ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/440/24 Справа № 705/4756/19 Категорія: ч. 1 ст. 186 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2024 року

ВСТАНОВИЛА

Вироком, що оскаржується ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.186 Кримінального кодексу України (далі - КК), та виправдано згідно з п.2 ч.1 ст.373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Стороною обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 08.08.2019 приблизно о 02.00 год., перебуваючи біля ломбарду «Благо», за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, відкрито, шляхом вільного доступу, в результаті конфлікту з ОСОБА_9 , в ході якого в останнього з кишені штанів випав на землю належний йому мобільний телефон марки «Prestigio», вартістю 1570 грн., підняв вищевказаний мобільний телефон з землі та пішов в невідомому для потерпілого напрямку, в той час як останній вживаючи нецензурну лайку, щось йому кричав, однак що саме ОСОБА_10 не розчув. Після чого, приблизно о 11.00 год. 08.08.2019 він розпорядився викраденим майном на власний розсуд, а саме здав його до ПТ «ЛОМБАРД ДОНКРЕДИТ ТОВ «ІНТЕР-РІЕЛТІ» І КОМАНІЯ», чим завдав потерпілому матеріального збитку на вищевказану суму.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

За цим обвинуваченням ОСОБА_7 був виправданий, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вищевказаний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК, та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком приєднати частково невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2014 та остаточно призначити до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Вирішити долю речових доказів.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на незаконність рішення суду, через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, допущенні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що в порушення вимог ст.ст. 7, 9, 22, 23, 370, 374 КПК суд упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, а рішення про невчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 побудував на суперечливих та належно не перевірених доводах сторони захисту, не проаналізувавши з точки зору належності, допустимості та достатності всі докази, які наявні у матеріалах кримінального провадження та були подані стороною обвинувачення під час судового розгляду.

Зазначає, що в обґрунтування рішення про виправдання ОСОБА_7 суд поклав неперевірену версію показань потерпілого ОСОБА_9 , які кардинально відрізняються від наданих показань під час досудового розслідування, залишивши поза увагою той факт, що досудове розслідування було розпочато саме за заявою ОСОБА_9 . Водночас, судом не взято до уваги, що потерпілий перебував разом із обвинуваченим в умовах ДУ «Черкаський слідчий ізолятор», а тому ОСОБА_7 мав реальну можливість впливу на потерпілого з метою зміни його показань шляхом залякування та погроз.

Окрім того, суд в порушення вимог закону не надав оцінку письмовим матеріалам кримінального провадження, які були безпосередньо дослідженні в ході судового розгляду та обмежився лише їх перерахуванням у вироку.

Також звертає увагу на передчасність та помилковість висновків суду в частині не встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення щодо того чи дійсно було застосування фізичної сили чи іншого насильства відносно потерпілого. Оскільки під час досудового розслідування після допиту потерпілого та відібрання пояснень від обвинуваченого, застосування насильства щодо потерпілого під час відкрито заволодіння майна, не знайшло свого підтвердження, тому 14.09.2019 слідчим винесено постанову про перекваліфікацію діяння з ч.2 на ч.1 ст.186 КК.

Не погоджується прокурор і з позицією суду першої інстанції щодо недопустимості, як належних доказів у справі заяви ОСОБА_7 від 12.08.2019 про видачу речових доказів та протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.08.2018. Приводить доводи щодо їх відповідності вимогам та належного проведення відповідної слідчої дії.

Звертає увагу на ігнорування судом клопотання сторони обвинувачення про призначення судово-почеркознавчої експертизи та допит понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , допит яких міг спростувати показання потерпілого ОСОБА_9 , надані ним в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, стверджує, що судом безпідставно надано перевагу одним доказам над іншими. Кожен письмовий доказ як самостійно, так і у своїй сукупності вказують на причетність до вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_7 , а також вказують на усі обставини щодо місця, часу та способу вчинення, що свідчить про необґрунтованість висновків суду про недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.186 КК, вчинено обвинуваченим ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Посилаючись на законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції просив апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок щодо нього - без змін.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- прокурор, який підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на доводи, що в ній викладені;

- обвинувачений та його захисник, а також потерпілий, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілого, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Колегія суддів, вважає, що виправдувальний вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Висновки суду першої інстанції в частині недоведеності винуватості обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК, є правильними, обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у відкритому викраденні чужого майна (грабіж).

Суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, потерпілого, дослідивши письмові докази, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 186 КК, вчинено ОСОБА_7 .

Згідно з вимогами ст. 94 КПК, суд першої інстанції під час розгляду справи перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів у оскаржуваному вироку аналіз низки досліджених доказів.

Обвинувачений ОСОБА_7 винуватим себе не визнав і пояснив, що потерпілого не знав, кримінального правопорушення щодо нього не вчиняв. Відповідно до ст.63 Конституції України відмовився відповідати на будь-які інші запитання.

Потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції пояснив, що обвинуваченого ОСОБА_7 не знає і останній не вчиняв щодо нього кримінального правопорушення. Познайомились лише під час перебування обох у СІЗО. Також зазначив, що у цьому кримінальному провадженні його не допитували в якості потерпілого, він не надавав слідчому будь-які речові докази і слідчі дії з ним не проводились. Вказане потерпілий підтвердив у суді апеляційної інстанції.

В апеляційного суду відсутні об`єктивні дані на підтвердження доводів прокурора, що потерплий ОСОБА_9 надав такі показання в суді першої інстанції, змінивши їх у порівнянні з показаннями на досудовому розслідуванні, через вплив ОСОБА_7 шляхом залякування та погроз.

Разом з тим згідно з положеннями ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Кримінальний процесуальний закон (ст. 92 КПК) покладає на сторону обвинувачення обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення сторона обвинувачення посилалась на письмові докази, які були досліджені судом під час розгляду провадження.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість фактичних даних, що містяться у заявах ОСОБА_7 від 10 та 12 серпня 2019 року, де вказано, що обвинувачений добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон марки «Prestigio», чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , який він 08.08.2019 відкрито викрав у чоловіка на ім`я ОСОБА_13 (а.с. 75, 82 т.2).

У судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 заперечив обставини написання та підписання таких заяв.

У цьому кримінальному провадженні випливає, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру і вручено пам`ятку про права та обов`язки підозрюваного 16.09.2019, тобто з цього часу він з огляду на приписи ч.1 ст. 42 КПК набув статусу підозрюваного.

Водночас, заяви, за змістом яких ОСОБА_7 повідомив про обставини, за яких він цим телефоном заволодів, підписані 10 та 12 серпня 2019 року, цебто до повідомлення останнього про підозру, і у цих протоколах не зазначено процесуального статусу останнього.

Апеляційний суд відзначає, що жодних прав ОСОБА_7 до повідомлення йому про підозру не було роз`яснено, зокрема права не свідчити проти себе чи мати захисника.

З урахуванням п. 3 ч. 2, п.1 ч.3 ст. 87 КПК апеляційний суд визнає недопустимим фактичні дані, що містяться в цій заяві щодо зізнання ОСОБА_7 про відкрите викрадання вказаного мобільного телефону у чоловіка на ім`я ОСОБА_13 .

Також, аналізуючи форму та зміст вищевказаних заяв колегія суддів бере до уваги, що такі не зареєстровані належним чином, їх походження невідомо.

У заяві ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення від 10.08.2019 не міститься даних, що телефоном марки «Prestigio», чорного кольору відкрито заволодів ОСОБА_7 (а.с. 72 т. 2).

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.08.2018 ОСОБА_9 впізнав особу, яка вчинила відносно нього правопорушення, нею виявився ОСОБА_7 (а.с.76-77 т.2).

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на неаргументоване визнання місцевим судом вказаного протоколу недопустимим доказом, апеляційний суд вбачає необґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Регламентований ст. 228 КПК порядок пред`явлення особи для впізнання, в тому числі і впізнання за фотознімками, передбачає опитування особи, яка впізнає, зокрема, про зовнішній вигляд впізнаваної особи, та проводиться з метою з`ясування чи у пам`яті особи, яка впізнає, відобразилися певні риси та особливості впізнаваної особи.

У цьому ж кримінальному провадженні під час вказаної слідчої дії потерпілий ОСОБА_9 не вказав за сукупністю яких саме ознак він може впізнати особу, яка відносно нього вчинила кримінальне правопорушення, про що мотивовано вказав суд першої інстанції. Окрім того, протокол пред`явлення особи для впізнання містить не засвідчене виправлення номеру фото особи, на яку вказав потерпілий.

Наведене ставить під обґрунтований сумнів об`єктивність даних, що містяться в цьому протоколі.

Отже, встановлення справжності підпису потерпілого ОСОБА_9 , який заперечував підписання будь-яких документів в цьому проваджені, для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких не має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Так само відмова судами у допиті ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , що вказані у якості понятих у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.08.2018, не свідчить про неповноту судового розгляду цього кримінального провадження, оскільки судом цей доказ визнано недопустимим, а показання наведених осіб не можуть істотно вплинути на висновки суду про недоведеність винуватості обвинуваченого.

Відповідно до листа генерального директора ПТ «ДОНКРЕДИТ» від 21.08.2019, ОСОБА_7 , отримав 08.08.2019 у Товариства фінансовий кредит під заставу телефону Prestigio PSP7510, ІМЕІ НОМЕР_1 (а.с.89 т.2).

Утім зміст цього листа не доводить, що цей телефон Prestigio PSP7510 ОСОБА_7 відкрито викрав, цебто вчинив грабіж.

Окрім того, у цьому кримінальному проваджені не встановлено, яким чином ОСОБА_7 08.08.2019, отримавши кредит під заставу вказаного телефону, мав змогу 12.08.2019 видати його слідчому.

Інші фактичні дані, що містяться у доказах, здобутих обвинуваченням: протокол освідування особи від 12.08.2019 з фото таблицею, згідно з яким у ОСОБА_7 виявлено на правій частині обличчя, в області правого ока, на нижній повіці синець фіолетового кольору, особливих прикмет на тілі ОСОБА_7 не виявлено (а.с. 79-81 т.2); протокол огляду предмету від 14.08.2019 з фототаблицею, згідно з яким безпосереднім об`єктом огляду є мобільний телефон марки «Prestigio», чорного кольору (а.с. 83-85 т.2); розписка ОСОБА_9 від 06.09.2019, згідно з якою останній отримав від слідчого СВ Уманського ВП ОСОБА_14 свій мобільний телефон марки «Prestigio», чорного кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 на зберігання (а.с.87 т.2); висновок експерта №10/883 від 04.09.2019, згідно з яким ринкова вартість наданого на експертизу мобільного телефону Prestigio PSP7510, ІМЕІ НОМЕР_1 станом на 08.08.2019 могла становити 1570 грн. (а.с.92-95 т.2) не вказують на вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Перевіривши вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зібраними в кримінальному провадженні доказами, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК не доведена поза розумним сумнівом, а доводи апеляційної скарги прокурора таких висновків не спростовують.

Таким чином, дослідивши вказані вище докази, надавши кожному з них оцінку на предмет належності, допустимості, в сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд дійшов мотивованого висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Колегія суддів вважає, що висновок суду достатньо мотивований й ґрунтується на обставинах та доказах, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку.

Виконуючи завдання кримінального провадження, суд з`ясував передбачені ст.91 КПК обставини й ретельно перевірив версію сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до інкримінованого йому кримінального правопорушення, зіставивши й проаналізувавши наявні у провадженні та отримані в ході його розгляду дані, суд умотивовано вирішив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, й всупереч посиланням прокурора в апеляційній скарзі, при оцінці доказів, дотримався положень ст. ст. 84, 86 та 94 КПК.

Враховуючи викладене, імперативність приписів ст.17 КПК та неспроможність зазначених у апеляційній скарзі доводів прокурора, суд, керуючись ст.373 КПК, правомірно ухвалив виправдувальний вирок.

В апеляційній скарзі прокурором ставилось питання про скасування вироку через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Утім апеляційним судом встановлено, що висновки суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд взяв до уваги всі докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Судом апеляційної інстанції було відмовлено прокурору в повторному дослідженні доказів, оскільки під час апеляційного перегляду не було встановлено даних, які могли б свідчити про дослідження таких обставин судом першої інстанції не повністю або з порушенням.

Суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними. Колегія суддів вважає, що немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. При цьому колегія суддів враховує постанови Верховного Суду від 30.05.2019 року та від 09.07.2019 року (судове провадження №51-9282 км18, №51-392 км 19), про те, що сам по собі факт непогодження з висновком суду, не є підставою для повторного дослідження доказів; повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, при цьому, відмова в задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів не свідчить про порушення процесуального закону або неповноту судового розгляду.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано та мотивовано визнав невинуватим та виправдав ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, оскільки стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом належними та допустимим доказами, що саме ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.186 КК.

Враховуючи вказане, апеляційним судом не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_6 , залишити без задоволення, вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4