потерпілих про відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 гривень, на переконання апеляційного суду, не відповідає характеру й ступеню моральних переживань останніх та незручностей, викликаних вимушеними змінами їх укладу та способу життя, а також принципу розумності та співмірності.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому у роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її суть, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не врахував, як того вимагає закон (ст. 23 ЦК України), вимоги розумності, виваженості та справедливості, що призвело до постановлення необґрунтованого рішення в частині вирішення цивільного позову.

Як установлено в процесі апеляційного розгляду, унаслідок вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, потерпілому ОСОБА_11 спричинені тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, у результаті вчиненого злочину порушено їх звичайний спосіб життя, потерпілі перенесли значний фізичний біль, сильний емоційний стрес, переживали тривогу та страх за своє здоров`я, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного соціального життя, порушення нормального способу життя, унаслідок чого були вимушені відновлювали своє здоров`я, перебувати на лікуванні, відвідувати орган досудового розслідування та суд.

З огляду на це, визначення розміру моральної шкоди в сумі 100 000 гривень на кожного потерпілого є очевидно недостатнім та неспівмірним з душевними стражданнями, яких зазнали потерпілі, тому апеляційний суд вважає за необхідне збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, визначивши розмір грошового відшкодування, у сумі 200 000 гривень на кожного потерпілого, оскільки вважає, що саме такий розмір буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Водночас заявлений представницею потерпілих розмір моральної шкоди у сумі 500 000 гривень є занадто завищеним, незважаючи на те, що потерпілі безсумнівно зазнали страждань у результаті вчинення обвинуваченим ДТП. До того ж, відповідно до усталеної судової практики розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги представниці потерпілих у частині відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Стосовно апеляційних вимог представниці потерпілих про необхідність стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу в сумі 30 000 гривень на кожного потерпілого, то апеляційний суд зазначає наступне.

Положення ч.2 ст.120 КПК України регламентують, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції установив, що між потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_19 12.06.2023 було укладено договір для представництва інтересів потерпілих у справі № 148/949/21. Також зазначено, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на виконання вищезазначеного договору сплатили адвокату ОСОБА_19 гонорар по 20 000 гривень кожен.

Разом з тим, судом першої інстанції установлено, що до позовної заяви не долучено договір про надання правової допомоги № 31/2023 від 12.06.2023; Акт приймання-передачі послуг та детальний опис робіт до договору про надання професійної правничої допомоги від 12.06.2023. Також не долучено квитанції про сплату потерпілими гонорару адвокату ОСОБА_19 у розмірі 20 000 гривень. Вказані документи потерпілими не надавалися й під час судового розгляду в суді першої інстанції. У зв`язку з чим позовні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу згідно з договором про надання правової допомоги від 12.06.2023 № 31/2023 суд першої інстанції залишив без задоволення.

Не надано таких доказів ні представницею потерпілих, ні самими потерпілими і під час апеляційного розгляду. Більше того в апеляційних скаргах не міститься належне обґрунтування про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь кожного потерпілого по 30 000 гривень у якості відшкодування витрат на правничу допомогу. З огляду на це, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_19 в суді першої інстанції.

Водночас, що стосується вимог про відшкодування понесених витрати на правничу допомогу в апеляційному суді, то вони підлягають задоволенню.

Апеляційний суд зазначає, що процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого; такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Так, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під час апеляційного отримували правничу допомогу від адвоката ОСОБА_12 і кожен з них поніс витрати по 10 000 гривень в апеляційному суді, що підтверджується договорами про надання правничої допомоги від 13.09.2024, актами виконаних робіт від 02.12.2024 з детальними описами наданих послуг та квитанціями до прибуткового касового ордеру про оплату вартості правової допомоги в розмірі 10 000 грн кожним з потерпілих. За таких обставин, вимоги представниці потерпілих про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілих процесуальних витрат, понесених на отримання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, підлягають задоволенню.

Отже, на підставі викладеного вище, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим унаслідок м?якості, а тому наявні підстави для часткового задоволення апеляційних скарг прокурора та представниці потерпілої та скасування вироку в частині призначеного покарання і в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих моральної шкоди, шляхом ухвалення нового вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представниці потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представниці потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України в частині призначення покарання та в частині відшкодування стягнутої з ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня його фактичного затримання на виконання вироку.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 200 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_11 витрати, понесені на правову допомогу адвоката ОСОБА_12 , у сумі 10 000 гривень.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 200 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 витрати, понесені на правову допомогу адвоката ОСОБА_12 , у сумі 10 000 гривень.

У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4