КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

адвоката: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002263 від 07 грудня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року клопотання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0002263 від 07 грудня 2023 року на грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США та 6 960 Євро, виявлені та вилучені у ОСОБА_10 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

У мотивування скарги зазначає, що клопотання про арешт майна ОСОБА_7 , яке було задоволено оскаржуваною ухвалою, аналогічне тому, яке вже було розглянуто відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року у справі №757/35627/24-к, та у задоволенні якого слідчим суддею було відмовлено.

Посилається на те, що слідчим суддею безпідставно та незаконно не було взято до уваги докази належності грошових коштів саме ОСОБА_7 , яка не є фігурантом даної справи, необхідності лікування як самої ОСОБА_7 , так і її сина, а також наявності ухвали, якою питання про арешт вилучених коштів вже вирішувався.

Вказує, що згідно протоколу обшуку з відеозаписом вказаної слідчої дії обшук проводився за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_7 , про що надана копія паспорту з реєстрацією, кошти з різних місць добровільно діставала і надавала ОСОБА_7 , а ОСОБА_10 за вказаною адресою постійно не проживав, в офіційних відносинах з ОСОБА_7 не перебував, мав нетривале знайомство.

Зауважує, що обшук був проведений 07 серпня 2024 року, а з відповідним клопотанням правоохоронці звернулися 16 серпня 2024 року з пропущенням 48 годинного терміну у відповідності до статті 171 КПК України.

Також звертає увагу суду, що у доданих до клопотання про арешт майна матеріалах відсутні докази того, що кошти, вилучені у ОСОБА_7 , набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідають вимогам статті 98 КПК України, що свідчить про незаконність арешту таких коштів.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002263 від 07 грудня 2023 року.

07 серпня 2024 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 255, частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 190 КК України.

01 березня 2023 року за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі №757/33915/24-к проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено наступне майно: кошти у розмірі 10 000 доларів США; кошти у розмірі 6 960 Євро.

08 серпня 2024 року постановою слідчого вищевказані вилучені речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

16 серпня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про арешт грошових коштів у розмірі 10 000 дол. США та 6 960 Євро, які виявлено та вилучено у ОСОБА_10 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року клопотання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0002263 від 07 грудня 2023 року на грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США та 6 960 Євро, виявлені та вилучені у ОСОБА_10 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене під час проведення 01 березня 2023 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі №757/33915/24-к майно, а саме: грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США та 6 960 Євро з тих підстав, що вказані грошові кошти відповідають ознакам, визначеним у статті 59 КК України та з метою забезпечення подальшої конфіскації майна як додаткового виду покарання.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою конфіскації майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, а саме грошові кошти, вилучене 01 березня 2023 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі №757/33915/24-к, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно містить відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення та являється майном, яке здобуте в результаті його вчинення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Також слідчим суддею правильно зауважено, що доводи сторони захисту про те, що клопотання про арешт майна ОСОБА_7 у даній справі, аналогічне тому, яке вже було розглянуто відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2024 року у справі №757/35627/24-к, та у задоволенні якого слідчим суддею було відмовлено, є непереконливими, оскільки досліджуване у цій справі клопотання не є тотожним за своїм змістом вже розглянутому, враховуючи їх різну правову природу та мету вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, що не заперечувалася й самим представником у судовому засіданні.

Посилання апелянта на те, що у доданих до клопотання про арешт майна матеріалах відсутні докази того, що кошти, вилучені у ОСОБА_7 , набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідають вимогам статті 98 КПК України, що свідчить про незаконність арешту таких коштів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені грошові кошти містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення та являються майном, яке здобуте в результаті його вчинення, що згідно статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою конфіскації майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Аргументи скаржника щодо належності арештованих грошових коштів саме ОСОБА_7 , яка не є фігурантом даної справи, необхідності лікування як самої ОСОБА_7 , так і її сина, а також наявності ухвали, якою питання про арешт вилучених коштів вже вирішувався, не заслуговують на увагу суду з огляду на відсутність доказів того, що саме ці грошові кошти, які були арештовані 01 березня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_7 . Натомість згідно матеріалів кримінального провадження грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США та 6 960 Євро виявлені та вилучені за місцем проживання ОСОБА_10 та належать останньому.

Доводи апелянта про належність та законність походження вилучених грошових коштів підлягають встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

При цьому, з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що обшук був проведений 07 серпня 2024 року, а з відповідним клопотанням правоохоронці звернулися 16 серпня 2024 року з пропущенням 48 годинного терміну у відповідності до статті 171 КПК України, оскільки на переконання колегії суддів, недотримання органом досудового розслідування визначеного частиною п`ятою статті 171 КПК України строку звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, саме по собі не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Таким чином, колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4