КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/7011/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3499/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

13 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року,-

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинувачених (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року, серед іншого клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 квітня 2025 року включно з альтернативою застави, яка призначена ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких вони обвинувачуються, дані про їх особи, кількість інкримінованих епізодів злочинної діяльності, те, що їм інкримінується вчинення кримінальних правопорушень у складі організованої групи, знайомство обвинувачених з потерпілими, та дійшов висновку, що обвинувачені, перебуваючи на волі, усвідомлюючи невідворотність покарання у разі визнання їх винуватими, можуть переховуватися від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), а також можуть вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), та можуть незаконно впливати на світків та потерпілих (п. 3 ст. 177 КПК України). Водночас судом встановлено, що підстави для зміни запобіжного заходу на домашній арешт, або на інші більш м`які запобіжні заходи відсутні, оскільки враховуючи наявні ризики, тяжкість і обставини інкримінованих правопорушень, інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть гарантувати виконання обвинуваченими їх процесуальних обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, просить ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів - скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою його реєстрації і фактичного проживання: АДРЕСА_1 , заборонивши покидати місце проживання цілодобового і застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляд домашнього арешту в нічний час за адресою його реєстрації і фактичного проживання: АДРЕСА_2 , заборонивши покидати місце проживання у період з 23 години до 06 години наступного дня. У разі, якщо буде вирішено залишити без змін рішення про основний запобіжний захід, захисник просить встановити розмір застави у мінімальному розмірі, нормативно передбаченому для злочинів відповідної категорії - 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, захисник вказує, що суд не зазначив у вступній частині ухвали відомості про факт участі в судовому засіданні представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 , крім того, аналогічним чином судом було проігноровано факт участі в судовому засіданні адвоката ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_13 . При цьому, як зазначає апелянт, суд не надав оцінки позиції представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 , котрий, висловлюючи позицію, консолідовану з трьома іншими потерпілого, наводив аргументи проти продовження тримання обвинувачених під вартою, а також заперечував проти наявності кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. Так само, суд не навів мотивів, з яких не взяв до уваги доводи адвоката ОСОБА_12 , в яких вона наводила слушні аргументи про необґрунтованість обвинувачення.

Апелянт також зазначає, що суд в мотивувальній частині ухвали оцінював виключно позиції, викладені сторонами і не послався на будь-які докази і обійшов увагою той факт, що прокурор не додав жодного документу до свого клопотання.

Також апелянт вказує, що суд в порушення ст. ст. 182, 183 ч. 3 КПК України в резолютивній частині ухвали після зазначення рішення про продовження основного запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо кожного обвинуваченого, вказано: «з альтернативою застави, яка призначена ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року».

Крім того, захисник зазначає, що суд дійшовши висновку, що висунуте обвинувачення відповідає критеріям обґрунтованості щодо здатності переконати об`єктивного спостерігача в тому, що причетність обвинувачених до інкримінованого злочину є вірогідною, не врахував те, що обвинувальний акт містить описання обставин, які свідчать про категоричну неправильність кваліфікації дій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 стороною обвинувачення, при наймі, за ст. 190 КК України. Також, на думку захисту, підозра в частині вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України, не відповідає диспозиції норми застосованого кримінального закону.

Захисник вказує, що вказані судом першої інстанції ризики не підкріплені жодними фактами про схильність обвинувачених до порушення процесуальної поведінки. Натомість, сторона захисту вказувала, що жоден з інших осіб, притягнутих до кримінальної відповідальності за ті самі злочини, до яких застосовані менш тяжкі запобіжні заходи, не вчинили дій, заявлених прокурором як ризики. Щодо посилання суду на невідворотність покарання вразі визнання обвинувачених винними, захисник звертає увагу, що ОСОБА_14 , обвинувачений у вчиненні тих самих кримінальних правопорушень (за винятком епізоду з гранатою, інкримінованого ОСОБА_7 ) був засуджений до 5 років позбавлення волі, від якого звільнений з іспитовим строком; враховуючи реалії доказової бази станом на день проведення засідання, зокрема вже висловлені позиції потерпілими за ст. 190 КК України, у обвинувачених є вагомі підставі розраховувати на ще більш сприятливий, ніж для ОСОБА_15 , результат судочинства, через що вони зацікавлені у дотриманні процесуальних обов`язків.

Поміж іншим захисник зазначає, що об`єктивно, ОСОБА_7 : 1) характеризується позитивно; 2) має постійне місце проживання, 3) його матеріальне становище в межах статистичної норми, 4) пов`язаний з нашою державою і громадянством, і місцем постійного проживання, і воєнним станом, через який не може покинути країну, 5) раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався; 6) процесуальні обов`язки раніше не порушував; 7) компрометуючих матеріалів прокурором не надано; 8) хворіє на ряд тяжких невиліковних захворювань, що вимагають постійного нагляду і отримання медикаментозного лікування /що не підлягає розголошенню і про що захистом надавалася довідка з СІЗО/.

У свою чергу, ОСОБА_8 : 1) характеризується позитивно; 2) має постійне місце проживання, 3) його матеріальне становище в межах статистичної норми, 4) пов`язаний з нашою державою і громадянством, і місцем постійного проживання, і воєнним станом, через який не може покинути країну, 5) раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався; 6) процесуальні обов`язки раніше не порушував; 7) компрометуючих матеріалів прокурором не надано.

Захисник вказує, що в частині ризику вчинення нового злочину суд не вказав, які обставини та докази він взяв до уваги, але, не думку захисту, суд мав би врахувати, що майже всі інкриміновані діяння (окрім зберігання вдома бойової гранати) нерозривно пов`язані з функціонуванням реабілітаційного центру «Діва Центр», втім діяльність центру припинено втручанням правоохоронних органів, а отже ніякої можливості вчиняти аналогічні діяння у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 об`єктивно нема.

Так само, як зазначає апелянт, суд не взяв до уваги документи, що містяться в матеріалах провадження, зокрема, що від дня взяття обвинувачених під варту не було задокументовано жодного факту спроби незаконного впливу на будь-яких осіб з боку персонально обвинувачених, а всі інші комунікації між дотичними до провадження особами, про які відомо прокурору завдяки НСРД, не містять ознак неправомірності, інакше вже були б прийняті відповідні міри впливу; те, що на минулих засіданнях прокурор приєднував до свого клопотання роздруківку телефонної розмови між підозрюваним ОСОБА_8 і ОСОБА_13 від 12 грудня 2023 року, отриману в результаті НСРД, та суд мав давно пересвідчитися, що мова йшла не про уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , а про перспективу кримінального провадження, шанси зміни запобіжного заходу на менш суворий і можливості якихось неназваних сторонніх осіб посприяти зміні запобіжного заходу і проконтролювати роботу захисника. Про втечу, незаконний вплив чи уникнення відповідальності в якийсь незаконний спосіб мова взагалі не йшла; позицію потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_10 , позицію яких було донесено суду їхніми представниками-адвокатами, свідчить про те, що вони ризику незаконного впливу на себе ніколи й не вбачали;

Окрім іншого захисник зазначає, що станом на день постановлення оскаржуваної ухвали досудове розслідування вже десять місяців, як завершене, прокурор оголосив, що вважає всі зібрані докази достатніми для доведення вини в суді, отже ризики, які могли вплинути на хід розслідування зникли повністю, а ризик впливу на будь-яких осіб /потерпілих, свідків, інших обвинувачених/ жодного разу не проявився, а його актуальність істотно зменшилася.

Захисник також наголошує, що висновок суду щодо неможливості запобігання ризикам в разі застосування іншого запобіжного заходу не містить належного обґрунтування.

Щодо обґрунтування розміру застави захисник вказує, що виходячи з буквального змісту тексту ухвали, розмір застави ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суд не визначав, а своє рішення залишити розмір застави, «...яка призначена ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 листопада 2024року», не мотивував, що суперечить не лише положенням законодавства, рішенням ЄСПЛ і національній судовій практиці, а й самому духу закону. Адже розмір застави слугує на противагу ризикам, котрі, по-перше, не бувають сталими, а по-друге, будь-який висновок про ризики сам собою є припущенням, виходячи з обстановки у моменті. Тому суд має кожен раз визначати розмір застави самостійно.

Апелянт вважає, що при цьому доцільно насамперед приймати до уваги такий фактор, як матеріальні стосунки з потерпілою стороною в епізодах, де йдеться про матеріальну шкоду, а саме: жоден із дванадцяти потерпілих не подав цивільний позов; лише двоє з потерпілих висунули матеріальні претензії до обвинувачених поза рамками процесу, і вони були повністю задоволені; сукупний розмір задекларованої слідством /а не потерпілими/ майнової шкоди у п`яти інкримінованих епізодах шахрайства складає 385400 гривень, що не становить особливо великих розмірів навіть у сумі; четверо з тих п`яти потерпілих, котрі згідно версії обвинувачення зазнали шкоди, письмово заявити суду, що не вбачають ознак злочину і будуть вирішувати свої з обвинуваченими спори про якість послуг самостійно в порядку, регульованому цивільним законодавством; представник потерпілого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 , приймаючи участь в судовому засіданні, категорично і обґрунтовано заперечував як проти продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених під вартою, так і проти наявності складу шахрайства по відношенню до його довірителя.

Також апелянт наголошує, що суд мав керуватися положенням частини 4 статті 182 КПК України про те, що розмір застави не може бути завідомо непомірним для обвинуваченого, адже, в цьому випадку обвинувачені перебувають під вартою більше року, сталих джерел доходу в них нема, і цілком очевидно, що і тягар застави за них, і їхнє забезпечення до працевлаштування, можуть понести хіба що їхні родичі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Оболонського районного суду м.Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000881 щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 162, ч. 5 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.02.2025 клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 квітня 2025 року включно з альтернативою застави, яка призначена ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, представника потерпілого, обвинувачених та їх захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, з наявного в «Електронному суді» журналу судового засідання від 24.02.2025 вбачається, що судом першої інстанції були заслухані, як пояснення представника потерпілого ОСОБА_11 , так і захисника ОСОБА_22 , а не зазначення їх як учасників в оскаржуваній ухвалі, на переконання колегії суддів, є технічною помилкою, яка може бути виправлена судом першої інстанції, відповідно до ст. 379 КПК України.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який.

Що стосується посилань захисника на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за ст. 190 КК України, на яку також звертав увагу представник потерпілих, що, на переконання сторони захисту, не було враховано судом першої інстанції, то колегія суддів зауважує, що зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості дати оцінку доводам захисника в частині неправильності кваліфікації дій обвинувачених. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні, зокрема тяжких і особливо тяжких злочинів у складі організованої групи, інкриміновану їм роль у співучасті, кількість інкримінованих епізодів злочинної діяльності, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винними у кримінальних правопорушень, у вчиненні яких вони обвинувачуються, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинувачених, а саме, те, що ОСОБА_7 офіційно був працевлаштований на посаді керівника у реабілітаційному центрі, щодо якого сторона обвинувачення посилається на його фіктивність та незаконність, не одружений, є раніше не судимим, ОСОБА_8 - офіційно не працевлаштований, не одружений, є раніше не судимим, з огляду на надані захисником документи, страждає на певні захворювання, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, можуть переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше їх тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 характеризуються позитивно, мають постійне місце проживання, їх матеріальне становище в межах статистичної норми, пов`язані з нашою державою, громадянством і воєнним станом, через який не можуть покинути країну, раніше не судимі та до кримінальної відповідальності не притягувались, процесуальні обов`язки не порушували, компрометуючих матеріалів прокурором не надано, як на дані, які свідчить про відсутність ризиків, а також дають достатні підстави вважати, що інший запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою судом враховуються, не лише дані щодо особи обвинуваченого, а й всі обставини у їх сукупності, які в даному випадку, з урахуванням обсягу обвинувачення у вчиненні, зокрема, тяжких і особливо тяжких злочинів проти волі, честі та гідності особи, громадської безпеки та власності, наслідків, у своїй сукупності, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть вчинити дії, передбачені п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, що на даному етапі провадженнявиправдовує подальше їх тримання під вартою.

При цьому, твердження апелянта про неможливість його підзахисних покинути країну через запровадження воєнного стану, є безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинувачених переховуватись в межах території України, до того ж обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є уродженцями Одеської області, де зареєстровані і проживали до затримання, тобто вмежахіншої адміністративно-територіальної одиниці, де в останніх залишились численні зв`язки, що на переконання колегії суддів, підтверджує існування ризику переховування від суду.

Щодо посилань захисника на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , як підставу для зміни запобіжного заходу, то на переконання колегії суддів, вони є непереконливими, оскільки жодних належних доказів щодо неможливості перебування ОСОБА_7 за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятораапеляційна скарга та долучені до неї матеріали не містить, не встановлено таких і судом першої інстанції.

Твердження захисника про невідповідність підозри диспозиції ч.3 ст. 146 КК України, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, і обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 впливати на потерпілих у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, які інкриміновані обвинуваченим їх знайомство з потерпілими і свідками, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть впливати на потерпілих у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів.

Доводи захисника про те, що досудове розслідування завершено та прокурором оголошено про достатність зібраних доказів для доведення вини в суді та жодного факту спроби незаконного впливу на будь-яких осіб з боку обвинувачених задукоментовано не було, що свідчить про зменшення ризику впливу, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, в тому числі і не допитані всі потерпілі, показання яких суд сприймає безпосередньо, а тому, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачені, усвідомлюючи тяжкість покарання, що їм загрожує, можуть незаконно впливати, як на свідків, так і на потерпілого.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які в сукупності з даними про їх особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишаючи останнім заставу у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який було визначено ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.11.2024, в повній мірі врахував вказані норми закону та з урахуванням встановлених ризиків, характеру і обставин інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень та інших обставин, що мають значення, у даному випадку дійшов правильного висновку, що саме такий розмір здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ними встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключить з їх сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, захисник зазначив, що з огляду на сукупність даних щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визначений судом першої інстанції розміром застави є обґрунтованим і підстав вважати його надмірним не має.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргуз доповненнями адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року, в частиніпродовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 25 квітня 2025 року включно з альтернативою застави, яка призначена ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4