Дата документу 11.12.2024 Справа № 334/8721/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний 334/8721/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1110/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 11 грудня 2024 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Токмак, громадянина України, який має повну середню освіту, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, офіційно не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 19 травня 2004 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3-х років позбавлення волі. На підставі ст.ст.76, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 29 грудня 2006 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст.289 КК України до 5-ти років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 27 березня 2007 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.185, ст.70 КК України до 5-ти років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 17 травня 2007 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185, ст.304, ч.1 ст.70 КК України до 4-х років позбавлення волі. Звільнений за відбуттям строку покарання 25 січня 2011 року;

- 18 жовтня 2011 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 5-ти років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

- 07 березня 2013 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.2 ст.15, п.1,12 ч.2 ст.115, п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.186, ст.70 КК України до 13-ти років позбавлення волі. Звільнений з ДУ «Шепетівська виправна колонія №98» за відбуттям строку покарання 09 червня 2023 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням вимог ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 01 вересня 2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_6 термін його попереднього ув`язнення у період із 01 вересня 2023 року по день набрання вироком законної сили включно.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта по кримінальному провадженню для проведення судової експертизи в розмірі 478 грн 00 коп., стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок в частині призначення покарання та застосувати положення ст.75 КК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що розгляд кримінального провадження був неповним, а зазначений вирок є несправедливим, незаконним.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного вироку суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а також не застосував закон ст.75 КК України, який підлягає застосуванню, що на його думку є істотним порушенням вимог КПК України.

Вказане вплинуло на міру призначеного йому покарання, а також недотримання вимог ст.91 КПК України у зв`язку з неповнотою судового розгляду.

Також, посилається на те, що зі змісту самої ст.75 КК України вбачається одночасне застосування ст.69 КК України та ст.75 КК України тощо.

На думку апелянта, КК України не містить заборон застосування цих законів одночасно при призначенні покарання під час ухвалення вироку судом першої інстанції.

Звертає увагу на те, що згідно з положеннями ст.9 КПК України, ст.92 КПК України, вказані норми права, викладені в постановах Верховного Суду, а також за ст.368, ст.91 КПК України, повинні бути встановлені судом та прокурором в першу чергу, чого зроблено не було.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження.

Зазначає, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні не підписаний та не затверджений прокурором, що на його думку свідчить про те, що під час розгляду судом справи він був позбавлений статусу обвинуваченого та не міг здійснювати на законних підставах процесуальні дії.

Також, вказує, що в матеріалах справи відсутній обвинувальний акт, складений згідно з вимогами законів України, оскільки копію він отримав без підпису прокурора, який його затвердив.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , достовірно знаючи про те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України, а також достовірно знаючи про те, що до Кримінального кодексу України внесені зміни згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» №2117-ІХ від 03 березня 2022 року, вчинив кримінальне правопорушення за таких обставин.

Так, 27 серпня 2023 року приблизно о 10 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись поблизу будинку №5, який розташований по вул.Щасливій в м.Запоріжжі, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, в умовах воєнного стану, шляхом ривку з кишені сорочки потерпілого ОСОБА_9 , відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy» моделі А10S в корпусі чорного кольору, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 , вартістю 1873 грн. 00 коп., пенсійним посвідченням на ім`я потерпілого ОСОБА_9 та грошовими коштами в сумі 320 гривень, які належать останньому.

Після чого, ОСОБА_6 , утримуючи при собі відкрито викрадене майно потерпілого ОСОБА_9 , залишив місце вчиненого кримінального правопорушення, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 2103 грн 00 коп.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та захисника, як підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК України, в апеляційній скарзі з урахуванням доповнень, не оспорюється, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Перевіряючи доводи обвинуваченого про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні не підписаний та не затверджений прокурором, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про яке внесено 28 серпня 2023 року до ЄРДР за №0001744.

Обвинувальний акт затверджений та підписаний прокурором ОСОБА_10 29 вересня 2023 року.

Копію обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_6 отримав, що підтверджується відповідною розпискою.

Зауважень від ОСОБА_6 з приводу отриманої копії обвинувального акту не надходило.

Отже, порушення вимог ст.291 КПК України у цьому провадженні не убачається.

Перевіряючи доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, щодо суворості призначеного йому покарання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній офіційно не працевлаштований, не одружений, неповнолітніх осіб на утриманні не має, однак має матір похилого віку, яка проживає на тимчасово окупованій території України - в м.Токмак, у лікаря на наркологічному та психіатричному обліку не значиться, раніше неодноразово судимий. Також, суд врахував, що в період досудового розслідування і під час судового розгляду обвинувачений визнавав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував завданні збитки, вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, що на підставі ст.66 КК України судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання.

При цьому, суд першої інстанції, відповідно до ст.67 КК України, визнав обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку.

На підставі всіх обставин у сукупності, в т.ч. ступеню тяжкості, суспільної небезпеки та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також відомостей про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про необхідність призначення останньому покарання із застосуванням ст.69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, визначеної санкцією ч.4 ст.186 КК у виді п`яти років позбавлення волі.

Отже, суд врахував всі обставини, на які вказує сторона захисту, та не зважаючи на наявність обставини, що обтяжує покарання, застосував положення ст.69 КК України та призначив ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті обвинувачення.

В свою чергу, з огляду на ступень тяжкості, суспільної небезпеки та фактичні обставини вчиненого правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, серед іншого і за аналогічне кримінальне правопорушення, та через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий умисний тяжкий злочин, підстави для застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відсутні, оскільки таке звільнення не буде сприяти досягненню мети, визначеної у статті 50 КК України, а саме виправленню обвинуваченого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Доводи сторони захисту про протилежне, на думку колегії суддів, не є переконливими.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, а призначене обвинуваченому покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим так і іншими особами, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4