Справа №504/4618/24
Провадження №1-кс/504/465/24
Комінтернівський районний суд Одеської області
УХВАЛА

26.12.2024с-ще Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника- адвоката - ОСОБА_5 , -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5 с-ще. Доброслав, клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про продовження строку дії покладених на підозрюваного обов`язків у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 06.06.2024 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеса, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369-2 ч.3 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Комінтернівського районного суду Одеської області надійшло клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку дії покладених на підозрюваного обов`язків у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 06.06.2024 відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369-2 ч. 3 КК України.

Клопотання обґрунтовано тим, що у травні 2024 року, більш точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено, до ОСОБА_7 звернувся його знайомий ОСОБА_8 і повідомив, що має потребу виїхати за кордон України для вирішення особистих питань, але він є військовослужбовцем, перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 і тому без дозволу вказаного РТЦК та СП не може цього зробити.

При цьому у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди для себе за свій вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, а саме: ОСОБА_7 вирішив дізнатися процедуру, яка дозволяє військовому знятися з військового обліку і без дозволу РТЦК та СП виїхати за межі території України, вплинути на осіб, які приймають необхідні для цього рішення та отримати за це від ОСОБА_8 , неправомірну вигоду під погрозою порушення його прав.

У ході подальших зустрічей і розмов з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 вирішив задля досягнення злочинного результату залучити до вчинення кримінального правопорушення свого знайомого ОСОБА_4 , який також мав необхідні особисті зв`язки з такими особами.

У невстановленому в ході досудового розслідування місці, дату та час, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_4 про свій злочинний умисел, запропонувавши вчинити злочин разом і отримав на це згоду останнього.

У подальшому вони визначилися з процедурою за якою планували забезпечити зняття ОСОБА_8 з військового обліку, визначивши коло осіб, які прийматимуть необхідні для цього рішення і на яких впливатимуть для цього, а також визначили суму неправомірної вигоди у розмірі 17 000 доларів США, яку вимагатимуть з ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, у період з травня 2024 року по 31.10.2024 ОСОБА_7 і ОСОБА_4 зустрічалися, спілкувалися в телефонному режимі з ОСОБА_8 , повідомляли, що впливатимуть на осіб, які на виконання функцій держави уповноважені приймати рішення для зняття останнього з військового обліку, вимагаючи у нього неправомірну вигоду в сумі 17000 доларів США та погрожуючи у разі його відмови передати їм вказану суму порушити його законні права.

Завершуючи реалізацію свого злочинного умислу, близько 14:00 год. 31.10.2024 ОСОБА_4 зустрівся з ОСОБА_8 на території медичного центру за адресою: м. Одеса, вул. Розкидайлівська, 69/71 та, діючи у змові з ОСОБА_7 і з єдиним умислом, шляхом вимагання одержав для себе і ОСОБА_7 від ОСОБА_8 неправомірну вигоду у розмірі 17000 доларів США, що за курсом НБУ на 31.10.2024 становить 701743 грн. (17000 доларів США х 41,279 грн.) за влив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Безпосередньо після цього вказана злочинна діяльність ОСОБА_7 і ОСОБА_4 припинена працівниками правоохоронних органів.

01.11.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, що кваліфіковано як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.

Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.11.2024 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з альтернативою застави, строк якого спливає 30 грудня 2024 року. Встановлені певні обов`язки.

Заставу внесено 20.11.2024 року.

У своєму клопотанні прокурор зазначив, що в теперішній час існують ризики, що підозрюваний може переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, незаконно впливати на свідків; вчинить інші кримінальні правопорушення, і тому просив слідчого суддю продовжити ОСОБА_4 , встановлені обов`язки, які передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

В судовому засіданні прокурор доводи клопотання повністю підтримав, просив його задовольнити.

В судовому засіданні підозрюваний та його захисник в цілому погодились із доводами.

Слідчий суддя заслухавши прокурора, захисника та його підзахисного, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що клопотання необхідно задовольнити з наступних обставин.

У своїй прецедентній практиці Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що саме національні органи, зокрема суди, повинні розв`язувати проблеми тлумачення національного законодавства (див. також справу «Неждет Шахін і Періхан Шахін проти Туреччини», № 13279/05, п. 49, 20 жовтня 2011 року).

Стаття 6 Конвенції не встановлює жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який їх потрібно оцінювати, оскільки вони насамперед є предметом регулювання національного законодавства та національних судів (дивись, серед багатьох рішень, рішення у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 28, ЄСПЛ 1999I).

Саме національні суди повинні оцінювати доречність запропонованих доказів, їх доказову цінність і тягар доведення (дивись справи «Centro Europa 7 Srl та Ді Стефано проти Італії» № 38433/09, п. 198, ЄСПЛ 201; «Lady SRL проти Республіки Молдова», № 39804/06, п. 27, 23 жовтня 2018 року).

Суд зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, передбачає право сторін судового провадження подавати будь-які зауваження щодо своєї справи, які вони вважають доречними.

Мета Конвенції полягає в тому, щоб гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а ті, які є практичними й ефективними; право може вважатись ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження фактично «почуті», тобто належним чином розглянуті національними судами.

Іншими словами, дія статті 6 полягає також у тому, щоб покласти на «суд» зобов`язання належно вивчати подання, аргументи й докази сторін без шкоди для оцінювання того, чи мають вони стосунок до справи (дивись, серед інших рішень, рішення у справі «Перес проти Франції», № 47287/99, п. 80, ЄСПЛ 2004-I).

Хоча стаття 6 вимагає, щоб національні суди правильно вказували причини, на яких засновуються їх рішення, вона не вимагає детальної відповіді на всі аргументи, висунуті позивачем.

Проте це зобов`язання передбачає, що сторона судового розгляду може розраховувати на конкретну й чітку відповідь на ті аргументи, які мають вирішальне значення для результату відповідного провадження (дивись, серед багатьох інших рішень, рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Зважаючи на ці відповідні загальні принципи, суд визначить, чи було провадження в цілому справедливим.

Презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини визнається однією з основоположних засад кримінального судочинства в правовій державі.

Водночас вона є важливим елементом права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є частиною національного законодавства в силу статті 9 Конституції України як міжнародний договір, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.

Сенс презумпції невинуватості стосується обов`язку держави визнавати правовий статус обвинуваченого як невинуватого на всіх стадіях, що передують визнанню винним.

Випадком, коли відповідно до практики Європейського суду з прав людини порушується принцип презумпції невинуватості, є відображення у судовому рішенні щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, думки про те, що вона винна, без доведення її вини відповідно до закону. Навіть без формального висновку про винуватість достатньо наявності будь-якого висловлювання, з якого вбачається, що суд вважає особу винною.

Як зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини від

23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» (Khuzhin and Others

v. Russia), положення частини другої статті 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості є одним із елементів справедливого судового розгляду. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини наголошує, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині.

Затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обрання щодо неї запобіжного заходу, інших заходів процесуального примусу не є доказом вини цієї особи. При вирішенні конфлікту між правом людини на свободу та особисту недоторканність, з одного боку, та правом держави застосовувати запобіжні заходи для забезпечення розслідування кримінальної справи з іншого, презумпція невинуватості набуває особливого значення, зокрема під час розгляду судом подання про обрання щодо особи запобіжного заходу.

На суд покладається обов`язок зважати на всі обставини, що є в матеріалах слідства, прийняти законне та обґрунтоване рішення, керуючись презумпцією невинуватості, яка при розгляді питання про застосування запобіжного заходу створює презумпцію залишення на свободі. Окрім того, оскільки підозрюваний вважається невинуватим, доки вину не доведено, обмеження свободи в жодному разі не може набувати форми покарання або використовуватися як метод запобігання публічним заявам з боку обвинувачуваного, наприклад, про свою невинуватість.

Слідчий суддя на етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не повноважний встановлювати вину особи у скоєнні злочину.

Отже, у цій справі слідчий суддя, залишаючись безстороннім, вирішує порушене у клопотанні питання в межах наданих сторонами доказів, з урахуванням особи підозрюваної особи, та інших матеріалів, що мають істотне та виключне значення для законного та справедливого судового рішення.

Згідно із правилом ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Слідчий суддя виходить з того, що діючий Кримінальний процесуальний Кодекс України встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, що за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» (Котій проти України, від 05 червня 2015 року). Високий Суд нагадав, для того щоб позбавлення свободи можна було вважати несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо: застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин. Більше того, за підпунктом «с» пункту 1 статті 5 «обґрунтована підозра» у вчиненні злочину означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції».

За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 § 1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.-F. проти Німеччини, 27 листопада 1997, § 57).

01.11.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, що кваліфіковано як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.

В судовому засіданні встановлено, що обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

-рапортом начальника Южного МРВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 про виявлення злочину від 05.06.2024;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 10.06.2024;

-протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії «Аудіоконтролю особи» за 18.07.2024;

-протоколом огляду від 12.08.2024;

-протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії «Аудіо, відеоконтролю особи» за 20.08.2024;

-протоколом огляду місця події від 31.10.2024;

-протоколом походження (виготовлення) імітаційних засобів від 31.10.2024;

-протоколом вручення заздалегідь ідентифікованих (помічених) імітаційних грошових коштів від 31.10.2024;

-протоколами затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину від 31.10.2024;

-протоколами обшуків від 31.10.2024;

-повідомленням про підозру ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 01.11.2024;

Слідчий суддя не досліджує і не надає оцінки доказам, які обгрунтовують підозру у вчиненні інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, оскільки це є дискреційними повноваженнями суду.

За таких обставин, описана у клопотанні фабула у сукупності з представленими обвинуваченням матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді можливість дійти висновку про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Оцінюючи наявністю вказаних прокурором ризиків слідчий суддя виходить з того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі із конфіскацією майна, що, на думку слідчого судді, свідчить про можливість вчинення підозрюваним спроб переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Слідчий суддя враховує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданнями для тримання під вартою (справа «Таран проти України» від 17 жовтня 2013 року).

При цьому треба враховувати характер підозрюваного, його моральні якості, його кошти, зв`язки із державою, у які його переслідували за законом, і його міжнародні контакти (справа W v Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року.

ОСОБА_4 є громадянином України, не одружений, офіційно не працевлаштований, дітей неповнолітніх не має, раніше не судимий, має місце реєстрації та проживання на території України.

Однак, на думку слідчого судді, дані соціальні зв`язки, з огляду на характер інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, обставини його скоєння, не дають підстав вважати, що ці соціальні зв`язки можуть мати достатню стримуючу дію, що дає підстави вважати про доцільність продовження процесуальних обов`язків, про застосування яких просить сторона захисту.

Слідчий суддя погоджується із прокурором в частині доводів про наявність ризику впливу на свідків, оскільки ці особи ще не допитані судом безпосередньо.

ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» висловив правову позицію, що такий ризик може мати місце на початковій стадії досудового розслідування.

Разом із тим, слідчий суддя не погоджується з доводом прокурора про те, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки цей довод не підкріплений відповідним доказом.

Подібна за змістом правова позиція висловлена ЄСПЛ у справі «Александр Макаров проти РФ».

Також ніснує ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки вірогідно, що підозрюваний може негативно для досудового розслідування впливати на інших учасників кримінального провадження.

Слідчий суддя враховує, що в судовому засіданні стороною захисту не спростовано наявність встановлених слідчим суддею ризиків відповідними доказами, тому вони є актуальним в теперішній час.

Щодо переліку процесуальних обов`язків слідчий суддя не вбачає, що перелічені прокурором обов`язки становлять для підозрюваного надмірний тягар.

Строк обов`язків не може перевищувати строк досудового розслідування.

Строк досудового розслідування продовжений постановою керівника Доброславської окружної прокуратури від 23.12.2024 року до 01.02.2025 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 131, 132, 154, 156, 157, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про продовження строку дії покладених на підозрюваного обов`язків у кримінальному провадженні №0000014, внесеному до ЄРДР 06.06.2024, задовольнити.

На час досудового розслідування, строком до 01 лютого 2025 року продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369-2 КК України, обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

Не відлучатись з населеного пункту в якому підозрюваний ОСОБА_4 фактично проживає (м. Одеса), без дозволу слідчого чи прокурора або суду; прибувати до слідчого, прокурора за кожною вимогою, зокрема 08.01.2025 року та 20.01.2025 року; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання; не спілкуватись з свідками даного кримінального правопорушення та іншим особами з приводу обставин інкримінованого кримінального правопорушення.

Строк початку дії ухвали з 26.12.2024 року.

Строк припинення дії ухвали 01.02.2025 року.

Копію ухвалу направити відповідним особам для відома і виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1