УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 953/7696/22

провадження № 51-5482ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 0003092 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 7 ст. 111-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 12 років та конфіскацією всього належного йому майна.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, арешту майна, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, запроваджено воєнний стан на всій території України. Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини її території представниками збройних сил та інших державних органів Російської Федерації було створено незаконні органи влади та систему правоохоронних органів, зокрема, на території Ізюмського району та у самому місті Ізюм Харківської області.

ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, 03 липня 2022 року, діючи добровільно та умисно, подав документи з метою зайняття посади в незаконно створеному окупаційною владою правоохоронному органі (поліції) та був призначений окупаційною владою Російської Федерації на посаду дільничного в незаконно створеному відділі поліції м. Ізюм. У період з 04 липня до 05 серпня 2022 року ОСОБА_4 займав зазначену вище посаду та виконував службові обов`язки.

Надалі 05 серпня 2022 року представниками окупаційної влади Російської Федерації ОСОБА_4 було призначено на посаду «виконувача обов`язків інспектора дорожньо-патрульної служби УВС ТДА в Харківській області», тобто в правоохоронному органі у структурі окупаційної влади держави-агресора, створеної на тимчасово окупованій території м. Ізюм Харківської області. ОСОБА_4 , перебуваючи на вказаній вище посаді у період з 05 серпня 2022 року до 10 вересня 2022 року виконував свої службові обов`язки, спрямовані на функціонування указаного незаконного правоохоронного органу.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 12 вересня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його діянь, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити в частині призначеного покарання вирок Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року і призначити ОСОБА_4 більш м`яке покарання на підставі приписів ст. 69 КК.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій не врахували наявність обставин, що пом`якшують покарання - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин та щире каяття, хоча засуджений після затримання надав стосовно себе викривальні показання, активно сприяв у розкритті кримінального правопорушення. Крім того, у період окупації він проживав зі своїми батьками похилого віку, що також змусило його співпрацювати з окупаційною владою.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 7 ст. 111-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність правових підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на підставі приписів ст. 69 КК, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності і даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції Закону, чинній на час вчинення діяння), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував: тяжкість кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України; особу засудженого, який раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, де характеризується позитивно, розлучений, має на утриманні малолітню дитину, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, які його обтяжують.

З огляду на викладені обставини місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді позбавлення волі на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК, з призначенням додаткових покарань у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах, як обов`язкового, та конфіскацією майна, яке є особистою власністю, як альтернативного, відповідно до санкції ч. 7 ст. 111-1 КК, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, захисник подала апеляційну скаргу, у якій просила суд апеляційної інстанції призначити більш м`яке покарання її підзахисному на підставі ст. 69 КК.

Харківський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що засудженому згідно з вимогами ст. 65 КК призначено покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд зауважив, що захисник ОСОБА_5 хоча й посилається у скарзі на те, що засуджений не переховувався від правоохоронних органів, раніше не судимий, є людиною молодого віку з вищою освітою, розлучений, має на утриманні малолітню доньку, має захворювання, проте не вказала яким чином ці дані про особу ОСОБА_4 істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Також суд апеляційної інстанції вказав, що відсутність потерпілого в цьому кримінальному провадженні з огляду на встановлені місцевим судом обставини не є підставою для призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті КК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК, яке необхідно відбувати реально. Саме таке покарання є справедливим, співмірним характеру вчиненого діяння, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З огляду на зазначене твердження захисника в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на її думку, є достатніми для застосування приписів ст. 69 КК, не є слушними.

Крім того, як неодноразово зазначав Верховний Суд, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: по-перше вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, по-друге хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Водночас суди попередніх інстанцій встановили у цьому провадженні наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, аргументувавши своє рішення в цій частині.

Твердження захисника про наявність у засудженого інших обставин, передбачених ст. 66 КК, що пом`якшують покарання, - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин та щире каяття, не є слушними.

Так, з огляду на системне тлумачення законодавства і судової практики, щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює кримінальне правопорушення, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Щире каяття фактично передбачає та включає повне визнання особою своєї вини (наприклад, див. постанови Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 13 квітня 2021 року справа № 505/2096/19 та від 01 лютого 2022 року справа № 161/4501/19).

Водночас, як встановили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_4 частково визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, а тому не вбачається підстав для твердження про наявність щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання засудженого та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Стосовно доводів скарги про вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин, що за змістом касаційної скарги зводяться, зокрема, до того, що засуджений в період окупації проживав разом з батьками похилого віку, за яких хвилювався, необхідно зазначити таке.

Насамперед Суд зауважує, що указані доводи були предметом перевірки судів попередніх інстанцій. Згідно з оскаржуваними судовими рішеннями не було встановлено обставин, що свідчили б про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, оскільки цього не було підтверджено доказами.

З такими аргументами погоджується і Верховний Суд та додатково зазначає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого й апеляційних судів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять переконливих тверджень, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3