Справа № 459/2793/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1048/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області 09 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 (змінив прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », після державної реєстрації шлюбу 14.03.2015р.),

з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Сокальського районного суду Львівської області 09 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст. 186 КК України та виправдано.

Цивільні позови заявлені потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно оскаржуваного вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, у тому, що 24.03.2014 року близько 18:30 год., ОСОБА_7 діючи повторно, використовуючи знайдену ним пластикову банківську картку "ОщадБанк", яка належала ОСОБА_14 , та була викрадена у нього 17.03.2014 невстановленими особами, шляхом використання пін-коду, з метою викрадення наявних на ній грошових коштів, користуючись банкоматом «ПриватБанк», що по просп. Шевченка, 4 у м. Червонограді, Львівської області, через пластикову картку, зняв з банківського рахунку грошові кошти в сумі 100 грн., після чого з місця вчинення злочину втік. Маючи намір продовжити знімати грошові кошти з чужої банківської картки, ОСОБА_7 , цього ж дня о 19:00год., користуючись банкоматом «ОщадБанк», що по вул. Шептицького,4 у м. Червонограді, Львівської області, через пластикову картку, зняв із банківського рахунку потерпілого грошові кошти в сумі 1400 грн., після чого позбувшись знайденої банківської картки з місця вчинення злочину втік, спричинивши при цьому потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 1500 гривень, якими розпорядився на власний розсуд.

28.03.2014 року близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на території спортивного стадіону школи № 10 м. Червонограда Львівської області, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, спільно з ОСОБА_15 , з метою особистого збагачення, вирішили заволодіти майном ОСОБА_16 .. Здійснюючи свій злочинний задум, направлений на особисте збагачення за рахунок відкритого викрадення чужого майна, діючи згідно розподілених ролей, за мовчазною згодою, ОСОБА_7 використовуючи фактор несподіваності, наніс ОСОБА_16 удар рукою в ліву частину обличчя, внаслідок якого останній впав на землю. Використовуючи безпорадний стан потерпілого ОСОБА_16 , який знаходився на землі, ОСОБА_15 став знімати із пальця руки потерпілого золоту обручку, в той час як ОСОБА_7 своїми руками оглядав вмістимість кишень одягу останнього та виявивши у одній з них мобільний телефон марки «Samsung GT-S61», відкрито заволодів ним, помістивши його собі у кишеню. Оцінивши ситуацію невдалої спроби ОСОБА_15 заволодіти золотою обручкою, ОСОБА_7 самостійно зняв із пальця потерпілого вищевказаний виріб із золота, який помістив у кишеню своїх штанів, після чого вони разом із викраденою золотою обручкою вагою близько 2 грама вартістю 500грн., а також мобільним телефоном «Samsung GT-S61» ІМЕІ НОМЕР_1 вартістю 1300грн. в якому знаходилася СІМ-карта оператора мобільного зв`язку «Лайф» вартістю 10 грн. на грошовому рахунку якої знаходилися кошти в сумі 2 грн. та картка мобільного оператора «Діджус» вартістю 25 грн., на грошовому рахунку якої знаходилися гроші в сумі 6 грн., з місця вчинення злочину втекли, обернувши викрадене майно на свою користь та розпорядились ним на власний розсуд. Своїми протиправними діями ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_15 спричинили ОСОБА_16 матеріальні збитки на загальну суму 1 923 грн.

31.03.2014 року близько 17:30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи на території дитячого містечка, що по вул. Шептицького в м. Червонограді, Львівської області, діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, наблизившись до незнайомої йому громадянки, якою є ОСОБА_12 , використовуючи фактор несподіваності, шляхом ривка, відкрито викрав із шиї останньої золотий ланцюжок із кулоном, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_12 матеріальні збитки на суму 6000 грн.

03.04.2014 року близько 14:00 хв., ОСОБА_7 , знаходячись поблизу магазину «Гравіс», що по вул. В.Стуса, 22 в м. Червонограді, Львівської області, діючи повторно, в групі осіб, спільно із ОСОБА_17 , з метою особистого збагачення, виявивши в нетверезому стані гр. ОСОБА_18 , вирішили заволодіти його майном. Здійснюючи свій злочинний задум направлений на особисте збагачення за рахунок відкритого викрадення чужого майна, діючи згідно розподілених ролей, за мовчазною згодою ОСОБА_7 , після того як ОСОБА_18 передав мобільний телефон «Нокіа1280» ОСОБА_17 , а тим часом тримав у руці інший належний йому телефон марки «HTC Desire», шляхом ривка, вирвав з рук ОСОБА_18 вказаний мобільний телефон марки «HTC Desire», після чого спільно із ОСОБА_17 з місця вчинення злочину втекли, тим самим відкрито заволоділи належними ОСОБА_19 мобільним телефоном марки «Нокіа1280» ІМЕІ НОМЕР_2 вартістю 500грн., в якому знаходилася SIM-карта оператора мобільного зв`язку «Лайф» вартістю 10 грн. із абонентським № НОМЕР_3 з онульованим грошовим рахунком та мобільним телефоном марки «HTC Desire» ІМЕІ НОМЕР_4 вартістю 2500 грн., в якому знаходилася SIM-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 10 грн. з абонентським № НОМЕР_5 з онульованим грошовим рахунком, якими розпорядились на власний розсуд. Своїми протиправними діями ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_17 спричинили потерпілому ОСОБА_18 матеріальні збитки на суму 3020грн.

11.04.2014 року близько 19:00 год., ОСОБА_7 , перебуваючи на території автовокзалу м. Червонограда, Львівської області, що по вул. Сокальська, 3, діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, наблизившись до незнайомої йому громадянки, якою в подальшому виявилася ОСОБА_13 , використовуючи фактор несподіваності, шляхом ривка, відкрито викрав із шиї останньої золотий ланцюжок, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_13 матеріальні збитки на суму 2400 грн.

16.04.2014 року близько 16:00 хв., ОСОБА_7 , діючи повторно, знаходячись по АДРЕСА_1 , діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою відкритого заволодіння чужим майном, наблизившись до незнайомої йому громадянки, якою виявилася ОСОБА_20 , шляхом ривка, відкрито викрав із шиї останньої золотий ланцюжок із золотим кулоном, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_20 матеріальні збитки на суму 7000 грн.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок у зв`язку із неповнотою судового розгляду, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Не погоджується із висновком місцевого суду про визнання усіх доказів очевидно недопустимими.

Акцентує, що при ухваленні даного вироку судом враховано постанову Верховного Суду від 30.01.2019 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15.05.2017 у даній справі, згідно яких встановлено наявність відомостей про відкриття обвинуваченому матеріалів досудового розслідування після скерування обвинувального акта до суду та проведення підготовчого судового засідання. Відтак суд першої інстанції визначив, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні стороні захисту та обвинуваченому не здійснено з відкриття матеріалів досудового розслідування відповідно до положень ст. 290 КГІК України і обвинуваченому та захиснику не надана можливість до моменту відправлення обвинувального акту до суду ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

Однак, як вказує прокурор у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 також зазначено, що під час нового розгляду суду слід перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими відповідно до ст.94 КГІК України, з залежності від встановленого прийняти законне й обґрунтоване рішення згідно вимог ст.419 КПК України, що місцевим судом не було зроблено та проігноровано.

Так, 27.08.2024 на адресу місцевого суду прокурором скеровувались клопотання про допит свідків та потерпілих, однак у задоволенні вказаних клопотань було відмовлено з формальних причин, що призвело до не дослідження обставин, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Наголошує, що всупереч вимогам КПК суд визнав недопустимими доказами показання потерпілих та свідків, які у судовому засіданні не допитувались. При цьому звертає увагу, що письмові протоколи допиту потерпілих та свідків в розумінні ст. 84 КПК не є доказами.

Покликається, що місцевий суд не врахував також позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.02.2021 у справі № 344/2995/15-к, згідно якої норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог КПК при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Звертає увагу, що ще у вироку місцевого суду від 29.11.2016 у цій справі зазначено, що сторона захисту вже ознайомлена з доказами сторони обвинувачення і у суду немає підстав визнавати усі докази недопустимими.

Також вказує, що згідно позиціє Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.06.2022 (справа 631/246/19), права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо доказів не буде або буде не в повному обсязі відкрито на стадії завершення досудового розслідування, тільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації. Однак, у даному випадку, суд неодноразово вказував захиснику на можливість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, однак захисником надавались відмови.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги допити потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що заявляли цивільні позови. Останні, в ході судового розгляду вказали на особу, яка здійснила відкрите викрадення чужого майна. Крім цього, судом ігнорувались клопотання потерпілих у провадженні, зокрема, судом було проігноровано заяву ОСОБА_12 від 31.05.2023 про перенесення підготовчого судового засідання на іншу дату, де вона мала оголосити цивільний позов, чим грубо порушено її права.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурори підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку у зв`язку із неповнотою судового розгляду, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, та просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Колегія суддів звертає увагу на положення ст.azakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_194/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1#194" title="КОНСТИТУЦІЯ УКРАЇНИ; нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996">62 Конституції України та ч.1 ст.17 КПК України, якими передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Як вбачається зі змісту положень ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках на потерпілого.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч.3 ст.374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом у повній мірі дотримано наведені вимоги закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 .

При цьому, апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення, вказавши, що стороною обвинувачення не представлено допустимих доказів, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення злочинних дій, що докази у кримінальному провадженні визнані явно недопустимими.

Як передбачено ч.1, 2 ст.290 КПК України визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

При цьому, згідно ч. 12 даної норми закону якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не здійснено відкриття стороні захисту та обвинуваченому матеріалів досудового розслідування відповідно до положень ст.290 КПК України і обвинуваченому та захиснику не надана можливість до моменту направлення обвинувального акту до суду ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

Так, місцевий суд дослідив протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 12.06.2014, в якому зазначено, що захисник ОСОБА_11 відмовився від ознайомлення із матеріалами кримінального провадження та стоїть підпис ОСОБА_21 (а.с. 37, т.2).

Також судом досліджено відповідь начальника ЛСІ від 17.10.2014 № 6706, надану на запит захисника, згідно якої слідчий ОСОБА_22 19.06.2014 відвідував ОСОБА_21 на підставі дозволу Червоноградського міського суду Львівської області. (а.с.181, т.1).

Із дослідженого листа в.о. начальника Сокальського РВ від 11.11.2014, встановлено, що ОСОБА_21 перебував у ІТТ Сокальського РВ та не вивозився 12.06.2014 із ІТТ за викликом слідчого та в цей день його ніхто не відвідував (а.с.179, т.1).

Отже, суд правильно констатував, що зазначені докази вказують на те, що 12.06.2014 в день складення протоколу про відкриття матеріалів кримінального провадження та їх відкриття, ні обвинуваченому, ні його адвокату матеріали кримінального провадження відкриті не були.

При цьому такі висновки місцевого суду повністю узгоджуються із висновками як апеляційного суду так і касаційного суду у даній справі.

Як правильно врахував та зазначив у своєму рішенні місцевий суд, у постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. при перегляді у даній справі вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2017 року встановлено: «Всупереч наведеному вище, в матеріалах провадження містяться відомості, що фактично процесуальна дія щодо відкриття ОСОБА_7 матеріалів досудового розслідування відбулася 19 червня 2014 року (тобто вже після направлення обвинувального акту до суду та проведення підготовчого судового засідання, яке відбулося 13 червня 2014 року а.п. 23 т. 1), що останній підтвердив під час судового розгляду 14 листопада 2014 року (а.п. 176 т.1 протокол судового засідання). Вказане також підтверджується листом слідчого до слідчого судді від 19 червня 2014 року №5221 (а.п. 35 т.1), відповідями на адвокатські запити в.о. начальника Сокальського РВ МВС України у Львівській області від 11 листопада №7111, 14 листопада №7211 та начальника Львівського слідчого ізолятора УДПтСУ у Львівській області від 17 жовтня 2014 року № 6706 (а.п. 179, 180, 181 т. 1). Захисник, у свою чергу, стверджував, що слідчий не повідомляв його про відкриття матеріалів кримінального провадження взагалі.

Згідно поданої апеляційної скарги, сторона обвинувачення фактично не заперечує наведених обставин, однак, покликаючись на практику Верховного Суду щодо відсутності підстав автоматично визнавати усі докази недопустимими у випадку формального недотримання вимог КПК при отриманні доказу, звертає увагу, що ще у вироку місцевого суду від 29.11.2016 у цій справі зазначено, що сторона захисту вже ознайомлена з доказами сторони обвинувачення і у суду немає підстав визнавати усі докази недопустимими.

З приводу таких апеляційних доводів прокурора колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. у цій справі касаційним судом було чітко вказано на те, що системне тлумачення положень ст. 290 КПК України дає підстави вважати, що відкриття матеріалів кримінального провадження відбувається саме на стадії досудового розслідування до моменту направлення обвинувального акту на розгляд суду (за виключенням випадків, прямо передбачених кримінальним процесуальним законом, зокрема, ст. 330 КПК).

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 16 березня 2017 року № 5-364кс16 та від 12 жовтня 2017 року № 5-237кс(15)17, чинний КПК України не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Цей висновок ОСОБА_23 (з урахуванням відмінностей) було підтверджено й Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року (справа № 751/7557/15-к).

Щодо апеляційних доводів прокурора про те, що місцевий суд не виконав вказівок касаційного суду, викладених у зазначеній вище постанові від 30.01.2019р., а саме про необхідність під час нового розгляду перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими відповідно до ст. 94 КГІК України, прийняти законне та обґрунтоване рішення, слід відмітить, що цим рішенням касаційного суду було скасовано лише ухвалу апеляційного суду та призначено новий апеляційній розгляд.

Відповідно вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.01.2019р., стосувались саме апеляційного розгляду.

При цьому, варто зазначити, що за результатами нового апеляційного розгляду, у ході якого і було враховано викладене в постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. було постановлено ухвалу від 06.05.2019, якою скасовано вирок у цій справі від 29.11.2016 про засудження ОСОБА_7 , на який і покликається прокурор, та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 06.05.2019, скасовуючи вирок місцевого суду від 29.11.2016 щодо ОСОБА_7 та призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції також чітко вказав про необхідність відкриття матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення саме на стадії досудового розслідування та констатував, що суд першої інстанції не виконав вказівок апеляційного суду, викладених у попередній ухвалі апеляційного суду від 30.11.2015 у цій справі, щодо наявних порушень вимог ст. 290 КПК України та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав визнавати усі докази недопустимими з тих підстав, що сторона захисту вже ознайомлена з доказами сторони обвинувачення, та фактично відбулося відкриття матеріалів кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів визнає законним та обґрунтованим рішення місцевого суду про визнання недопустимими усіх доказів з підстав порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, а саме щодо не відкриття обвинуваченому та захиснику матеріалів кримінального провадження у встановленому законом порядку.

З приводу апеляційних доводів прокурора про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань прокурора про допит у судовому засіданні свідків та потерпілих від 27.08.2024, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Однак, під час судового провадження стороною обвинувачення не було забезпечено явку у судове засідання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_17 .

При цьому, місцевий суд за клопотанням прокурора двічі постановляв ухвали (23.05.2024 та 28.05.2024) про привід у судове засідання вказаних свідків, проте вказані ухвали суду виконано не було.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вжито всіх необхідних заходів для допиту вказаних свідків у судовому засіданні, а той факт, що ці свідки так і не були допитані у судовому засіданні свідчить про фактично пасивну процесуальну поведінку сторони обвинувачення, пов`язану із невиконанням нею вимог ч. 3 ст. 23 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд не має вживати активних дій для забезпечення явки свідків обвинувачення, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеної, зокрема, у ч. 6 ст. 22 КПК України.

Щодо участі у судовому розгляді потерпілих, колегією суддів встановлено, що протягом усього судового розгляду суд першої інстанції неодноразово здійснював виклики у судове засідання потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 .

Проте, участь у судовому розгляді взяли лише потерпілі ОСОБА_20 та ОСОБА_12 , які надали свої показання у судовому засіданні місцевого суду.

Крім цього, місцевим судом враховано наявні у матеріалах справи дані про смерть потерпілого ОСОБА_14 (т.7 а.с. 82), а також відсутність будь яких заяв чи клопотань інших потерпілих, на адресу яких, як вже зазначалось, неодноразово скеровувались судові виклики.

Також, колегією суддів встановлено, що місцевий суд під час судового розгляду 08.04.2024 постановив ухвалу, якою зобов`язав Державну прикордонну службу України надати інформацію щодо перетину Державного кордону України ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , які є потерпілими у даній справі (т.7, а.с. 96).

Згідно отриманої інформації з Державної прикордонної служби України від 08.04.2024 потерпіла ОСОБА_28 20.05.2021 виїхала за межі території України (т.7 а.с. 106-108).

У подальшому місцевий суд за клопотанням прокурора постановив ухвалу від 23.05.2024 про накладення грошового стягнення на потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_18 у зв`язку з їх неявкою у судові засідання (т.7 а.с. 114-115). Однак вказані потерпілі так і не з`явились у судове засідання.

Отже, колегія суддів вважає, що місцевий суд вжив усіх передбачених законом заходів для забезпечення участі потерпілих у судовому засіданні.

При цьому, варто зауважити, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні надійшов до суду ще у червні 2014 року, що свідчить про значну тривалість судового провадження у цій справі, а відтак впливає на розумні строки її розгляду.

Щодо тверджень прокурора про те, що місцевий суд не взяв до уваги показання потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які в ході судового розгляду вказали на особу, яка здійснила відкрите викрадення чужого майна, колегія суддів зважає на наступне.

Потерпіла ОСОБА_13 не брала участь у судовому розгляді даної справи після постановлення ухвали апеляційного суду від 06.05.2019, за обставин наведених вище.

З приводу наданих показань потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_12 , які у судовому засіданні повідомили обставини вчинення щодо кожної з них окремо злочинних дій обвинуваченим, то такі, за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів вчинення обвинуваченим злочинів щодо цих потерпілих, не є достатніми для висновку про доведеність вини ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора про те, що судом було проігноровано заяву ОСОБА_12 від 31.05.2023 про перенесення підготовчого судового засідання на іншу дату, де вона мала оголосити цивільний позов, чим грубо порушено її права, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно матеріалів справи на час подачі потерпілою ОСОБА_12 заяви від 31.05.2023 про відкладення судового розгляд, призначеного на 01.06.2023р. (т.6 а.с. 225), стадія підготовчого судового засідання була завершена, оскільки ухвалою місцевого суду ще 05.04.2023 дану справу було призначено до судового розгляду (т.6 а.с. 219).

При цьому, у судовому засіданні 07.09.2023 потерпіла ОСОБА_12 надала свої пояснення щодо обставин справи, а поданий нею цивільний позов, згідно оскаржуваного вироку, відповідно до положень ч. 3 ст. 129 КПК України обґрунтовано було залишено без розгляду.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено порушення прав потерпілих, зокрема, потерпілої ОСОБА_12 .

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що в апеляційному порядку стороною обвинувачення не спростовано висновки місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не представлено допустимих доказів, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Згідно ст.7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, крім інших, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.129 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Ураховуючи наведене вище, рішення місцевого суду про визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, та його виправдання, колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим. В оскаржуваному вироку наведено належні та достатні мотиви і підстави для його ухвалення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Сокальського районного суду Львівської області 09 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: