гСправа № 187/521/25 Провадження №1-кп/0187/81/25
ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙСУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2025 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за відсутності учасників судового провадження,

розглянувши в селищі Петриківка в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в залі судового засідання кримінальне провадження № 0000060 стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання немає, фактичне місце проживання АДРЕСА_1 ; громадянин України; офіційно не працевлаштований; має середню освіту; не одружений; групи інвалідності не має; на військовому обліку не перебуває; паспорт громадянина України (картка) № НОМЕР_1 виданий органом №1259 06.07.2022; запис в ЄДДР 159; РНОКПП НОМЕР_2 ; раніше судимий:

1.01.12.2006 Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

2.13.01.2012 Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі;

3.27.03.2018 Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки;

4.06.02.2020 Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України з застосуванням ст. 71 КК України остаточне покарання визначено у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі; 10.03.2020 Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України з застосуванням ч 4 ст. 70 КК України остаточне покарання визначено у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, звільнений 17.01.2023 року ДК «Софіївська виправна колонія» Дніпропетровської області (№ 45) з відбуттям строку покарання;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,-

Встановив:

15.03.2025, близько 16 години, ОСОБА_3 (далі обвинувачений), маючи умисел спрямований на порушення недоторканності житла, маючи намір на незаконне проникнення до будинку, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, без дозволу власника житла та будь-яких інших законних користувачів даного житла, шляхом пошкодження віконної рами проник через неї в середину житлового приміщення будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , чим порушив гарантоване ст. 30 Конституції України, право на недоторканність житла ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (далі потерпілі, жертви).

Умисні дії обвинуваченого, які виразились у незаконному проникненні до житла, кваліфікуються за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

До обвинувального акта, який надісланий до суду разом із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні, додані:

- письмова заява обвинуваченого, складена в присутності захисника адвоката ОСОБА_6 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5088 від 16.04.2021), щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, зазначеними вище, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні;

- письмова заява законного представника потерпілих щодо згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

За результатами дослідження змісту відповідних заяв та матеріалів дізнання суд не має сумнівів у тому, що заяви обвинуваченого і потерпілих є усвідомленими, відповідають їхній внутрішній волі, а процесуальна позиція кожного з них сформована без будь-якого стороннього або неправомірного впливу.

Згідно ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Встановлені у цьому кримінальному провадженні органом досудового розслідування обставини не оспорюються учасниками судового процесу, а тому суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів та визнає доведеними, оскільки вони повністю узгоджуються з матеріалами дізнання, поданими до суду.

Оцінюючи докази відповідно до свого внутрішнього переконання, сформованого на основі всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, суд дійшов висновку, що всі докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення рішення про визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Призначаючи обвинуваченому вид і міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ступінь реалізації злочинного наміру, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також характер і тяжкість фактичних наслідків правопорушення.

Особі, яка вчинила кримінальний проступок, має бути призначене покарання, яке є необхідним та достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Судом встановлено, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України відноситься до кримінального проступку, раніше неодноразово судимий, має середню освіту, не одружений, утриманців не має, на обліку як особа з інвалідністю не перебуває, офіційно не працевлаштований, на військовому обліку не перебуває, також не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, за відомостями Петриківської селищної ради фактичне місце проживання невідомо, компрометуючими матеріалами рада не володіє.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, є визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому в межах пред`явленого обвинувачення, судом не встановлено.

Суд не визнає щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки у матеріалах справи відсутні фактичні дані, які б підтверджували наявність такого каяття. При цьому слід зазначити, що щире каяття не може ототожнюватися лише з формальним визнанням вини.

Вирішуючи питання призначення покарання суд виходить з такого.

Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою.

Згідно зі ст. 12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.48, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.66, який набув чинності для України 23.03.76.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.50) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи.

Відповідно до ст. 30 Конституції передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Визначаючи вид покарання, яке можливо призначити обвинуваченому, суд виходить з того, що санкція ч. 1 ст. 162 КК України передбачає такі види покарання:

- штраф;

- виправні роботи;

- обмеження волі.

Ураховуючи, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, суд вважає, що призначення покарання у виді штрафу або виправних робіт є недоцільним, оскільки воно не забезпечить реального виконання вироку і не досягне мети покарання, визначеної статтею 50 КК України.

За змістом статті 61 КК України покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці. Обмеження волі встановлюється на строк від одного до п`яти років. Обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Матеріали кримінального провадження не містять даних, що свідчать про наявність у обвинуваченого обставин, які б унеможливлювали призначення йому покарання у виді обмеження волі.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі. Однак, враховуючи, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, звільнився з місць позбавлення волі та знову вчинив кримінальне правопорушення, суд вважає за доцільне призначити покарання не в мінімальному розмірі, а в межах, які відповідають ступеню тяжкості скоєного правопорушення та особі обвинуваченого.

Щодо можливості застосування положень статті 75 Кримінального кодексу України

Суд зазначає, що положення статті 75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням, підлягають застосуванню у взаємозв`язку з приписами статей 50 та 65 КК України. Це вимагає від суду переконливо обґрунтувати наявність підстав для висновку про можливість досягнення мети покарання у конкретному кримінальному провадженні без фактичного відбування покарання.

Згідно з вимогами статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з мети покарання та принципів справедливості, співмірності й індивідуалізації, покарання має відповідати характеру та ступеню суспільної небезпечності вчинених дій, а також особі винного. Кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що призначене покарання повинно бути адекватним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та характеристиці особи обвинуваченого.

Враховуючи обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та його ставлення до скоєного, суд доходить висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Так, обвинувачений не має постійного місця проживання (за відомостями територіального центру комплектування та соціальної підтримки зареєстрований в м. Дніпро) та роботи; не одружений, дітей не має, що свідчить про слабкі соціальні зв`язки; раніше був засуджений, зокрема за злочини проти власності, поєднані з проникненням у житло; після відбуття покарання належних висновків не зробив і на шлях виправлення не став; знову вчинив кримінальне правопорушення, грубо порушивши принцип недоторканності житла та поваги до особистого й сімейного життя людини; при цьому жодних дій, спрямованих на зменшення негативних наслідків вчиненого, не вчинив.

З огляду на наведене, суд вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не забезпечить досягнення мети покарання, передбаченої статтями 50 та 65 КК України.

Призначене покарання, відповідно до принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а також є ефективним засобом профілактики подальшої асоціальної поведінки з його боку.

Цивільний позов у справі не заявлений.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись статтями 369, 371-374, 382 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок в іншій частині може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Петриківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1