Дата документу 08.08.2024 Справа № 334/1864/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/882/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/1864/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 травня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ), мешкаючого у АДРЕСА_2 ),

та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого у АДРЕСА_3 ),

визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнано винуватими і засуджено за те, що вони 17.01.2023 року приблизно о 12 годині 30 хвилин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою між собою, в умовах воєнного стану, через відчинені ворота зайшли на територію домоволодіння АДРЕСА_4 .

Далі, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою між собою, знаходячись на вказаній території домоволодіння, через відчинені двері, шляхом вільного доступу зайшли до приміщення вказаного будинку, де мешкає потерпілий ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який в той час відпочивав та знаходився на ліжку.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою між собою, знаходячись у приміщенні житлової кімнати вказаного будинку, відкрито викрали зі столу телевізор вартістю 10 100 гривень, який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_11 .

Після чого, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою між собою, утримуючи при собі відкрито викрадене майно потерпілого ОСОБА_11 , залишили місце вчиненого кримінального правопорушення, яким в подальшому розпорядилися на власний розсуд, спричинивши останньому матеріальну шкоду на суму 10 100 гривень.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у житло, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у житло, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05 квітня 2023 року більш суворим призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк відбування покарання строку попереднього увязнення, запобіжний захід, скасування арешту майна, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок щодо ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання, пом`якшити йому покарання шляхом застосування положень ст.ст.69, 75, 76 КК та звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що при призначенні покарання суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, пом`якшуючі його провину обставини, не врахував ту обставину, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, бо на нього був фізичний та психічний тиск з боку ОСОБА_12 , через який він подавав заяву в порядку ст.214 КПК про вчинення злочину. ОСОБА_10 в суді розповів як відбулися події кримінального правопорушення і розкаявся у вчиненому. Крім того, обвинувачений не перебуває на обліку в спеціалізованих медичних закладах, має постійне місце проживання та реєстрації, має міцні соціальні зв`язки з родиною (проживає з матір`ю, яка працює офіційно, має дохід, позитивні характеристики та обізнана щодо обов`язків виконання рішення суду та наслідків невиконання). Також зазначила, що ОСОБА_10 є особою з 3 групою інвалідності, потребує реабілітаційних заходів, активного лікування, посиленого харчування, медичного спостереження сімейного лікаря та лікаря-фтізіатра, що неможливо забезпечити в умовах СІЗО. Крім того, у ОСОБА_10 виявлено ще одну невиліковну хворобу (ВІЛ-інфекція), яка потребує невідкладного діагностування та призначення належного лікування. Вказала, що майно повернуто потерпілому, який просив призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Обвинувачений ОСОБА_10 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги через адміністрацію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції від обвинуваченого на адресу апеляційного суду не надходило, у зв`язку із чим у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК колегія суддів вважала за можливе проведення апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції за відсутності обвинуваченого ОСОБА_10 .

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд вважав за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка висловила заперечення проти скарги захисника ОСОБА_7 ; захисника ОСОБА_7 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 ; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Положення ч.1 ст.404 КПК передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_10 покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст.50, 65 КК, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Доводи захисника про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 75 КК є неспроможними.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання відповідає наведеним вимогам закону.

Що стосується доводів захисника про наявні підстави для застосування положень ст.69 КК, то вони є необґрунтованими, оскільки згідно зі ст.69 КК призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, обвинувачений свою вину у скоєному злочині визнав частково, обставин, які відповідно до положень ст.66 КК пом`якшують покарання обвинуваченому, місцевий суд не встановив, а тому відсутні законні підстави для застосування до ОСОБА_10 положень ст.69 КК.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, бо на нього був фізичний та психічний тиск з боку ОСОБА_12 , були предметом перевірки під час розгляду провадження в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_10 були враховані судом першої інстанції при призначенні йому мінімального покарання, визначеного санкцією ч.4 ст.186 КК, та не можуть бути визнані як пом`якшуючі покарання обставини у розумінні ст.66 КК, а тому не можуть бути враховані як підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК.

За відсутності підстав для застосування ст.69 КК є безпідставними й доводи захисника щодо звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на підставі ст.75 КК, оскільки обвинуваченим скоєно тяжкий злочин, санкція якого передбачає покарання від семи років позбавлення волі, тоді як положення ст.75 КК можуть бути застосовані при призначенні покарання у виді позбавлення волі строком до 5 років.

Колегія суддів відмічає, що під час призначення заходу примусу до обвинуваченого ОСОБА_10 суд першої інстанції надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому, суд не встановив.

Районний суд обґрунтовано врахував і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення тяжких умисних корисливих злочинів проти власності, не працевлаштований.

Вказані обставини свідчать, що призначення ОСОБА_10 покарання за минулі правопорушення не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що належних висновків обвинувачений для себе не зробив, на шлях виправлення не став та ставати не бажає, а навпаки продовжив свою злочинну діяльність.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4