н/п 1-кс/953/1320/25
ВСТАНОВИВ:
09.01.2025 р. представник ТОВ «Роній Фарм» адвокат ОСОБА_3 в СУ ГУНП у Харківській області був ознайомлений слідчим з шістьма експертизами, проведеними ХНІІСЕ ім. Бокаріуса щодо лікарських засобів, вилучених під час двох обшуків: - в належній ТОВ «Роній Фарм» аптеці № 3 «Аптека 7 Я» за адресою: м. Харків, проспект Ювілейний, 98-а; - в належній ТОВ «Роній Фарм» аптеці № 6 за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 29-А. Згідно з цими експертизами, вилучені в аптеках № 3 та № 6 лікарські засоби за своїм складом відповідають складу, зазначеному в Держреєстрі лікарських засобів, маркування та пакування цих ліків відповідає чинному законодавству, ліки придатні до реалізації. Іншими словами, проведені експертизи не виявили ознак фальсифікації вилучених лікарських засобів. Таким чином, результати проведених експертиз вказують на відсутність складу злочину, передбаченого ст. 321-1 КК України. За ст. 321-1 КК України жодній особі у цій справі про підозру не повідомлено, хоча з часу реєстрації кримінального провадження за даною статтею минуло вже майже 2 роки.
Заявник, слідчий та прокурор до судового засідання не з`явились.
Від заявника надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність, прокурор в своїй заяві зазначив, що частково проти скасування арешту вказаного майна не заперечує, оскільки в ньому відпала потреба, заперечує роти скасування арешту на засоби «Налфубін 20» - 60амп, «Налфубін 10» - 91 амп, Димедрол в ампулах 126 уп., що вилучені під час обшуку 17.05.2024 в аптеці №3 «Аптека 7Я».
Враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч.4 ст.107 КПК України.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Харківської обласної прокуратури.
Згідно ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частинами 1, 2 ст. 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
На слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу).
Накладаючи арешт та вказане вище майно, слідчий суддя виходив з того, що слідчий довів необхідність арешту тимчасового вилученого майна, оскільки воно відповідає критеріям речового доказу та є достатні підстави вважати, що воно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Статтею 16 КПК України передбачено недоторканість права власності як одну із засад кримінального провадження. Цією нормою передбачено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Із змісту вищезазначених норм убачається, що захист прав власника чи законного володільця майна, яке має значення для кримінального провадження, є пріоритетним, і ступінь втручання у право власності особи має бути співмірним потребам досудового розслідування Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження (ч. 1 ст. 7 КПК України).
Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
Слідчим суддею встановлено, що по даному кримінальному провадженню проведені необхідні слідчі дії, пов`язані з оглядом вилученого майна. Згідно відповіді прокурора, заперечень щодо скасування арешту вказаного майна прокурор не має, оскільки в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.
Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, є розумність строків. Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994, в яких заявник скаржився на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).
Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) від 28.10.1999, п.78).
Враховуючи розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, висновки експертиз, на які посилається заявник, позицію прокурора, що не заперечував проти часкового задоволення даного клопотання, слідча суддя вважає можливим клопотання представника власника майна частково задовольнити, скасувавши арешт, накладений на майно ТОВ «Роній Фарм», оскільки в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, за виключенням майна, яке не досліджено експертами на теперішній час.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -
У задоволенні решти вимог клопотання щодо скасування арешту відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя - ОСОБА_1