ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/830/25 Справа № 180/2562/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Марганецького міського суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 Кримінального кодексу України (далі КК).

За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, та альтернативою внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 242 240,00 грн.

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 21 лютого 2025 року включно та альтернативою внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 242 240,00 грн.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зменшення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні клопотання про зменшення розміру застави у зв`язку з незаконністю, необґрунтованістю та невмотивованістю.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушив п. 3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, а також безпідставно обґрунтував своє рішення тим, що ОСОБА_8 самовільно залишив військову частину, оскільки жодних доказів вчинення таких дій клопотання сторони обвинувачення не містить.

Також вважає, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про зменшення розміру застави, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_8 отримує грошове забезпечення як військовослужбовець, даних про розмір такого забезпечення, що б надавало суду підстави стверджувати про помірність або непомірність для обвинуваченого встановленої застави. При цьому судом не було враховано, що під час перебування під вартою обвинувачений знятий з усіх видів забезпечення як військовослужбовець, що проходить службу в лавах Збройних Сил України, не отримує інших видів доходів та не має членів сім`ї, які могли б внести заставу.

Таким чином, на переконання сторони захисту, вищевказані обставини свідчать про можливість зменшення обвинуваченому ОСОБА_8 розміру застави до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка буде достатнім стримуючим засобом, щоб запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року в частині визначення розміру застави та ухвалити нову, якою зменшити заставу до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 121 120,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду в частині визначення розміру застави та ухвалити нову, якою зменшити обвинуваченому ОСОБА_8 заставу до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120,00 грн, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, суд першої інстанції посилався на доведеність стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, що не оспорюється стороною захисту в апеляційній скарзі, а тому згідно ч.1 ст.404 КПК, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Таким чином, враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 тільки розпочато, по справі ще не досліджено усіх доказів, не допитано обвинуваченого, потерпілих та свідків, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 21 лютого 2025 року включно.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Тому, з урахуванням вищенаведених обставин, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

При цьому надані стороною захисту медичні документи про проходження обвинуваченим ОСОБА_8 в умовах ВЧ НОМЕР_1 15.07.2024 оперування щелепи, на переконання апеляційного суду, не вказують на те, що за станом здоров`я на теперішній час обвинувачений не може утримуватися в умовах слідчого ізолятора.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для зменшення обвинуваченому ОСОБА_8 визначеної слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою застави у розмірі 80 розмірів для прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн, оскільки встановлена сума застави повністю відповідає обставинам кримінальних правопорушень, майновому та сімейному стану обвинуваченого ОСОБА_8 , інших даних про його особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів апеляційного суду також не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, тобто до 21 лютого 2025 року включно та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4