Ленінський районний суд м. Полтави
Справа № 553/2966/23
Провадження № 1-кп/553/517/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , її захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000570 від 14.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.306 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляді Ленінського районного суду м.Полтави знаходиться згадане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.306 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до обвинуваченої ОСОБА_4 цілодобовий домашній арешт.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , з посиланням на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України та неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, оскільки обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності, незаконно впливати на інших учасників кримінального провадження, знищити, сховати або спотворити будь-які речі, які мають істотне значення для встановлення обставин, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом не виконання покладених на нього обов`язків.

Також прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_4 у вигляді цілодобового домашнього арешту, яке вмотивовано продовженням існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та недоцільністю застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Обвинувачена ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора заперечень не мала.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_4 ОСОБА_5 , підтримуючи позицію своєї підзахисної, вирішення клопотання прокурора залишила на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечила, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність існування заявлених ризиків. Прохала врахувати наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, позитивної репутації, молодий вік ОСОБА_6 , його намір вступити до лав ЗСУ та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, що не пов`язаний із утриманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 повністю підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши думки прокурора, обвинувачених та їх захисників, суд зазначає, що у відповідності до вимог ст. ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно із ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

За змістом ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Як встановлено в ч. 1, 3 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішення питання доцільності продовження строку раніше застосованого запобіжного заходу залежить насамперед від того чи продовжують існувати заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.02.2010 у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень п."С" ст.5 вказаної Конвенції, нікого не може бути позбавлено свободи інакше, ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177,178,183 КПК України.

Як убачається з матеріалів справи, в межах досудового розслідування до обвинуваченого ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у відношенні обвинуваченої ОСОБА_4 домашній арешт, які неодноразово продовжувались в межах судового провадження.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, суд вважає, що ризики визначені ч.1 ст.177 КПК України, на даний час не зменшились і продовжують існувати. Інший, аніж застосований до обвинувачених запобіжний захід наразі, є недостатнім для запобігання встановленим ризикам та не зможе забезпечити їх належну процесуальну поведінку, з огляду на серйозність висунутого обвинувачення та суспільний інтерес, який превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Так, обвинуваченій ОСОБА_4 пред`явлено звинувачення у вчиненні умисних особливо тяжких злочинів, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, законного джерела існування остання не має та під загрозою покарання може вдатись до переховування, продовжити кримінальне правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню, тому застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу на даний час не є виправданим.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних особливо тяжких кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, до затримання не працював, за місцем реєстрації не проживав, має міцні соціальні зв`язки, місце проживання, Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на інших учасників провадження, перешкоджати кримінальному провадженню, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів потенційно може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому у кримінальному провадженні лише розпочато судовий розгляд, свідки не допитувались, тому здійснення на них впливу вірогідно можливе.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, враховуючи, передбачені ст.178 КПК України обставини, відомості про особу обвинуваченого, тяжкість злочинів та характер пред`явленого звинувачення, суд вважає, що підстави для продовження застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу - тримання під вартою, не відпали та продовжують існувати, і альтернативні запобіжні заходи наразі не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого. За таких обставин суд доходить висновку про необхідність продовження раніше застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у межах 60 днів та недоцільність застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Оцінюючи виправданість продовження застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово у відношенні ОСОБА_4 судом, з врахуванням визначених ст.178 КПК України обставин, не встановлено підстав для його зміни. Таким чином продовження застосованого до обвинуваченої запобіжного заходу наразі є необхідним та доцільним для забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків та уникнення потенційних ризиків.

Керуючись ст.331 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Продовжити застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 07.09.2024 включно.

Продовжити застосований до обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на неї у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України обов`язків, а саме: 1) прибувати до суду за викликом; 2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання; 3) утримуватись від спілкування з свідками; 4) здати на зберігання паспорт (паспорти), інші документи, що дають право виїзду з України і в`їзд в України; 5) носити електронний засіб контролю, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя

Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_1