УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Рівному) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий, у рамках кримінального провадження №0000142 від 01 лютого 2024, звернувся до слідчого судді із клопотанням, яке погоджене з прокурором про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання зазначено, що 03 лютого 2023 року на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24 лютого 2022 року громадянин ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 до лав Збройних Сил України під час загальної мобілізації.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 лютого 2023 року №31 солдата ОСОБА_4 , який проходить військову службу за призовом під час загальної мобілізації, призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 4-го навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №174 від 29 червня 2023 року солдата ОСОБА_4 призначено на посаду солдата резерву взводу резерву солдатського складу військової частини НОМЕР_2 , він вважається таким, що посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватись правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно знаходитись у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без відповідного дозволу командира (начальника).

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану»№ 2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено воєнний стан на всій території України строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діяв станом на грудень 2023 року березень 2024 року.

Проте, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто, діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

Так, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 грудня 2023 року №332 солдат ОСОБА_4 вибув на стаціонарне лікування до комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна міська лікарня».

19 грудня 2023 року після завершення стаціонарного лікування солдат ОСОБА_4 виписаний із комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна міська лікарня» до військової частини НОМЕР_2 .

Однак, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, 20 грудня 2023 року о 08 годині 00 хвилин, без поважних причин не з`явився на службу до розташування військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , із лікувального закладу - комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а натомість перебував поза межами вказаної військової частини за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби до 08 години 00 хвилин 07 березня 2024 року, після чого повернувся у розташування військової частини НОМЕР_2 .

У подальшому згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №100 від 11 квітня 2024 року у зв`язку із призначенням на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького вводу стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_3 солдат ОСОБА_4 мав вибути із розташування військової частини НОМЕР_2 до нового місця служби військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ).

Однак, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану 11 квітня 2024 року, перебуваючи у військовій частині НОМЕР_2 , що за адресою: АДРЕСА_4 від 11 квітня 2024 року про необхідність прибуття 12 квітня 2024 року до нового місця служби військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ), у зв`язку із призначення на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького вводу стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_3 , вирішив назавжди ухилитися від несення обов`язків військової служби, не вибувати до нового місця служби під час його переведення, а натомість відправився за місцем свого фактичного проживання у АДРЕСА_2 , де почав проводити службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, 20 грудня 2023 року о 08 годині 00 хвилин, без поважних причин не з`явився на службу до розташування військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , із лікувального закладу - комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна міська лікарня», а натомість перебував поза межами вказаної військової частини за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби до 08 години 00 хвилин 07 березня 2024 року, після чого повернувся у розташування військової частини НОМЕР_2 , чим вчинив нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України.

Також, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч.1 ст.1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану 11 квітня 2024 року, перебуваючи у військовій частині НОМЕР_2 , що за адресою: АДРЕСА_4 від 11 квітня 2024 року про необхідність прибуття 12 квітня 2024 року до нового місця служби військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ), у зв`язку із призначення на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького вводу стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_3 , вирішив назавжди ухилитися від несення обов`язків військової служби, не вибувати до нового місця служби під час його переведення, а натомість відправився за місцем свого фактичного проживання у АДРЕСА_2 , де почав проводити службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України, чим вчинив дезертирство, тобто нез`явлення на службу у разі призначення та переведення, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 4 ст. 408 КК України.

28 серпня 2024 року ОСОБА_4 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування матеріалами, а саме: матеріалами перевірки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.01.2024; актом службового розслідування військової частини НОМЕР_2 від 26.12.2023; повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення від 19.04.2024; актом службового розслідування військової частини НОМЕР_2 від 18.04.2024; протоколами допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Покликаючись на наведене, враховуючи наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий вказує на необхідність застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Зазначені обставини вказують на те, що є достатні підстави вважати, що утримати ОСОБА_4 від реалізації вказаних ризиків може лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам є недостатнім.

Також, враховуючи положення ст. 178 КПК України, досудовим слідством встановлені обставини, які у своїй сукупності достатні для вирішення питання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу тримання під вартою без визначення розміру застави.

В судовому засіданні прокурор повністю підтримав клопотання та просив суд, застосувати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з підстав викладених у клопотанні слідчого.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення клопотання просили обрати запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що у провадженні третього слідчого відділу (із дислокацією у м. Рівне) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому перебуває кримінальне провадження №0000142 від 01 лютого 2024 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 4 ст. 408 КК України.

За вищевказаних обставин, 28 серпня 2024 року ОСОБА_4 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Так, відповідно ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до якого, зокрема, відноситься: верховенство права.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Узагальнююче визначення «обґрунтованість підозри» у вчиненні кримінального правопорушення, доведення якої, як одного з трьох обов`язкових елементів, визначених КПК України для можливості взагалі обрання запобіжного заходу, покладено на прокурора, сформульовано у правових позиціях Європейського суду з прав людини.

У п. 175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року вказав, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. ЄСПЛ в даному рішенні наголошує, що вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою.

Крім того, як зазначено у матеріалі ВССУ від 11.07.2016р. «захист прав людини у кримінальному провадженні: доказування та докази», передумовою для подання клопотання стороною обвинувачення про застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри про те, що особа вчинила кримінальне правопорушення. Слідчий, прокурор зобов`язані з належним обґрунтуванням викласти обставини, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначив, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню, знищення, сховати або спотворити річ, яка має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, ризик незаконного впливу на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення є недостатньою для обґрунтування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Бойченко проти Молдови» №41088/05, рішення від 11 липня 2006 року «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу».

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосування більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та особливості підозрюваного і його поведінки.

Слідчий, звертаючись з клопотанням про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та прокурор при його розгляді довели про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 4 ст. 408 КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за який, передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання.

Крім того, на розгляді Костопільського районного суду Рівненського області перебувають на розгляді два обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у яких судом винесено ухвали про оголошення ОСОБА_4 в розшук на надано дозвіл на його затримання, що вказує на можливість підозрюваного ОСОБА_4 переховування від органу досудового розслідування та суду

Також підозрюваний може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій. У такий спосіб, підозрюваний як особисто, такі і через інших осіб, будучи обізнаним із колом осіб, котрим відомо або може бути відомо згадані обставини, шляхом умовлянь, чиненням тиску, погрозами та/або будь-яким іншим чином може вплинути на цих осіб з метою серед іншого зміни показань про обставини провадження, або взагалі відмови, як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Як вбачається із матеріалів клопотання ОСОБА_4 раніше вчиняв аналогічні кримінальні правопорушення (самовільне залишення служби), при цьому на шлях виправлення не встав та повторно вчинив злочин, та самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану. Підозрюваний, вчиняючи дезертирство в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати будь-які накази командира підрозділу щодо виконання свої службових обов`язків в умовах воєнного стану, та у подальшому вибув за межі дислокації військової частини, а отже знизив можливість функціонування підрозділу у випадку надходження наказу про виконання бойового завдання та тим самим сприяв у підриві обороноздатності ЗС України, демонстрування перед іншими військовослужбовцями у відкритій формі можливість відмовитися від проходження від військової служби, що підсилює його схильність до вчинення протиправних дій. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_4 може вчинити інші кримінальні правопорушення, тому слідчий суддя вважає за необхідне застосувати відносно останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Що стосується особи підозрюваного, який є військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, солдат резерву взводу резерву солдатського складу військової частини НОМЕР_2 , солдат, раніше не судимий.

Даних, які б вказували на неможливість застосування щодо підозрюваного вказаного запобіжного заходу не встановлено.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тому виникла необхідність застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_4 для запобігання вказаних у клопотанні слідчого ризиків.

Частиною 8 ст. 176 КПК України визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим кодексом.

Окрім того, відповідно до абз. 3 ч. 4 ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Одночасно, розмір застави не визначається під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до статей 629-631 цього Кодексу.

Таким чином, наведене вказує на достатність підстав застосування до ОСОБА_4 саме такий запобіжний захід як тримання під вартою без визначення розміру застави. Оскільки таким найсуворішим заходом забезпечення можливо досягти мети щодо запобігання рецидиву та він має превентивну мету і не розглядається як каральний захід через призму рішень Європейського суду з прав людини, зокрема «Тимофєєв та Поступкін проти Росії».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176 - 178, 183, 184, 376, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задоволити.

Застосувати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів, без визначення розміру застави.

Утримувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в Державній установі "Рівненський слідчий ізолятор" - м. Рівне, вул. Дворецька, 116.

Визначити строк дії ухвали до 27.10.2024.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити на виконання уповноваженій особі ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", вручити учасникам судового розгляду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1