Дата документу 17.02.2025 Справа № 461/4363/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 461/4363/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/472/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2025 року, якою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2, ч. 3 ст. 436-2 КК України,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 березня 2025 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2, ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2025 року було продовжено застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 березня 2025 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та запобігти яких неможливо шляхом застосування будь-якого більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить визначити йому заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є непідтвердженими, оскільки свідки вже допитані, він має постійне місце роботи у м. Запоріжжя, де не притягувався до будь-яких стягнень, має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває матір та неповнолітній син, він є раніше не судимим та не мав протиправну поведінку.

Зазначає, що він вже третій рік перебуває під вартою, встановлений йому розмір застави є для нього непомірним, оскільки не враховано його заробітну плату та відсутність в нього майна.

Зауважив, що з приводу його незаконного затримання були внесені відомості до ЄРДР, наразі здійснюється досудове розслідування.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та вказав, що ризики у даному кримінальному провадженні мають бути доведеними, згідно практики ЄСПЛ ризик не може доводитися лише тяжкістю покарання. Зазначив, що він позитивно характеризується за місцем роботи, на утриманні має неповнолітню дитину та матір похилого віку.

Повідомлені належним чином прокурор та захисник до судового засідання апеляційного суду не з`явились, клопотань та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавали.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_6 не ставиться питання про погіршення його становища, а також відсутність заперечень з боку обвинуваченого щодо розгляду справи без участі захисника та прокурора, колегія суддів вважає, що з урахуванням приписів ч. 4 ст. 405 КПК України їх неприбуття не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України існують та не зменшились, вказав про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ризик переховування від суду наразі є актуальним, не зменшився та обумовлений, серед іншого, притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю можливого покарання, оскільки інкримінований злочин, передбачений ч. 2 ст. 111 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічного позбавлення волі, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним.

Також слід зазначити, що із фактичних обставин, які викладені в обвинувальному акті, обвинувачений ОСОБА_6 ймовірно може мати зв`язки з представниками іноземної держави - країною агресора російської федерації, що може посприяти для його переховування на тимчасово окупованій території.

На переконання колегії суддів продовжує існувати і ризик незаконного впливу у цьому кримінальному провадженні.

Так, зі змісту оскаржуваної ухвали випливає, що на час розгляду клопотання прокурора не допитано свідка, який є співробітником СБУ та заявлено клопотання стороною захисту про виклик експерта для надання пояснень. Отже, із наведеного випливає, що судовий розгляд триває, всі свідки безпосередньо судом не допитані, а з огляду на обізнаність обвинуваченого з усіма наявними матеріалами кримінального провадження, у тому числі, протоколами допитів свідків з наданими показаннями, ОСОБА_7 може незаконно впливати на не допитаного ще судом свідка та експерта, з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення від кримінальної відповідальності.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Даних про такий стан здоров`я особи, щоб унеможливлював продовжити застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційному суду не надано.

Посилання обвинуваченого на наявність в нього місця роботи та проживання, на утриманні матері та неповнолітньої дитини, не спростовують висновки суду та не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Щодо встановленого розміру застави у даному кримінальному провадженні, який як вважає апелянт є непомірним, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 5 ст. 182 КПК України, у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконанню особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Як убачається із матеріалів провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч.ч. 2, 3 ст. 436-2 КК України, які відносяться до категорії в тому числі тяжких та особливо тяжких злочинів.

За наслідком розгляду клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу та дослідження сукупності усіх обставин у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції, використовуючи надані йому дискреційні повноваження, достатньо обґрунтовано, на переконання колегії суддів, встановив, що застава у визначених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України межах не здатна забезпечити виконання покладених на обвинуваченого обов`язків та визначив її у більшому розмірі.

Так, з огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України та у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, що є надмірною суспільною небезпекою, а також з огляду на його роль та поведінку в інкримінованих йому злочинах, колегія суддів вважає, що розмір застави у даному кримінальному провадженні має бути визначено на рівні, необхідному для забезпечення дієвості заходів забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застава у сумі до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Крім того, визначаючи альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, суд врахував відомості про сімейний та майновий стан ОСОБА_6 , а також суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, а тому, з урахуванням майнового та соціального стану обвинуваченого, доведених у судовому засіданні ризиків, а також попередньої процесуальної поведінки останнього, встановлена застава є обґрунтованою та здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи щодо наявності підстав для його звільнення з-під варти не знайшли свого підтвердження зібраними матеріалами, а також не вказують на зменшення існуючих ризиків або на те, що інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у змозі їм запобігти.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин.

Водночас, судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановлено строк дії ухвали в порушення вимог кримінального процесуального законодавства України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Натомість, постановляючи 29 січня 2025 року ухвалу, якою продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 30 березня 2025 року, судом першої інстанції було перевищено двомісячний строк, який передбачений ч. 3 ст. 331 КПК України.

Виходячи з наведеного, строк оскаржуваної ухвали від 29 січня 2025 року спливає 29 березня 2025 року, у зв`язку з чим, встановлюючи до 30 березня 2025 року строк дії запобіжного заходу, суддя першої інстанції порушив вимоги кримінального процесуального законодавства України щодо обчислення строку дії ухвали, яку постановлено за результатами розгляду питання про продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - зміні в частині строку, на який продовжено запобіжний захід.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 199, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів Запорізького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2025 року, якою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 2, ч. 3 ст. 436-2 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 30 березня 2025 року включно, змінити в частині строку дії запобіжного заходу та вважати, що до ОСОБА_6 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 29 березня 2025 року включно.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4