Справа № 947/7231/22
Провадження № 1-кп/947/532/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 року Київський районний суд м. Одеси, в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002305 від 25.12.2021 року відносно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, яке передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, раніше не судимий, у зв`язку з чим може переховуватися від суду. Також, обвинувачений ОСОБА_6 не одружений, не має дітей, тобто відсутні стійки соціальні зв`язки у суспільстві. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та незаконно чинити тиск на свідків у цьому кримінальному провадженні, може скоїти інше кримінальне правопорушення.

Застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, на думку прокурора, не може усунути існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник ОСОБА_7 заперечував щодо продовження дії запобіжного заходу у вгляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що відповідно до практики ЄСПЛ та Верховного суду України, посилання на тяжкість злочину та суворість майбутнього покарання, не може бути підставою для застосування найсуворійшого виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 заперечував проти продовження дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з відсутністю обгрунтування ризиків на які посилається прокурор, вони мають абстрактний характер, підстави на які посилається прокурор аналогічні тим, які зазаначалися в попередніх клопотаннях. Обвинувачений ОСОБА_6 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце мешкання, міцн соціальні зв`язки, тривалий час перебуває під вартою, тому відносно нього можливо змінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання прокурора, суд вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 4,5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років або ж до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Частиною 1 статті 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це робиться з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Враховуються, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Для відмови в звільненні обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти також слід враховувати і ризик перешкоджання з боку обвинувачених, у випадку їх звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968), оскільки вони, володіючи відомостями щодо осіб свідків, які ще не допитані, можуть вплинути на них з метою схилення до зміни показів та відмови від показів взагалі, що вказує на наявність ризиків, передбачених п.п. 3), 4) ч. 1 ст. 177 КПК України. Ці ж обставини вказують на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст.177, 178, 183, 199 КПК України.

Також, суд враховує наявність дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до особистої свободи відповідно до ст. 5 Конвенції (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що останній не має міцних соціальних зв`язків, вчинив особливо тяжкий злочин, раніше не судимий,

може повторити протиправну поведінку.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи вищезазначене, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, яке має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , яке передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, наявність можливості знищити, сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень у вчиненні якого він обвинувачується, впливати на свідків, що на думку суду, є підставою для продовження обвинуваченому саме виключного виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не забезпечать виконання процесуальних обов`язків і його належну поведінку.

Судом було досліджене питання щодо зменшення ризиків, які існували на момент обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак доказів, які б підтверджували вказані обставини, суду не надано та не зазначено про існування таких доказів. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_6 , суд на теперішній час не встановив.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177-178,183,184,194,196,197,331,369-372,376 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто до 23.11.2024 року включно, з утриманням в ДУ ОСІ.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копія ухвали вручається обвинуваченим, прокурору та направляється уповноваженій особі місця ув`язнення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Суддя ОСОБА_1