УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2025 Справа №607/5197/24 Провадження №1-кп/607/700/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження №0000683, стосовно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

встановив:

Прокурор ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням, в якому просить продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 . Обгрунтовуючи подане клопотання посилається на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Крім того, на даний час продовжують існувати та не зменшились ризики, які враховувались судом при обранні та продовженні даного запобіжного заходу. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду, оскільки усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі на строк від п`яти то восьми років, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Обвинувачений ОСОБА_4 на даний час офіційно ніде не працевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей, чи осіб похилого віку немає. Вказані обставини вказують на такі соціальні зв`язки, відповідно сімейні обов`язки, які дозволяють йому переховуватися від суду, і тривалий час не повертатися до місця постійного проживання, з метою приховування свого місця перебування та таким способом уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого кримінального правопорушення. Також обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється. Вказаний ризик підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше вже вчиняв кримінальні правопорушення, а саме 07.08.2006 року він був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України до позбавлення волі на строк 9 років, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив злочин із застосуванням фізичного насильства.

В судовому засіданні ОСОБА_3 клопотання підтримав, посилаючись на зазначені у ньому підстави.

Захисник ОСОБА_5 щодо задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою заперечила, посилаючись на недоведеність та необгрунтованість зазначених у клопотанні ризиків. Просить врахувати, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу перебуває під вартою з листопада 2023 року. Крім того, вважає недоведеним ризик можливого впливу на свідка - матір обвинуваченого, оскільки вона не проживає за адресою місця проживання ОСОБА_4 . Просить врахувати, що ОСОБА_4 на даний час вважається не судженим в силу ст.89 КК України, тому посилання прокурора на ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є безпідставним. Враховуючи наведені обставини, а також обставини, зазначені у клопотанні про зміну запобіжного заходу, просить змінити ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, за адресою АДРЕСА_1 .

Обвинувачений ОСОБА_4 клопотання про зміну запобіжного заходу підтримав.

Потерпіла ОСОБА_6 просить змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши доводи учасників, дослідивши клопотання та наявні матеріали судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

На підставі статей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права; Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Стороною обвинувачення доведено наявність достатніх підстав вважати, що ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.121 КК України, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, та вбачається із реєстру матеріалів долученого до обвинувального акту. При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 198 КПК України висловлені в ухвалі суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.

Також прокурором доведено, що продовжують існувати та не зменшились ризики, передбачені п.1, 3 та п.5 ч.1 ст.177 КПК України, які враховувались судом при обранні запобіжного заходу та при його продовженні.

Зокрема, є доведеним та не зменшився ризик переховування ОСОБА_4 від суду, оскільки усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, зокрема, позбавлення волі від п`яти то восьми років, обвинувачений може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно ніде не працевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей, чи осіб похилого віку немає.

Також у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, прокурор ОСОБА_3 посилається на наявність ризику впливу на свідків та потерпілу. При цьому, суд враховує те, що потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні щодо задоволення клопотання прокурора заперечила та підтримала клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу.

Враховуючи заперечення сторони захисту та встановлені обставини справи, суд прийшов до переконання, що прокурором не доведено виняткових обставин, які б виправдовували продовження обмеження права обвинуваченого на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Твердження прокурора про те, що обвинувачений, знаходячись на свободі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, свідчить лише про можливість існування ризику передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, але не обґрунтовує недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеному ризику, тому суд розцінює вказане твердження прокурора лише як припущення. Також суд враховує, що ОСОБА_4 на даний час вважається не судженим в силу ст.89 КК України

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 на даний має постійне місце проживання. В судовому засіданні не встановлено обставин, які свідчать про наявність намірів обвинуваченого щодо ухилення його від суду та переховування.

Посилаючись на недостатність застосування більш м`яких заходів для запобігання ризиків зазначених у клопотанні, прокурор посилається також на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 , проте, вказане твердження не може бути прийнято до уваги з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 04 листопада 1950 року та ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, а також практики Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії», визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченого у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі «Вемгофф проти Німеччини).

Зі змісту ст. 176 КПК України слідує, що з метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення законодавиць визначає перелік запобіжних заходів від м`якшого до тяжчого, котрі можуть бути застосовані, зокрема:

1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно з частиною першою статті 183 Кодексу тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе: наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частини перша, друга статті 194 Кодексу).

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Вищевказані обставини свідчать про те, що самого обґрунтування обвинувачення та наявності ризиків не достатньо для утримання особи під вартою, крім цього прокурором повинно бути доведено, що на даному етапі не можливо запобігти наявним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Забезпечення права на свободу та особисту недоторканність є також однією з засад кримінального провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 КПК України і полягає в тому, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених Кодексом.

В п. 74 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.04.2021 року Справа N 800/331/16 (800/13/16) значено, що відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема у справах "Нечипорук і Йонкало проти України", "Харченко проти України" та "Лабіта проти Італії", обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Незважаючи на тяжкість санкції статті обвинувачення, суд керується ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості, тому під час розгляду клопотання захисника про заміну запобіжного заходу обвинуваченому, судом береться до уваги можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризиків, які продовжують існувати.

Проаналізувавши наведене у сукупності приходжу до переконання, що стороною обвинувачення не доведено існування обставин, які б підтверджували, що більш м`який запобіжний захід на даному етапі не здатен забезпечити виконання обвинуваченим його обов`язків, тому клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не підлягає до задоволення. Водночас стороною захисту наведено достатньо підстав, котрі свідчать, що забезпечити належну поведінку обвинуваченого, запобігти заявленим ризикам, можливо шляхом застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час доби із покладення обов`язків: прибувати до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за кожною вимогою; повідомляти Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області про зміну місця проживання; здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, на строк два місяці до 26 травня 2025 року.

Тому, з огляду на вищенаведене, клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт підлягає до задоволення.

На підставі наведеного,керуючись вимогами ст.ст. 177, 178, 181, 193, 194, 200, 202, 331 КПК України, суд,-

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_4 на домашній арешт, задовільнити.

ОСОБА_4 змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт у нічний час доби, з забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 21:00 год. вечора до 09:00 год. ранку, на строк два місяці до 26 травня 2025 року.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

- прибувати до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за кожною вимогою;

- повідомляти Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області про зміну місця проживання;

- здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну,

на строк два місяці до 26 травня 2025 року.

ОСОБА_4 негайно звільнити з-під варти в залі суду.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення і припиняє свою дію після закінчення строку її дії.

Строк дії ухвали закінчується 26 травня 2025 року в 23 год. 59 хв.

Копію ухвали передати до органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Копію ухвали вручити сторонам і надіслати до Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» Міністерства юстиції України.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1