Справа № 177/1344/24
Провадження № 1-кп/177/74/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників - адвоката ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 24.01.2024 за №0000034, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, має малолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого на посаді начальника групи департаменту стратегічних проєктів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, РНОКПП НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд

встановив:

25.12.2023 приблизно о 20-00 год., ОСОБА_6 перебував на території домоволодіння АДРЕСА_2 , куди приїхала колишня дружина ОСОБА_9 . Під час спілкування, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відбулася сварка, під час якої на ґрунті особистих неприязних відносин у ОСОБА_6 виник умисел на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . З цією метою, ОСОБА_6 реалізуючи свій злочинний умисел направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, на ґрунті особистих неприязних відносин підійшов до ОСОБА_9 та умисно рукою завдав не менше двох ударів в область правої верхньої кінцівки та лівої нижньої кінцівки, в результаті чого потерпілій ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді саден правої верхньої кінцівки та синця лівої нижньої кінцівки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №169 від 05.02.2024 відносять до категорії легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше шести днів. П. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.

Умисні дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України за ознаками умисне легке тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину не визнав та пояснив, що з 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_9 , шлюб між ними було розірвано через різні погляди на сімейне життя та постійні сварки. 25.12.2023 близько 20 години до будинку АДРЕСА_2 приїхала колишня дружина, коли він відчинив двері то остання почала його знімати на телефон та погрожувати судовими процесами та притягненням до кримінальної відповідальності, між ними почалася сварка. Він попросив її видалити зняте, вона відмовилася і вийшла на подвір`я. На подвір`ї ОСОБА_12 намагалася декілька разів нанести йому удари рукою, він взяв її за руку в районі зап`ястка та відвів руку від себе. Під час конфлікту він не завдавав ОСОБА_9 абсолютно ніяких тілесних ушкоджень та не вчиняв ніяких агресивних дій відносно останньої. Того вечора він алкогольні напої не вживав.

З урахуванням норм ст.ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок у даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності докази, прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, підтверджується наступними дослідженими та перевіреними безпосередньо під час судового розгляду доказами.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що перебувала з обвинуваченим у шлюбних відносинах з 2013 року по 2022 рік, у 2018 році народився син ОСОБА_13 . Стосунки між нею та обвинуваченим були напружені, він вживав алкогольні напої, на її адресу висловлювався нецензурною лексикою, тому вони прийняли рішення розірвати шлюб. Вона мешкає з дитиною окремо у м. Кривий Ріг. Щоб забрати свої речі, 25.12.2023 року вона зі своєю знайомою ОСОБА_14 приїхала на автомобілі в АДРЕСА_2 , який належить їй та ОСОБА_6 на праві сумісної власності. У автомобілі залишилась ОСОБА_15 , а вона пішла до будинку. Будинок був зачинений, двері відчинив ОСОБА_16 , він був незадоволений, перебував у стані сп`яніння, почав ображати її словами. Обвинувачений штовхнув її і вона вдарилася об батарею опалення. У процесі сварки він хапав її за волосся, схватив за руку та бив об двері. Вона від нього вирвалась та побігла на вулицю. ОСОБА_16 її наздогнав, схопив ззаду за одяг та наніс два удари кулаком правої руки, один з яких прийшовся по вуху, а другий по руці, якою вона прикривала голову. Вона вибігла з території домоволодіння, сіла до автомобіля та від`їхала на деяку відстань, після чого зателефонувала у поліцію. Після приїзду поліцейських, вона написала заяву. Через тиждень після подій, 02.01.2024 року вона звернулась до Криворізького бюро СМЕ для встановлення тяжкості завданих їй тілесних ушкоджень. За медичною допомогою не зверталась. Після нанесених ударів в неї боліли сухожилля на руці та грудна клітина. Просила призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона є подругою ОСОБА_9 , 25 грудня 2023 року вони разом з дітьми поїхали на прогулянку. ОСОБА_18 сказала, що їй треба забрати дитячі речі з будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , вони у шлюбі не перебувають, в будинку проживає її колишній чоловік. ОСОБА_18 пішла до будинку, а вона залишилася з дітьми в машині. Подвір`я добре освітлювалося, забор не суцільний і з вулиці добре проглядається. Через 5-7 хвилин з будинку вибігла ОСОБА_18 , а потім обвинувачений. Він смикав ОСОБА_19 , заламав їй руку, приблизно два рази наносив удари рукою в праву сторону голови, вона прикривалася. Обвинувачений стукав в лобове скло автомобіля. На її думку, того вечора ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Після описаних подій, у ОСОБА_18 одна рука боліла, а друга була подряпана, візуально не було видно пошкоджень. Коли від`їхали від будинку ОСОБА_18 викликала поліцейських. Розповідала, що колишній чоловік зловживав алкоголем, між ними виникали сутички, тому вони припинили стосунки.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що працює на посаді поліцейського ВРПП Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області. 25.12.2023, він у складі екіпажу з іншим своїм колегою, близько 20-40 год., на службовий планшет отримали повідомлення про необхідність прибуття до с. Вільне Криворізького району, заявник повідомила про сварку. На місці події заявник повідомила, що чоловік чіплявся до неї та ображав її. Чоловік поводився спокійно, був на підпитку, явних тілесних ушкоджень у заявниці не бачив, медичної допомоги не потребувала. Огляд ОСОБА_6 не проводився. Автомобіль заявниці стояв біля воріт домоволодіння, в машині нібито хтось ще був. Заявниця перебувала біля автомобіля. З плином часу інші обставини події не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що працює на посаді поліцейського ВРПП Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, 25.12.2023 у складі екіпажу з іншим своїм колегою отримали виклик про вчинення домашнього насильства, приїхали в АДРЕСА_2 , неподалік був автомобіль з якого вийшла заявниця і повідомила, що приїхала забрати речі. У заявниці відібрали пояснення, потім з будинку вийшов чоловік, який перебував в стані алкогольного сп`яніння, заявниця повідомила про нецензурну лайку чоловіка та побиття чи намір побиття (точно не пам`ятає). Потерпіла перебували злегка в стресовому стані, видимих тілесних ушкоджень на її тілі не бачив. В автомобілі ще хтось сидів, з ними не спілкувалися.

Крім вищезазначених показань свідків, вина обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України при встановлених судом обставинах, підтверджується також іншими дослідженими судом наступними доказами:

висновком спеціаліста судово-медичного експерта №3 від 02.01.2024 згідно якого у ОСОБА_9 виявлені ушкодження у вигляді саден правої верхньої кінцівки; синця лівої нижньої кінцівки, які могли бути утворені від ударної дії тупого твердого предмету, або предметів, або при ударі об такі. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки. Беручи до уваги ступінь їх загоєння (скоринки саден відшаровуються, синець з нечіткими контурами), свідчить, що термін їх виникнення може відповідати терміну вказаному обстежуваною (а.с. 11-12);

висновком судово-медичного експерта №169 за період з 02.02.2024 по 05.02.2024 згідно якого у ОСОБА_9 виявлені садна правої верхньої кінцівки; синець лівої нижньої кінцівки, що підтверджується даними огляду, характер тілесних ушкоджень у потерпілої (садна правої верхньої кінцівки; синець лівої нижньої кінцівки) свідчить про утворення синця від дії тупого твердого предмета за механізмом удару (удар - стиснення), саден від дії тупого твердого предмета (предметів) за механізмом тертя - ковзання. Ступінь загоєння виявлених при первинному обстеженні ушкоджень (скоринки саден відшаровуються, синець з нечіткими контурами), свідчить, що термін їх виникнення може відповідати 25.12.2023; на тілі потерпілої виявлено 3 (три) точки прикладення фізичної сили в області правої верхньої та лівої нижньої кінцівок; виявлені ушкодження за характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6 (шести) днів; локалізація та характер виявлених на тілі потерпілої ушкоджень свідчить про те, що положення потерпілої та нападаючого могло бути різним, могло змінюватися; локалізація та характер виявлених ушкоджень не характерні для виникнення внаслідок падіння на площину (а.с. 21-22);

протоколом слідчого експерименту від 17.04.2024 року проведеним за участі потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_10 та відеозаписом до протоколу, відповідно до яких на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де з дозволу власниці домоволодіння ОСОБА_9 проводилася вказана слідча дія, яка пояснила, що 25.12.2023 вона з подругою та дітьми приїхала до вищевказаного домоволодіння. У будинку знаходився її колишній чоловік ОСОБА_6 . В будинку між ними почався словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 штовхнув її, після чого зажав їй руку, коли вона намагалася вибігти з будинку, та потянув на себе, в результаті чого вона вдарилася об двері. Після чого вона вибігла з приміщення будинку, ОСОБА_6 заламав їй ліву руку за спину та наніс декілька ударів кулаком по голові з правої сторони. Вона намагалась закритись від ударів правою рукою. Після чого їй вдалося вирватись від ОСОБА_6 та вона вибігла з території домоволодіння. ОСОБА_6 схопив її ззаду за праву руку за передпліччя та потянув на себе, після чого вона вдарилася грудною клітиною об двері. На вулиці ОСОБА_6 схопив її ззаду за одяг та волосся, після чого викрутив руку ліву, а своєю правою рукою наносив їй удари, правою рукою по голові з правої сторони. Вона намагалась захиститись від нанесення ударів правою рукою, виставляючи її назустріч ударам. Ударів було приблизно два. Після чого ударів він більше не наносив (а.с. 32-34);

протоколом слідчого експерименту від 17.04.2024 року проведеним за участі свідка ОСОБА_17 та відеозаписом до протоколу, відповідно до яких біля території домоволодіння АДРЕСА_2 , 25.12.2023 вона з подругою ОСОБА_9 приїхала за вищевказаною адресою, щоб ОСОБА_18 забрала речі. Приїхали на автомобілі ОСОБА_18 . Коли ОСОБА_18 пішла до будинку, вона залишилася в автомобілі з дітьми. Через деякий час вона почула стук дверей. На вулиці було вже темно, але було освітлення. Вона побачила, що з будинку вибігла ОСОБА_18 , а за нею колишній чоловік ОСОБА_16 . З автівки вона не виходила. ОСОБА_16 схопив ОСОБА_18 за кофту, волосся, заламував руку. Вона закривалася руками, коли ОСОБА_16 наносив їй удари. Потім ОСОБА_18 вирвалась, сіла в автомобіль і вони поїхали. На ділянці місцевості біля вхідних дверей будинку ОСОБА_16 схопив ОСОБА_18 ззаду за ліву руку, заламав її за спину, хапав за одяг та наносив з правої сторони удари по голові, а ОСОБА_18 закривалась правою рукою від ударів. Після чого ОСОБА_18 вирвалась та побігла у автомобіль (а.с. 35-37);

висновком експерта №655 за результатами проведення додаткової експерти у період з 02.02.2024 по 05.02.2024 з врахуванням показань ОСОБА_9 та продемонстрованих нею під час слідчого експерименту від 17.04.2024 року механізму, обставин утворення виявлених у неї тілесних ушкоджень; згідно підсумків експертизи виявлені у потерпілої ушкодження могли утворитися при механізмі на який вона сама вказує, про що свідчить локалізація та характер виявлених у неї ушкоджень (а.с. 40-41).

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд поєднується з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Згідно ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування цих обставин покладається на слідчого, прокурора.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена за стандартом «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 п. 3, ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Незважаючи на фактичне не визнання своєї вини ОСОБА_6 , суд вважає винуватість обвинуваченого за ч. 1 ст.125 КК України доведеною поза розумним сумнівом.

Розглядаючи позицію сторони захисту відносно недопустимості доказів - протоколів проведення слідчих експериментів з потерпілою та свідком, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження 13-3 кс 22) вказує, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини (абзац 6 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Частинами 2 та 3 ст. 87 КПК України передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката (абзац 7 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України) (абзац 8 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України (абзац 9 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання (абзац 10 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні.

При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело.

Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей.

Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року № 303/1425/18.

Критерії визнання доказів недопустимими обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України) у випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК України, послатись на конкретний пункт цієї норми.

У разі встановлення іншого порушення прав і свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Саме виходячи з наведених вище класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість суди повинні перевіряти доводи захисту щодо недопустимості фактичних даних, отриманих з істотними порушеннями КПК України.

Відповідні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року по справі № 455/844/16-к.

Так у клопотанні сторона захисту про визнання протоколів проведення слідчих експериментів посилається на те, що всупереч ч. 5 ст. 240 КПК України, слідчі експерименти були проведені без згоди співвласника домоволодіння АДРЕСА_2 , яким є обвинувачений ОСОБА_6 .

Дійсно, 17.04.2024 слідчі експерименти з потерпілою ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_17 були проведені за відсутності згоди співвласника ОСОБА_6 , однак зі згоди іншого співвласника яким згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.04.2024 є потерпіла ОСОБА_9 , в матеріалах кримінального провадження наявна її заява (а.с. 31).

Крім того, суд звертає увагу на те, що слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_17 було проведено біля території домоволодіння, як вказано у протоколі, в такому випадку посилання сторони захисту на порушення норми ч. 5 ст. 240 КПК України суд відхиляє.

Суд звертає увагу, що учасниками слідчих дій протоколи підписані без зауважень. Випадки щодо протиправного впливу на осіб, які були присутні під час проведення слідчих експериментів, що призвели до порушення їх особистих чи процесуальних прав, в тому числі прав обвинуваченого відсутні.

За таких обставин, на думку суду, відсутність згоди одного зі співвласників домоволодіння, за наявності згоди іншого співвласника, не є в цьому провадженні тим істотним порушенням, яке б мало наслідком недопустимість вказаних доказів.

Судом не встановленого передбачених законом підстав для визнання протоколів слідчих експериментів від 17.04.2024 р. за участі потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_17 очевидно недопустимими доказами.

Самі по собі протоколи слідчих експериментів від 17.04.2024 не є єдиними та достатніми доказами на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності до ст. 94 КПК України, оцінюючи кожний доказ з точки зору допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному й неупередженому досліджені вказаних вище доказів, які були надані сторонами, суд дійшов висновку щодо повного підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження.

Невизнання вини суд розцінює як спосіб захисту обвинуваченого.

Пояснення обвинуваченого спростовуються поясненнями потерпілої, вищезазначених свідків, які узгоджуються між собою та відповідають проаналізованим судом доказам, зібраним в ході досудового розслідування. Спростовуються висновками судово-медичних експертиз, якими зафіксована неодноразова кількість ударів потерпілій та наслідки від цих ударів.

У суду немає підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідків. В судовому засіданні не встановлено обставин для обмови потерпілим і вказаними свідками обвинуваченого ОСОБА_6 .

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд керується положеннями ст. 65 КК України і враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього.

Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_6 судом встановлено, що останній скоїв кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до кримінальних проступків, ОСОБА_6 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, працює на посаді начальника групи департаменту стратегічних проектів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога, згідно досудової доповіді ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, суд вважає, що покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно обрати в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу.

Суд приходить до висновку, що у відповідності до ст. 50 КК України саме таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався і суд не вбачає підстав для його обрання.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Керуючись ч. 2 ст. 373, ст. 374, ст. 376, п.1 ч.2 ст. 395 КПК України суд,

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання ним копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді, особам, які не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1