ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою представника власника майна - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2024 року про накладення арешту на майно (ЄРДР №0001689),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2024 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме на будинок АДРЕСА_1 , який на праві власності належить підозрюваному ОСОБА_7 , з метою забезпечення конфіскації майна підозрюваного, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0001689, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України.

Слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що слідчим доведено, наявність достатніх підстав вважати, що з можливою в подальшому конфіскацією та з метою збереження речового доказу, слідчий суддя вважав необхідним накласти арешт на майно.

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна вважає ухвалу слідчого судді незаконною. Посилається на те, що будинок на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить підозрюваному, у будинку крім ОСОБА_7 , проживають його дружина та малолітні діти. Вказує на те, що накладення арешту на вказане житло є передчасним, оскільки вина підозрюваного у законний спосіб не доведена. Також зазначає, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2024 на вказаний будинок було накладено арешт, в рамках забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною власністю подружжя. Просить постановити ухвалу, якою в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно відмовити.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, власника майна та його представника, які подану апеляційну скаргу підтримували і просили скасувати ухвалу слідчого судді, думку прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала і просила рішення слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів судової справи, Луцьким РУП ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001689 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України.

ОСОБА_7 24 жовтня 2024 року року в порядку і з підстав, передбачених ст.ст.276, 277, 278 КПК України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України.

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, санкції яких передбачають покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий термін з конфіскацією майна.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 397541965 від 02.10.2024 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_7 .

Вказана обставина ОСОБА_7 та його представником також не заперечується.

Так, мотивуючи своє клопотання про накладення арешту на житловий будинок належний підозрюваному ОСОБА_7 старший слідчий СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 вказувала на те, що це обумовлено метою його збереження та з метою конфіскації майна як виду покарання.

Задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя, виходив з наявності передбачених ст.170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на таке.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

У відповідності до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя зазначених вимог закону дотримався.

Так, на даному етапі достатньою мірою підтверджується наявність обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.307 КК України. При цьому беручи до уваги, що вказане майно у кримінальному провадженні розглядається як таке, яке може бути конфісковане, а відтак існують ризики, що ненакладення на нього арешту може призвести до його відчуження.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст.132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Таким чином, під час розгляду клопотання органу досудового розслідування слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав вважати, що вищевказане майно на яке слідчий просить накласти арешт відповідає критеріям п.3 ч.2 ст.170 КПК України.

З огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення, матеріали провадження, додані до клопотання слідчого, які обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно, апеляційний суд приходить до висновку, що слідчий суддя накладаючи арешт на майно діяв у спосіб та у межах чинного законодавства, арешт застосував на засадах розумності і співмірності, оскільки незастосування арешту на вищевказане майно може призвести до подальшого незаконного його відчуження.

Таким чином, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення слідчого судді прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому підстави для скасування оскаржуваної ухвали з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 листопада 2024 року про накладення арешту на майно без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: