ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/495/24 Справа № 711/2431/24 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000848 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ, Донецької області, громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, до покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період тримання під вартою з 11 березня 2024 року по день набрання вироком законної сили;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Сахнівка, Корсунь-Шевченківського району, Черкаської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого в АДРЕСА_3 , мешканця АДРЕСА_2 , судимого:

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2020 за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;

- вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22.09.2020 за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 21.12.2022 по відбуттю строку покарання,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, до покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період тримання під вартою з 11 березня 2024 року по день набрання вироком законної сили.

Ухвалено стягнути із ОСОБА_10 та ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 3407,76 грн. в рівних частинах, у розмірі по 1703,88 грн. з кожного, що відповідає об`єму пред`явленого обвинувачення.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2024 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 визнані винуватими та засуджені за те, що ОСОБА_7 , повторно, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 , умисно та цілеспрямовано, з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, а також усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, в умовах воєнного стану, який введено в дію відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, що неодноразово продовжувався та діяв на час вчинення кримінального правопорушення, 10.03.2024 в період часу з 17-20 год. по 18-00 год. разом з потерпілим ОСОБА_9 попрямували у внутрішній двір будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , де відкрито, шляхом вільного доступу заволоділи світло- сірою сумкою з чорним ременем марки «AOJIALISI», вартість якої відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-24/3954-ТВ від 18.03.2024 станом на 10.03.2024 становила 443,60 грн., яка знаходилась через плече на потерпілому та портативною колонкою марки «HOPESTAR» вартість якої відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-24/3957-ТВ від 18.03.2024 станом на 10.03.2024 становила 531,53 грн., яка знаходилась в середині даної сумки. А саме, ОСОБА_7 повалив потерпілого ОСОБА_9 на землю та коли той впав, обхопив його позаду лівою рукою і наніс один удар по нижній щелепі зправа та вирвав з шиї потерпілого сумку, після чого передав її ОСОБА_10 , який стояв поруч та останній відразу побіг з нею в невідомому напрямку, після чого ОСОБА_7 попрямував за ОСОБА_10 .

В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли та розпорядились ним на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 975 грн. 13 коп.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу в якій просила вирок суду змінити в частині призначеного покарання останньому та звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано повне визнання вини ОСОБА_10 , його щире каяття, думку потерпілого ОСОБА_9 , який просив суд застосувати положення ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Також судом не взято до уваги те, що потерпілому відшкодовано матеріальну та моральну шкоду і він не має ніяких претензій до обвинуваченого, те що ОСОБА_10 працював і позитивно характеризується, має постійне місце проживання, довідку переміщеної особи переселенця.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просила вирок суду змінити в частині призначеного покарання останньому та звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано повне визнання вини та щире каяття ОСОБА_7 , думку потерпілого про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, сплату за обвинуваченого благодійного внеску у розмірі 350 грн.

Також судом не взято до уваги те, що ОСОБА_7 працював і позитивно характеризується по місцю роботи, має постійне місце проживання.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити та призначити покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_10 із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України; думку потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційні скарги захисника, просив їх задовольнити; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 ; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду відповідає.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вони засуджені, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що ґрунтуються на доказах, дослідженних судом в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього кодексу.

Приписи ст. 75 КК України визначають, якщо суд при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

В ч.2 ст. 50 КК України зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 та ОСОБА_7 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував: ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинувачених, які мають постійне місце проживання, офіційно не працевлаштовані, неодружені, на утриманні неповнолітніх дітей не мають, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебувають, інвалідами не є, визнання вини, їх відношення до скоєного, пом`якшуючої покарання обставини - щире каяття, а ОСОБА_7 попередню судимість та добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обтяжуючих покарання обставин, позицію потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченим, та обґрунтовано призначив обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, у мінімальному його розмірі.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно повинно ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_10 та ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 і призначення останнім покарання з застосуванням вимог ст. 69,75 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України, та зі звільненням від його відбування з іспитовим строком, оскільки покарання їм призначено в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень, в тому числі аналогічного - за ч.2 ст.186 КК України, належних висновків для себе не зробив та продовжив злочинну діяльність в період дії воєнного стану в державі, що вказує на підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_7 , недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попередніми вироками та небажання стати на шлях виправлення, обвинувачений ОСОБА_10 вчинив корисливий злочин в період дії воєнного стану в країні.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_10 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засуджених внаслідок суворості в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_8 не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Висновок суду першої інстанції щодо призначення засудженим покарання у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскільки при призначенні покарання враховані та оцінені обставини, на які покликається захисник в апеляційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.

Посилання захисника ОСОБА_8 , як на підстави для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України, на факт недостатнього врахування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_10 визнання ними вини, думку потерпілого, який просив звільнити обвинувачених з-під варти, застосувавши положення ст. 75 КК України, відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, є безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції враховані в достатній мірі, що дало суду підстави призначити покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.4 статті 186 КК Укураїни.

На думку колегії суддів всі дані про особу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , а також обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання, і були враховані судом, у даному випадку не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення та які б свідчили про можливість виправлення обвинувачених при призначенні покарання з застосуванням ст. 69 КК України та без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ними контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстави для його зміни та призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_11 покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України, як про це просить захисник ОСОБА_8 , відсутні.

Керуючись ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_10 - залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_12 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Головуючий

Судді