Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/354/25
Категорія ст.539 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

захисника: ОСОБА_6 ,

прокурора: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання.

Суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає діючим положенням і нормам КК України та практики ЄСПЛ.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу, постановити нову, якою звільнити його, як такого, що вже відсидів понад 27 років, від покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Посилається на те, що 10 грудня 2020 року Європейський Суд по правам людини виніс остаточне Рішення «Лопата та інші проти України» (Заява №84210/17 та 23 інших). У доданому до цього Рішення списку є, ОСОБА_8 , зазначений під № 10.

Зазначає, що Європейський суд в рішенні зазначив, про порушення статті 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року

Твердить, що він відбуває покарання вже двадцять шостий рік, а з урахуванням Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року - двадцять восьмий рік.

Відбуваючи покарання, зарекомендував себе з позитивної сторони. Не має жодної шкідливої звички та веде здоровий спосіб життя. Не має ніякого відношення до тюремної субкультури, що підтверджується тим, що він не має жодної наколки та спілкується нормативною лексикою, не використовуючи жаргонної термінології.

Зазначає, що знаходячись у в`язниці, завдяки підтримці матері, родичів і друзів не переставав вірити в справедливість і можливість виходу на свободу.

Тому у 2009 році, відбуваючи покарання, взяв участь у зовнішньому незалежному оцінюванні та отримав сертифікат Українського центру оцінювання якості освіти (по історії України, українській мові і літературі, англійській мові) і в цьому ж році поступив у ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на дистанційну форму навчання.

В 2014 році отримав диплом бакалавра (ДБ № 161115) за спеціальністю управління персоналом та економіка праці.

В 2015 році отримав диплом спеціаліста (ДС № 174278) за спеціальністю управління персоналом та економіка праці (форма навчання: заочна).

В 2017 році отримав наступну вищу освіту при тій же формі навчання (диплом спеціаліста СІ7 № 078331) за спеціальністю психологія.

В цьому ж 2017 році вступив на магістратуру за спеціальністю менеджмент організацій, 26 грудня 2019 року, отримав диплом магістра МІ9 №182023 за спеціалізацією «Економіка та управління бізнесом».

Зазначає, що отримав подяки від Наглядової ради при управлінні ДПтС України в Житомирській області, оскільки він був першим серед засуджених до довічного ув`язнення в Україні, який здав ЗНО, вступив до вищого навчального закладу та закінчив його. Це послугувало прикладом та натхненням для інших засуджених, зокрема ув`язнених до довічного позбавлення волі, що спонукало їх теж спробувати свої сили та взяти участь у зовнішньому незалежному оцінюванні та отримати вищу освіту, тобто задуматися над своїм майбутнім.

Зазначає, що має намір звільнитися, влаштуватися на роботу, створити сім`ю, зайняти гідне місце в суспільстві та допомагати самотній матері ОСОБА_9 1946 року народження, пенсіонерці, ветеранові праці, в якої він - єдина дитина.

На його думку, суд не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду його клопотання, ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою. Подальше застосування даного покарання до нього вважає жорстоким, нелюдським та таким, що принижує його гідність.

Звертав увагу на Закон «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18.10.2022 № 2690-ІХ та Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» від 18.10.2022 № 2689-ІХ та зазначає, що це мертві закони по відношенню до нього, тому що вони не відповідають ні позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні від 16.09.2021 № 6-р(ІІ)/2021, ні Рішенню у справа «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15), ні статтям 24 (ч.2) та 28 Конституції, ні статтям 3 та 14 Європейської конвенції.

Зазначає, що суд, в ході виконання вироку, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну покарання більш м`яким, яке на його думку є безперспективним, таким, що не враховує його вік, термін відбутого покарання та дискримінаційним стосовно осіб, які вже тривалий час відбувають покарання в порівнянні з засудженими до довічного позбавлення волі, які відбули меншу частину позбавлення волі.

Зазначав засуджений і про інститут президентського помилування, яке Європейським Судом з прав людини визнано неефективним в Україні.

Також, засуджений розкривав поняття дискримінації, зазначав про відсутність в судової гілки влади незалежності.

Звертав увагу на Пленум Верховного Суду України постанову від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя». Цитував частину 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 - IV від 23 лютого 2006 року, ч.1 ст.7, ч.2 ст.8, ст.9 КПК України, ст.55,129 Конституції та ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якими, на його думку, суд і мав керуватись при винесенні рішення.

З огляду на викладене просив суд апеляційної інстанції виправити ситуацію та прийняти законне та обґрунтоване рішення, використовуючи Конституцію, як норму прямої дії, керуючись верховенством права.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою задовольнити клопотання ОСОБА_8 .

Свої вимоги апеляційної скарги захисник мотивує з посиланням на рішення Європейського суду у справі «Лопата та інші проти України» від 10.12.2020 року в якому констатовано порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині застосування судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості подальшого перегляду справи зі звільненням особи від покарання.

Заслухавши доповідь судді, захисника, яка підтримала подані апеляційні скарги, заперечення прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних обставин.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Висновки суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про звільнення його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є обґрунтованими.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції з`ясував питання розуміння ОСОБА_8 альтернативного порядку заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове покарання, передбачене ст. 82 КК України, яке засуджений вважав порушенням його прав, з`ясував всі обставини, з урахуванням практики ЄСПЛ, норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні клопотання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Київського міського суду від 08 серпня 2000 року ОСОБА_10 засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а,з,г», 143 ч.2, 194 ч.1, 194 ч.3,42 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Початок строку відбування покарання з 05 травня 1999 року.

Ухвалою Верховного суду України від 26.01.2001 вирок Київського міського суду від 08 серпня 2000 залишено без змін.

З 05.05.1999 року ОСОБА_10 відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань №8».

Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 05.02.2018 ОСОБА_10 було зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 05 травня 1999 року по 26 квітня 2001 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі - ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що рішення ЄСПЛ у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15) Палата ЄСПЛ постановила одноголосно, що було порушення статті 3 (заборона нелюдського або такого, що принижує гідність поводження) Конвенції про права людини та стосувалася призначення довічного ув`язнення з правом умовно-дострокового звільнення лише після 40 років позбавлення волі.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту та засудженого з приводу того, що підставою для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є відбуття ОСОБА_8 майже 28 років є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 64 КК України такий вид покарання, як довічне позбавлення волі передбачений Загальною Частиною КК України, міститься у загальній системі кримінальних покарань національного законодавства про кримінальну відповідальність, та може бути призначений судом з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в рішеннях ЄСПЛ в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Механізмом перегляду вироків, якими призначалося покарання у виді довічного позбавлення волі, є процедура помилування, визначена ст. 87 КК України, який фактично був єдиним законодавчо визначеним механізмом перегляду вироків у виді довічного позбавлення волі.

В той же час, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Таке рішення Конституційного Суду України ґрунтувалося на численних правових позиціях рішень ЄСПЛ, та на практиці низки органів конституційної юрисдикції європейських країн, яким притаманне визнання гідності людини як сутнісної основи всіх інших людських прав, а також з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кримінального Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна, шляхом набуття членства в Раді Європи.

Законодавцем вжито заходів для виконання вказаного вище рішення Конституційного Суду України, та відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-IX 18.10.2022р. до КК України внесено зміни, зокрема у ст.ст. 81 та 82, які передбачають механізм перегляду вироків для довічно ув`язнених.

Таким чином ЗУ № 2690-IX 18.10.2022р. створено другий, додатковий та удосконалений механізм перегляду вироків у виді довічного позбавлення волі, крім помилування, передбаченого ст. 87 КК України.

Враховуючи наведене вище, можна стверджувати, що національний механізм перегляду вироків, якими призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, приведено у відповідність із приписами ЄКПЛ, та відповідно до вимог ЄСПЛ.

Проте засуджений вказаним механізмом не скористався, а навпаки зазначає, що заміна покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, у відповідності до ст.82 КК України є порушенням його прав.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Те, що ОСОБА_8 відбуваючи покарання, зарекомендував себе з позитивної сторони, не має жодної шкідливої звички та веде здоровий спосіб життя, не має ніякого відношення до тюремної субкультури, здобув вищу освіт, прагне зайняте гідне місце в суспільстві, створити сім`ю, влаштуватися на роботу, не можуть слугувати підставою для задоволення клопотання, а можуть бути підставою для застосування пільги визначеної ст. 82 КК України, в разі звернення з таким клопотанням.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг захисника та засудженого правильність висновків суду не спростовують.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.

Керуючись. ч.2 ст.376, ст.ст 404, 406, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: