Справа № 456/665/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/459/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2024 року

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Вирішено питання про речові докази, а саме:

автомобіль марки «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_1 , причіп марки "ПАВАМ", р.н. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 ), свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу "ПАВАМ", р.н. НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 повернуто ОСОБА_7

піщано-гравійну суміш, яка знаходилася на причепі марки «Павам» - повернуто в дохід держави;

два зразки піщано-гравійної суміші з причепу (які поміщено у сейф-пакети НПУ 1046122 та 1049161), лопату з дерев`яною ручкою, 2 зразки піщано-гравійної суміші (які поміщено у сейф-пакети РSР221031 7 та 1049460), які вилучено на місці незаконного забору піщано-гравійної суміші, що у АДРЕСА_1 ухвалено знищити.

Також вирішено питання про арешт майна та процесуальні витрати.

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 , знаючи про те, що поблизу русла річки Стрий у селі Дуліби Стрийського району Львівської області, знаходяться родовища корисних копалин, а саме піщано-гравійна суміш, та у нього виник злочинний умисел, направлений на незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.

В подальшому, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 08.08.2023, близько 06:00 години, з корисливих мотивів, з метою незаконного видобування корисних копалин, не маючи передбачених законодавством України дозвільних документів на видобування корисних копалин загальнодержавного значення та повноважень на проведення таких робіт, в порушення вимог ст.ст.18, 18-1, 19 Кодексу України «Про надра», ст.24 Гірничого закону України, ст.ст. 50, 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.ст. 66, 116, 123, 124, 125, 126, 211 Земельного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Постанови Кабінету Міністрів України №827 від 12.12.1994 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення», Постанови Кабінету Міністрів України №749 від 04.07.2023 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо користування надрами» та встановлених правил охорони надр, для власних потреб, направився на територію русла річки Стрий, що у селі Дуліби Стрийського району Львівської області, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом марки «Павам», реєстраційний номер НОМЕР_6 , що належать йому на праві власності, та за допомогою лопати здійснив видобуток піщано-гравійної суміші, об`ємом 1,6 м3, яка відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення, яку завантажив на вказаний причеп.

На вказаний вирок суду прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині вирішення питання речових доказів.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким речові докази, а саме автомобіль марки «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_1 , причіп марки "ПАВАМ", р.н. НОМЕР_2 конфіскувати у дохід держави.

На підтримку своїх апеляційних вимог прокурор покликається, що місцевий суд при ухваленні вироку, всупереч вимог п.1 ч. 9 ст. 100 КПК, ч. 1 ст. 96-1 КК України безпідставно вирішив повернути обвинуваченому вказаний вище автомобіль та причіп, оскільки дані речові докази є знаряддям вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_7 просить залишити без змін оскаржуваний вирок, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Звертає увагу на враховані обставини та дані про особу винного, які було враховані місцевим судом при призначенні йому покарання. Вказує, що конфіскація транспортних засобів призведе до надмірного втручання в право особи на мирне володіння майном та значно погіршить його становище. Зазначає, що ці транспортні засоби використовуються для потреб його сім`ї, забезпечення догляду за сином, який є особою з інвалідністю підгрупи «А» та потребує постійного стороннього догляду.

Крім цього, ці транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, придбанні під час шлюбу, укладеного у 1985 році з ОСОБА_9 , і з огляду на положення ч. 9 ст. 100 КПК, п.4 ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація можу бути застосована до майна засудженого чи у передбачених КК України випадках до майна іншої особи, яке використовувалось як знаряддя вчинення злочину, лише у випадках, якщо власник майна знав про їх незаконне використання.

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Обвинувачений заперечив апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив залишити таку без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Крім цього, в апеляційному порядку не оскаржується вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання та його звільнення від відбування такого на підставі ст. 75 КК України.

Згідно апеляційної скарги сторони обвинувачення, вирок суду щодо ОСОБА_7 оскаржується лише у частині вирішення місцевим судом питання про речові докази, зокрема, щодо автомобіля марки «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_1 та причіпа марки "ПАВАМ", р.н. НОМЕР_2 , які на переконання прокурора, слід конфіскувати у дохід держави.

Так, згідно оскаржуваного вироку, за наслідками судового розгляду місцевий суд, ухвалюючи вирок, вирішив питання про речові докази, а саме автомобіль марки «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_1 та причіп марки "ПАВАМ", р.н. ВС1684X0 ухвалив повернути власнику, тобто обвинуваченому ОСОБА_7 ..

З таким рішення місцевого суду колегія суддів погоджує, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч.9 ст.100 цього Кодексу питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, наданих суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Санкція ч. 2 ст. 240 КК України передбачає покарання за вчинення цього злочину у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на той самий строк.

Водночас, згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Зокрема, порушення ст.1 Протоколу №1 до Конвенції через застосування конфіскації, яка формально ґрунтувалася на положеннях національного закону, але за обставин конкретної справи була визнана «неспівмірною», оскільки покладала на заявника «надмірний індивідуальний тягар», було встановлено у справі «Ісмайлов (Ismayilov) проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року.

Відповідно до ч. 1ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно з положеннями ч.2 ст.19 цього Закону, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У ст. 8 КПК України зазначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Відповідно до положень частин 1, 5 ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Отже, при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Разом із тим, відповідно до положень ст. 2 КПК України одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У цьому кримінальному провадженні вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, а саме за видобуток піщано-гравійної суміші, об`ємом 1,6 м3, і призначено йому покарання за ч.2 ст.240 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік із звільненням від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, одноразовість вчинених дій та обсяг незаконного видобутку піщано-гравійної суміші, позитивні дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, та інші враховані судом дані та обставини, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду про повернення ОСОБА_7 вказаних автомобіля та причіпа є правильним, оскільки у даному випадку застосування конфіскації цих транспортних засобів становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантованого ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Більше того, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з п.4 ч.1 ст.96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Виходячи з аналізу положень вказаних статей, спеціальна конфіскація може бути застосована до майна засудженого чи у передбачених КК України випадках до майна іншої особи, яке використовувалося як знаряддя вчинення злочину, якщо власник знав про їх незаконне використання.

Конвенцією, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у національному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за допомогою автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, р.н. НОМЕР_1 та причіпа марки "ПАВАМ", р.н. НОМЕР_2 , які на праві власності належать останньому, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 07.02.2012 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 27.11.2018 (а.с.73, 74).

Згідно наданої апеляційному суду копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 13.07.1985 ОСОБА_7 з 13 липня 1985 року по теперішній час перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 (а.с. 131).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, автомобіль марки «Volkswagen Transporter», р.н. НОМЕР_1 та причіп марки "ПАВАМ", р.н. НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю зазначеного вище подружжя, яке набуте під час шлюбу.

Водночас, згідно з ч.9 ст.100 КПК України під час ухвалення судового рішення суд повинен вирішити питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів. Відповідно до пункту 1 вказаної норми гроші цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Проте, матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту того, що ОСОБА_9 знала чи могла б знати про незаконне використання вказаного автомобіля, що було б підставою для його конфіскації.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: