ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3391/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/698/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_9 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, з середньо-технічною освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), раніше судимого:

1) вироком Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2018 року за ч. 3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;

2) вироком Київського районного суду м. Харкова від 07 травня 2019 року за ч.2 ст.185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 3 роки 3 місяця;

3) вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2020 року за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч.1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців;

4) вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 3 роки 6 місяців. Звільнений 23 вересня 2022 року з Диканівської виправної колонії Харківської області (№ 12) за відбуттям строку покарання,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту фактичного приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/121-23/7891-ТВ від 21 квітня 2023 року в сумі 717, 00 гривень.

Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2023 року, а саме - на кабелеріз марки INGCO, чорного кольору, довжиною 200 мм.; ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2023 року, а саме - на велосипед торгової марки "PHOENIX", чорно-березового кольору, на рамі велосипеду маються подряпини; велосипедний замок на коді, чорно-сірого кольору.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Як встановив суд, ОСОБА_7 , 08.04.2023 року, під час воєнного стану, оголошеного Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та введеного в дію Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, будучи раніше судимим за вчинення умисного корисливого кримінального правопорушення проти власності та, маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, на шлях виправлення і перевиховання не став та знову вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 , 08.04.2023 року, приблизно о 14:50 год., перебуваючи на парковці супермаркету «АТБ» за адресою: м. Харків, проспект Гагаріна 39-Б, де, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливим мотивом, з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно, повторно, в умовах воєнного стану, за допомогою кабелерізу перекусив велосипедний замок та, взявшись за кермо велосипеду ТМ «Phoenix» модель «Phantom 29», вартістю 8342 гривні 00 копійок, що належить потерпілому ОСОБА_10 , намагався відкотити, однак, був зупинений потерпілим, таким чином не довів свої злочинні дії до кінця з причин, які не залежали від його волі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та обвинувачений ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

17 лютого 2025 року, тобто до початку апеляційного розгляду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подав заяву про відмову від апеляційної скарги, на підставі ст.403 КПК України

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на щире каяття, усвідомлення своєї протиправної поведінки, а також те, що він не вкрав цей велосипед, просить призначити йому покарання менше меншого.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили пом`якшити призначене покарання, а також думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту і вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, які в суді першої інстанції сторонами не заперечувались і відносно яких, відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, докази не досліджувались, колегія суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції виконав вказані вимоги закону, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, відсутність тяжких наслідків, ставлення обвинуваченого до скоєного та поведінку після вчинення злочину, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Суд першої інстанції взяв до уваги досудову доповідь, згідно якої ризики вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюються як високі та ризики небезпеки для суспільства оцінюються як середні, також, на думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку обвинуваченого з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Обставиною, що пом`якшує ОСОБА_7 покарання, відповідно до ч.1 ст.66 КК України, суд визнав щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ч.1 ст.67 КК України, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якою визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції, передбаченої ч.4 ст.185 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів також враховує висновки судово-психіатричної експертизи №529 від 31 липня 2024 року, відповідно до яких ОСОБА_7 на теперішний час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на теперішний час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (арк.111-114).

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, звільнявся від відбування покарання з випробуванням та реально відбував покарання в місцях позбавлення волі. Однак, це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до правослухняної поведінки в суспільстві. Зокрема, звільнившись 23 вересня 2022 року з Диканівської виправної колонії, у зв`язку із відбуттям строку покарання, обвинувачений на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, повторно, в умовах воєнного стану.

Тобто, системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , а тому колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого неможливо без ізоляції його від суспільства.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично врахував усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі зайняття останнім волонтерською діяльністю, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушень, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Обставини, на які посилається апелянт, у тому числі щире каяття, вже були враховані судом при призначенні покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України.

Апелянтом не наведено нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання у мінімальних межах санкції, передбаченої ч.4 ст.185 КК України.

Крім того, стороною захисту не надані відомості та докази, які б підтверджували вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність пом`якшення йому покарання, з урахуванням відомостей про особу винного та фактичних обставин кримінального провадження, на думку колегії суддів, - є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_7 , будучи працездатною особою, офіційно не працевлаштований, вчинив тяжкий злочин, який направлений на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що перелік викраденого ОСОБА_7 майна, а саме велосипеду, не є предметами першої необхідності та не є предметами, які забезпечують життєдіяльність людини.

Про зазначені обставини, які потрібно врахувати суду при ухваленні остаточного судового рішення та призначення покарання винній особі, також зазначає Верховний Суд у своїх постановах від 29 листопада 2023 року (справа №754/3214/22) та від 30 серпня 2023 року (справа №649/1724/22).

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та ступінь суспільної небезпеки, і не є достатніми для застосування ст. 69 КК України.

Щодо доводів сторони захисту про відсутність претензій з боку потерпілого, оскільки велосипед було повернуто, у зв`язку з чим ОСОБА_7 належить призначити більш м`яке покарання, колегія суддів зазначає, що позиція потерпілого була врахована судом першої інстанції при призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України. Крім того, протиправні дії ОСОБА_7 були зупинені самим потерпілим ОСОБА_10 , у зв`язку з чим, обвинувачений не довів свої злочинні дії до кінця з причин, які не залежали від його волі.

Отже, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого положень статей 69 КК України, та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого, у зв`язку з чим його апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: