УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 127/398/24

провадження № 51-3719ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000569 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Могилів-Подільський Вінницької обл., жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді: обмеження волі на строк 1 рік за ч. 1 ст. 357 КК; позбавлення волі на строк 5 років за ч. 4 ст. 185 КК.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також місцевий суд вирішив питання щодо зарахування строку попереднього ув`язнення, початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, відшкодування процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 24 червня 2023 року приблизно о 14:00, перебуваючи в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( АДРЕСА_2 ) умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану таємно, повторно, викрав рюкзак ОСОБА_6 , у якому містилися: пластиковий лоток; шкіряна ключниця темно-коричневого кольору; термос; чохол-сумка для тонометра; гаманець із грошима (7 600 грн), двома банківськими картками виданими на ім`я ОСОБА_6 , проїзним документом та посвідченням водія. Після скоєного ОСОБА_4 покинув приміщення кафе і розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на загальну суму 8 470,50 грн.

Крім того, ОСОБА_4 цього ж дня, перебуваючи за місцем проживання ( АДРЕСА_3 ), умисно, з корисливим мотивом, таємно, привласнив дві банківські картки, видані на ім`я ОСОБА_6 , які є офіційним документом і були в гаманці останнього.

Також засуджений в умовах воєнного стану умисно, з корисливих мотивів, таємно, повторно, використовуючи видані на ім`я ОСОБА_6 банківські картки АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 з банківським рахунком НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 з банківським рахунком НОМЕР_4 , заволодів грошима, оскільки без дозволу власника карток розрахувався ними за допомогою програми «Pay Pass» 24 червня 2023 року а саме:

- з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 здійснив дві операції в магазині «Продукти» (м. Вінниця, вул. Миколи Зерова, 29), розрахувавшись за товари о 17:12 на суму 179,40 грн та о 17:35 - 464,50 грн;

- з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 здійснив дві операції в магазині «Продукти» (м. Вінниця, вул. Миколи Зерова, 29), розрахувавшись за товари о 17:16 на суму 490,10 грн та о 17:32 - 832,50 грн;

- з банківської картки AT КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 здійснив дві операції в «Аптеці №1 оптових цін» (м. Вінниця, буд. 19), розрахувавшись за товари о 17:26 на суму 408,40 грн та о 17:28 - 578,70 грн;

- з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 здійснив чотири операції в магазині «Продукти», розрахувавшись за товари о 17:44 на суму 720 грн, о 17:47 - 1 059 грн, о 17:49 - 545 грн, о 17:55 - 460 грн.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 19 квітня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його діянь, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій не урахували, що ОСОБА_4 розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував завдану шкоду, раніше не судимий, потерпілий просив суд призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діянь ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про суворість призначеного покарання його підзахисному з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував, зокрема: тяжкість кримінальних правопорушень; наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття і добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, які його обтяжують; відомості про особу засудженого, який двічі перебував на стаціонарному лікуванні у лікаря-психіатра, остання госпіталізація з 21 травня - 17 червня 2003 року з діагнозом: «Без психічних розладів», на обліку у лікаря-нарколога не перебуває; вину визнав, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення в період не знятої та не погашеної судимості (з огляду на те, що згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_4 останній раз був засуджений 20 червня 2018 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого був умовно-достроково звільнений 08 червня 2022 року на підставі ухвали суду з невідбутим строком три місяці п`ятнадцять днів); спричинену потерпілому шкоду відшкодував повністю, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, але на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин.

З огляду на викладені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень не можливе без його ізоляції від суспільства.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що санкція ч. 1 ст. 357 КК передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років, а санкція ч. 4 ст. 185 КК - позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Під час вибору розміру покарання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК його було призначено у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї частини статті, а за ч. 1 ст. 357 КК - також в межах санкції цієї частини статті, а саме 1 рік обмеження волі, що не є максимальним розміром покарання за цією нормою.

Також суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, обрав найбільш сприятливий для засудженого спосіб його визначення за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробуванням.

Вінницький апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції урахував усі обставини, на які посилався захисник у апеляційній скарзі. Крім того, суд, оцінивши в комплексі характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчиненого, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Також апеляційний суд зауважив, що з огляду на приписи статей 50, 65 КК місцевий суд призначив ОСОБА_4 покарання, яке відповідає характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу засудженого, а також принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання та є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене не є слушними твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували обставини, про які він зазначає у скарзі, та які свідчать про суворість призначеного покарання.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що позиція потерпілого щодо призначення покарання, а також факт відшкодування спричиненої йому шкоди не є визначальними під час розгляду зазначеного питання і враховуються судом під час призначення покарання разом із іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу винуватого.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 19 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3