"19" березня 2025 р.
головуючого судді
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, та останньому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 07 років 03 місяці.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року та остаточно обвинуваченому ОСОБА_1 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 07 років 06 місяців.

Підстави до висловлення окремої думки

19 березня 2025 року був ухвалений вирок колегією суддів, до якої я входила як головуючий суддя.

Колегія суддів дійшла згоди щодо засудження ОСОБА_1 за вчинене кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, та щодо мотивів ухваленого рішення, й в частині частково задоволеного цивільного позову.

Втім, позиція головуючого судді щодо покарання не знайшла підтримки, тому користуюсь своїм правом щодо викладу окремої думки у цій справі.

При цьому заперечую проти позиції більшості зі складу колегії суддів щодо рішення суду в частині призначеного покарання за вчинений злочин у роках та місяцях, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та призначення покарання, що не відповідає загальним засадам призначеного покарання внаслідок м`якості, виходячи із наступного.

Мотиви окремої думки

Щодо обчислення строку покарання

Перш за все, наполягаю на тому, що призначене покарання ОСОБА_1 у виді позбавлення волі на строк 07 років 03 місяці за ч. 3 ст. 152 КК України суперечить як змісту норми матеріального права за ст. 73 КК України, так і усталеній правозастосовній практиці щодо порядку обчислення покарання.

Так, загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

Із законодавчого визначення та судової практики вбачається, що відповідно до положень статті 73 КК України строкові покарання обчислюються в різних вимірах, якими є: 1) роки (позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк); 2) місяці і роки (виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців); 3) місяці (арешт); 4) години (громадські роботи).

Отже, досить прості положення ст. 73 КК України (що лишаються у незмінному вигляді із часу прийняття КК України у 2001 році), встановлюють загальне правило щодо обчислення строків покарань, тому є абсолютно очевидним, що строк покарання у виді позбавлення волі при призначенні його за конкретний злочин не може обчислюватись у місяцях.

Дійсно, у певних випадках може виникнути потреба в обчисленні строкових покарань в одиницях вимірювання, відмінних від перелічених вище, у тому числі в місяцях та днях. Проте, обчислення строків покарання у виді позбавлення волі у місяцях та днях допускається при: 1) заміні покарання іншим; 2) складанні остаточного покарання (при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків); 3) зарахуванні попереднього ув`язнення у порядку застосування частини п`ятої статті 72 КК України.

Цей висновок відповідає практиці, напрацьованій не за одне десятиріччя правозастосування, уособленням якої є правові позиції вищих судових органів, викладених (зокрема, але не тільки) в постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України у справі № 5-118кс15 від 01 жовтня 2015 року за заявою заступника Генерального прокурора України щодо перегляду ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року.1

Відтак, з урахуванням викладеного, правильним у цьому випадку є призначення основного покарання за відповідною нормою, керуючись загальними засадами призначення покарання щодо обчислення строку покарання у виді позбавлення волі у роках. Як наслідок призначення обвинуваченому ОСОБА_1 покарання за злочин, що був предметом судового розгляду у місяцях, не відповідає вимогам наведеного закону та сталій судовій практиці.

Щодо м`якості призначеного покарання

Як вже зазначалось вище, мої колеги дійшли переконання про можливість призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 3 ст. 152 КК України, наближеного до мінімального.

Однак, із такою позицією не погоджуюсь та вважаю таке рішення неправильним, оскільки така концепція застосування, а саме не застосування положень КК України є, на мою думку, помилковою.

Положення КК України встановлюють, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ст.ст. 50, 65 КК України).

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й мають братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Варто нагадати, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Однак, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин має бути домірним вчиненому.

Відтак виникає питання чи відбувся у вказаному кримінальному провадженні цей прояв справедливості, а саме чи має місце відповідність призначеного покарання вчиненому злочину?

Зі свого боку відповідь на це питання негативна.

Велике значення має те, що законодавець у санкції за ч. 3 ст. 152 КК України передбачив межі можливого призначення покарання за вказаний злочин та з урахуванням диспозиції зазначеної норми все ж таки відніс такий злочин до категорії особливо тяжких.

У цьому випадку, на мою думку, при призначенні покарання недостатньо враховані усі фактичні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого та його посткримінальну поведінку, зокрема те, що останній не висловив щирого жалю та розкаяння, не вибачився перед потерпілою, не намагався залагодити свою провину будь-яким чином тощо.

Обвинувачений є раніше судимою особою, якому суд за попереднім вироком надав можливість виправитися та призначив покарання у виді позбавлення волі, від якого звільнив з іспитовим строком. Проте ОСОБА_1 на шлях виправлення не став та менш ніж через 06 місяців після ухвалення попереднього вироку вчинив новий злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості.

Не взято до уваги й тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення стосовно неповнолітньої особи, наявність двох обставин, які обтяжують покарання, та відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

При цьому обвинувачений ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, направлених на добровільне відшкодування завданих потерпілій збитків, а заявлений цивільний позов не визнав.

Незрозумілою залишилась позиція більшості, які не зважили навіть на позицію прокурора, котра наполягала на призначенні покарання, наближеного до мінімального, а саме у виді позбавлення волі на строк 08 років та за сукупністю вироків 08 років 06 місяців.

Фактично суд призначив більш м`яке покарання від того, що пропонувала сторона обвинувачення у мінімальних межах санкції статті, при вчиненні раніше судимою особою особливо тяжкого злочину за відсутності обставин, які пом`якшують покарання та наявності двох обставин, які обтяжують покарання.

Водночас суд все ж таки є незалежним при вирішенні всіх питань, у тому числі й питань щодо міри покарання, а представник публічного обвинувачення у судових дебатах лише подає суду свої міркування щодо застосування закону та міри покарання обвинувачення.

Але є і інший важливий аспект, який полягає у тому, що потерпіла сторона (неповнолітня потерпіла, а також її представник) вимагали суворого покарання для обвинуваченого як кари. Відтак у судових дебатах представник потерпілого наполягав на покаранні у виді позбавлення волі на строк 10 років лише за вчинення цього злочину, без врахування положень ст. 71 КК України. Це їх законне право, оскільки потерпіла має право на сатисфакцію у першу чергу і найкраще може оцінити справедливість покарання. У цьому випадку позиція потерпілої сторони щодо покарання має вагоме значення.

Одночасно, кримінальний процесуальний закон (ст.ст. 55, 59 КПК України) юридично закріплює статус потерпілого (тобто особи, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо спричинено шкоду) як учасника кримінального провадження, наділяючи його можливістю володіти процесуальними правами, нести певні обов`язки та брати участь у процесуальній діяльності.

Хоча потерпілий не віднесений до жодної із сторін кримінального провадження, останній все ж наділений автономним, притаманним лише йому процесуальним статусом та в жодному разі не опиняється в стані залежності від сторони обвинувачення та її позиції щодо тих чи інших питань.

Поряд з цим, під час судового розгляду суд, дотримуючись вимог статті 22 КПК України, зобов`язаний забезпечити потерпілому, як і іншим учасникам провадження, необхідні умови для реалізації цих процесуальних прав, у тому числі вираження власної позиції, яка може мати вирішальне значення для справи.

З огляду на ці положення, за наслідками прийняття рішення в нарадчій кімнаті суд мав виходити з відповідної позиції потерпілої щодо призначення покарання, висловленої на попередніх стадіях процесу.

Саме тому я залишаюсь при думці, що у цьому кримінальному провадженню, з урахуванням всіх обставин справи та даних про особу обвинуваченого, та з урахуванням думки потерпілої, неприпустимо призначення такого вкрай м`якого покарання, як запропоновано прокурором та навіть ще меншого за строком покарання, що було обрано судом.

Наостанок, як підсумок, також вважаю за необхідне зазначити, що злочини проти статевої свободи та недоторканості посягають на такі фундаментальні права людини як право на гідність та право на приватність особистого життя. Такі кримінальні правопорушення завдають непоправної шкоди не тільки психологічному здоров`ю конкретного індивіда, але спотворюють основоположні суспільні цінності та гарантії забезпечення та охорони життя, здоров`я, у тому числі, ментального, відчуття безпеки та захищеності.

Відсутність належної та збалансованої відповіді держави на такі прояви неповаги до людини та суспільства породжують відчуття безкарності у правопорушника та інших членів суспільства, та виключають досягнення однієї з основних цілей покарання загальної та спеціальної превенції.

У цілому, така ситуація сприяє ствердженню в суспільстві відчуття відсутності ефективного правосуддя.

На мою думку, колеги не урахували, що судова система внаслідок цього зазнає репутаційних втрат. Якщо злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості сприймається суспільством як значний, а суд призначає таке невідповідне злочину покарання, то це не сприяє відновленню довіри до судової влади як зі сторони потерпілих, так й зі сторони широкої громадськості.

Враховуючи все наведене, вважаю, що при ухвалені обвинувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 належало останньому призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 09 років та на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2023 року та остаточно обвинуваченому ОСОБА_1 визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Зазначена міра покарання відповідає принципу справедливості і загалом відповідає його меті - виправленню обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Головуючий суддя ОСОБА_2

1 Постанова Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 01 жовтня 2015року (справа № 5-118кс15). URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/52567564.