Номер провадження: 11-кп/813/2249/24
Справа № 509/2177/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.08.2024 року в кримінальному провадженні №0000958 від 20.10.2021 року, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Білгород-Дністровський, Одеської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою задоволено клопотання Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», обвинуваченого ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та передано на поруки для перевиховання колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», а кримінальне провадження закрито.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» та ОСОБА_10 про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати) та відшкодування матеріального збитку і моральної шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду, із роз`ясненням цивільному позивачу права пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно ухвали суду, ОСОБА_10 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

19.10.2021 року, приблизно о 16:15 год., більш точний час в ході розслідування встановити не надалось можливим, в світлий час доби, без опадів, при сухому дорожньому покритті, керуючи технічно справним автомобілем марки "NISSAN X-TRAIL" реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить його дружині ОСОБА_12 , маючи при собі відповідний реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб, здійснював рух по правій смузі для руху проїзної частини вул.Маршала Жукова с.Лиманка Одеського району Одеської області , яка призначена для руху у двох напрямках, по одній смузі для руху у кожному напрямку, з боку вул.Будівельників с.Лиманка, у напрямку до вул.Академіка Вільямса м.Одеса.

В цей час, з права наліво, відносно напрямку його руху, переходила проїзну частину вул.Маршала Жукова с.Лиманка пішохід - ОСОБА_8 .

Так, водій ОСОБА_10 , маючи реальну і об?єктивну можливість своєчасно виявити перешкоду та небезпеку для свого подальшого руху, у вигляді пішохода ОСОБА_13 , маючи технічну можливість своєчасно застосувати достатні заходи, щоб запобігти наїзду на пішохода, діючи з необережності у виді злочинної самовпевненості, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не вжив належних і своєчасних заходів, в порушення вимог пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, у виниклій небезпеці для руху та перешкоді у вигляді пішохода ОСОБА_8 , яку він об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду зазначеної перешкоди, в результаті чого створив перешкоду і небезпеку для вказаного пішохода та допустив наїзд на неї керованим ним автомобілем.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 було спричинене тілесне ушкодження, а саме: закрита травма лівого колінного суглоба у вигляді внутрішньосуглобового перелому зовнішнього виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламка.

Дана травма за своїм характером і перебігом зазвичай призводить до розладу здоров`я на строк понад трьох тижнів і за цим критерієм, згідно з п.2.2.2. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Водій ОСОБА_10 , маючи реальну, об?єктивну і технічну можливість належно виконати вимоги пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди - наїзду керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , грубо порушив вимоги зазначеного пункту, згідно з яким:

- пункт 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Допущенні водієм ОСОБА_10 порушення вимог пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв?язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Оскарженою ухвалою, суд першої інстанції задовольнив клопотання Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», звільнив обвинуваченого ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, передав його на поруки колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ ОДЕСА» та закрив кримінальне провадження.

Не погоджуючись з ухвалою суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити матеріали кримінального провадження на новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурор посилається на невідповідність клопотання про передачу обвинуваченого на поруки вимогам ст.47 КК України, а також вважає, що при прийнятті рішення про передачу ОСОБА_10 на поруки колективу БО «Благодійний фонд «ДРІМТІМ ОДЕСА» та звільнення його від відповідальності, поза увагою суду першої інстанції залишилася перевірка ряду питань, пов`язаних з прийняттям такого рішення.

Прокурор вказує, що відповідно до вимог п.п. 5, 6 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №1 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливо лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, за умови належного оформленого клопотання та протоколу загальних зборів колективу.

Прокурор звертає увагу на Статут Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ ОДЕСА» та відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей щодо кількості учасників Фонду, а також на протокол загальних зборів від 14.11.2023 року щодо взяття на поруки ОСОБА_10 , який підписаний лише двома засновниками Благодійної організації, що на його думку, свідчить про неправомочність рішення зборів.

Прокурор стверджує, що рішення суду про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених ст.47 КК України, є необґрунтованим, прийнято без врахування вимог закону України про кримінальну відповідальність, кримінального процесуального закону.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, ухвала суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржена.

До початку апеляційного розгляду, захисник ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності захисника ОСОБА_14 та представника цивільного відповідача - ТДВ «Страхова компанія «Кредо», які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не надходило.

При цьому, захисник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_10 вказали, що захисник ОСОБА_14 обізнана про судове засідання, однак не має можливості з`явитися до суду, вважали можливим здійснити розгляд без її участі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 , просив її задовольнити; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КК України звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст.47 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Верховний Суд у постанові від 21.05.2024 року (справа №443/1255/24) звернув увагу, що інститут звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації можна застосувати лише у разі встановлення усіх обов`язкових для подання відповідного клопотання умов, зокрема: 1) вчинення кримінально караного діяння вперше; 2) таке діяння є кримінальним правопорушенням відповідного ступеню тяжкості; 3) воно не є корупційним та не пов`язане з корупцією, а у разі порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, вчинене особою, яка керувала транспортними засобами не у стані будь-якого сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів; 4) наявне щире каяття особи.

Підставою такого звільнення є щире каяття особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом та виправити свою поведінку. Також звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Воно має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який долучається до справи.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25.05.2021 року у справі № 464/4133/17.

Встановивши відсутність хоча б однієї із цих передумов, суди не вправі застосовувати ст. 47 КК України щодо обвинуваченої особи.

Виходячи з положень закону, закріплених у ст.47 КК України, питання про звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду, і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, котра вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування щодо неї заходів кримінально-правової репресії. Сам факт звернення із клопотанням про передачу особи на поруки імперативного значення для судів не має.

Крім того, вирішуючи питання про можливість задоволення зазначеного клопотання, суд має ретельно перевірити всі обставини й належним чином обґрунтувати ухвалене рішення.

Згідно ч.1 ст.285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

У зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК).

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки.

Вищевказаних вимог кримінального та кримінального процесуального закону місцевий суд не дотримався.

Так, звільняючи ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст.47 КК України, місцевий суд послався на те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності за вчинення нетяжкого злочину, визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, попросив вибачення у потерпілої, добровільно частково відшкодував потерпілій завдану шкоду під час досудового розслідування, сплативши на лікування потерпілої 49450,49 грн., під час судового розгляду пропонував потерпілій відшкодувати ще частину завданої шкоди, але потерпіла від відшкодування відмовилась, позитивно характеризується, надає допомогу ЗСУ, що підтверджується долученими до кримінального провадження копіями грамот та подяк від командирів військових частин. Вказані обставини, на думку місцевого суду, свідчать про наявність підстав для задоволення клопотання Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, передачі його на поруки для перевиховання до колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», та закриття кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення стосовно того, що місцевий суд не надав належної оцінки клопотанню про передачу на поруки, не перевірив долучених до нього документів та не встановив чи дійсно вказаними документами підтверджується наявність підстав для передачі обвинуваченого ОСОБА_10 на поруки колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА».

Із матеріалів провадження вбачається, що 06.02.2024 року, Благодійна Організація «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», за підписом ОСОБА_15 , звернулась до місцевого суду із клопотанням про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України, з передачею його на поруки колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА» (далі - клопотання, Благодійна організація) (а.п.215-231 т.1).

У вказаному клопотанні вказано, що ОСОБА_10 є учасником Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, всіма засобами та зусиллями допомагає нашій державі та Збройним Силам України. Оскільки ОСОБА_10 вперше вчинив злочин з необережності та невеликої тяжкості, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому розкаявся, повністю відшкодував завдані своїми діями матеріальні збитки, враховуючи позитивні характеристики, чисельні грамоти від різних військових частин за допомогу особовому складу та його волонтерську позицію та особистий вклад у сприянні відсічі збройної агресії проти нашої держави, на загальних зборах учасників Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА» 14.11.2023 року, оформлених протоколом №3, було прийнято рішення про взяття ОСОБА_10 колективом Фонду на поруки та взяття на себе обов`язку здійснювати щодо нього заходи виховного характеру протягом строку поруки, зокрема контроль за виконанням своїх безпосередніх трудових обов`язків, перевірку додержання ним правил співжиття в побуті та громадських місцях.

До вказаного клопотання долучено наступні копії документів:

-Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА» від 27.09.2022 року;

-Статут Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», затверджений Установчими зборами засновників (протокол від 22.09.2022 року);

-протокол №3 загальних зборів Благодійного Фонду «Благодійної Організації «ДрімТім.Одеса» від 14.11.2023 року, відповідно до якого вирішено взяти ОСОБА_10 на поруки;

-заява ОСОБА_10 від 23.12.2022 року про прийняття його до учасників Благодійного фонду «Благодійної організації «ДрімТім.Одеса»;

-протокол №2 Загальних зборів Благодійного фонду «Благодійної організації «ДрімТім.Одеса» від 26.12.22 року, відповідно до якого вирішено прийняти до складу учасників ОСОБА_10

-рішення Благодійного фонду «Благодійна Організація «ДрімТім.Одс» від 01.01.2023 року, за підписом ОСОБА_16 , згідно якого визначено прийняти ОСОБА_10 до складу учасників (без зазначення назви).

Апеляційний суд звертає увагу, що клопотання подано від Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», Виписка від 27.09.2022 року і Статут також стосуються цієї Благодійної організації.

Однак, з незрозумілих причин протокол №3 Загальних зборів від 14.11.2023 року; заява ОСОБА_10 від 23.12.2022 року про прийняття його до учасників; протокол №2 Загальних зборів від 26.12.22 року, рішення від 01.01.2023 року - подано від імені юридичної особи з іншою назвою - Благодійного Фонду «Благодійної Організації «ДрімТім.Одеса» та Благодійного фонду «Благодійна Організація «ДрімТім.Одс», що не можна вважати тотожними, що не дає можливості пересвідчитися в їх відповідності.

Апеляційний суд наголошує, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Воно має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який має бути долучено до справи.

Однак, до матеріалів кримінального провадження не долучено належних доказів про приналежність ОСОБА_10 як члена відповідного колективу, якому було б можливо передати його на поруки.

Так, в клопотанні зазначається, що ОСОБА_10 є учасником Благодійної організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА».

В підтвердження вказаної обставини до клопотання долучено заяву ОСОБА_10 від 23.12.2022 року про прийняття його до складу учасників, протокол №2 Загальних зборів від 26.12.22 року, та рішення від 01.01.2023 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказані документи неможливо визнати належними доказами на підтвердження наявності у ОСОБА_10 статусу учасника Благодійної організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА».

Так, згідно п.1, 3 Розділу 2 Статуту Благодійної організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА» її засновниками є ОСОБА_17 та ОСОБА_16 .

Фонд може мати крім засновників, інших учасників, що вступили до його складу в порядку, встановленому Статутом.

Відповідно до п.1, 2 Розділу 12 Статуту вищим органом управління Фонду є Загальні збори учасників. Загальні збори учасників є правомочними при наявності більшості учасників Фонду.

Однак, в матеріалах кримінального провадження, а також в клопотанні відсутні відомості щодо кількості учасників Благодійної організації, протокол Загальних зборів Благодійного Фонду «Благодійної Організації «ДрімТім.Одеса» від 14.11.2023 року щодо взяття на поруки ОСОБА_10 , також не містить цієї інформації, підписаний лише двома засновниками Благодійної організації, містить назву юридичної особи яка відрізняється від її назви у Виписці та в Статуті, що перешкоджає встановити правомочність рішення цих зборів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в рішенні від 01.01.2023 року визначено прийняти ОСОБА_10 до складу учасників організації з іншою назвою Благодійного фонду «Благодійна Організація «ДрімТім.Одс».

Колегія суддів звертає увагу, в клопотанні Благодійна організація просить передати ОСОБА_10 , як її учасника, на поруки, та взяття на себе Благодійною організацією обов`язку здійснювати щодо нього заходи виховного характеру протягом строку поруки, зокрема контроль за виконанням своїх безпосередніх трудових обов`язків, перевірку додержання ним правил співжиття в побуті та громадських місцях.

Однак, як було встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_10 не має трудових обов`язків перед Благодійною Організацією «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА».

У судовому засіданні сторона захисту не заперечувала того факту, що до складу вказаної Благодійної організації входять два її засновники та ОСОБА_10 .

Тому, залишається незрозумілим яким чином вказана Благодійна організація (у кількості двох її засновників) може здійснювати контроль за виконанням неіснуючих трудових обов`язків ОСОБА_10 , а також перевірку додержання ним правил співжиття в побуті та громадських місцях.

Крім того, статтею 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» №5073-VI від 05.07.2012 року визначені такі поняття як благодійна організація та благодійна діяльність.

Так, благодійна організація - це юридична особа приватного права, установчі документи якої визначають благодійну діяльність в одній чи кількох сферах, визначених цим Законом, як основну мету її діяльності.

Благодійна діяльність - добровільна особиста та/або майнова допомога для досягнення визначених цим Законом цілей, що не передбачає одержання благодійником прибутку, а також сплати будь-якої винагороди або компенсації благодійнику від імені або за дорученням бенефіціара.

Таким чином, клопотання Благодійної організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», за змістом не узгоджується з приписами ст.47 КК України, оскільки не підтверджено належними доказами, що ОСОБА_10 є членом колективу, який клопоче про передачу на поруки обвинуваченого, а також не зрозуміло яким чином до ОСОБА_10 будуть застосовуватись заходи виховного характеру, зокрема контроль за виконанням ним трудових обов`язків, який не є членом трудового колективу.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку колектив Благодійної організації (зокрема два його засновники) не можуть бути достатньою гарантією належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 , попередження скоєння ним інших кримінальних правопорушень, систематичного застосування щодо нього заходів виховного характеру, оскільки останній не знаходиться під постійним контролем Благодійної організації протягом визначеного часу, зокрема не перебуває в трудових відносинах.

Відповідно до п.6 Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України має умовний характер, а саме: ця особа протягом року з дня передачі на поруки повинна виправдати довіру колективу, не ухилятися від заходів виховного характеру та

не порушувати громадський порядок.

Кримінально-правовим наслідком виконання особою умов передачі на поруки є остаточне звільнення її від кримінальної відповідальності за вчинений злочин після закінчення зазначеного строку (без ухвалення судового рішення), а наслідком недодержання нею хоча б однієї з наведених умов - притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин.

Про те, що особа не виправдала довіру колективу, свідчать: систематичне або грубе порушення нею правил внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, в установі чи організації; невиконання зобов`язань щодо своєї поведінки, взятих на загальних зборах колективу; вчинення нового злочину чи іншого правопорушення тощо.

Ухилення особи від заходів виховного характеру полягає в її намаганні уникнути виховного впливу колективу, залишенні з цією метою місця роботи або навчання та ін.

Тобто, недопустимим є формальне прийняття рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України, а має бути застосовуватись із суворим додержанням вимог КК та КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що однією з обов`язкових умов для звільнення обвинуваченої особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України є щире каяття особи у вчиненому нею злочині невеликої або середньої тяжкості вперше.

Згідно з правовими позиціями викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №166/1065/18) та від 20 серпня 2020 року (справа №750/1503/19), розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність відбувати покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка про визнання особою своєї винуватості, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_8 подала позовну заяву про стягнення із ТДВ «Страхова компанія «Кредо» на її користь страхове відшкодування на суму - 38895,50 грн та моральну шкоду у сумі 1944,77 коп, а всього на загальну суму - 40840,27 грн. Також потерпіла просила стягнути із обвинуваченого ОСОБА_10 на її користь моральну шкоду на суму 448055,23 грн., судові витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн., а всього на загальну суму 453055,23 грн. (а.п.28-47 т.1).

В подальшому, 18.07.2023 року, потерпіла ОСОБА_8 подала до місцевого суду позовну заяву про збільшення позовних вимог про відшкодування матеріального збитку і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та просить стягнути з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» на її користь страхове відшкодування на суму 188186,67 грн. та моральну шкоду на суму 9409,33 грн., а всього на загальну суму 197596 грн. Також потерпіла просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на її користь моральну шкоду на суму 440590,67 грн., судові витрати у виді вартості послуг адвоката на суму 5000 грн., а всього на загальну суму - 445590,67 грн. (а.п.173-178 т.1).

У судовому засіданні місцевого суду потерпіла та її представник заперечували проти задоволення клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідності, у зв`язку із передачею на поруки, наполягаючи на тому, що у обвинуваченого ОСОБА_10 відсутнє щире каяття у скоєному ним кримінальному правопорушенні, оскільки він не вжив заходів для відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі.

З оскарженої ухвали вбачається, що на стадії досудового розслідування на лікування потерпілої обвинувачений сплатив 49450,49 грн., що свідчить про наявність добровільного часткового відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди.

Крім того, місцевий суд вказав, що у судовому засіданні обвинувачений пропонував потерпілій як часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди 2000 доларів США, однак потерпіла від них відмовилась.

У судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_8 повідомила, що обвинувачений лише частково відшкодував їй шкоду за проведення однієї операції, а в подальшому від відшкодування завданої їй шкоди самоусунувся, хоча вона продовжувала лікування та їй було проведено ще дві операції.

Обвинувачений ОСОБА_10 вказав, що після скоєної ним дорожньо-транспортної пригоди, спочатку він спілкувався із сином потерпілої та здійснював перерахування коштів на відшкодування завданої шкоди потерпілій. Однак, в подальшому, потерпіла стала просити сплатити їй значну суму 10000 доларів США, яку він вважає значно завищеною, після чого спілкування та виплати потерпілій припинив, а на меншу суму потерпіла не погоджувалась. Обвинувачений вказав, що за його підрахунками він сплатив потерпілій близько 64000 грн, але місцевим судом документально підтвердженими визнано 49450,49 грн.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до обвинувального акта та оскарженої ухвали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпілій ОСОБА_8 спричинене тілесне ушкодження, а саме: закрита травма лівого колінного суглоба у вигляді внутрішньо суглобового перелому зовнішнього виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламка, яке відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Потерпіла ОСОБА_8 та її представник стверджують, що після ДТП, їй було проведено три операції, зокрема ендопротезування лівого колінного суглобу.

Згідно журналу судового засідання місцевого суду від 15.08.2024 року, обвинувачений ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_14 вказували, що обвинувачений відшкодував збитки потерпілій лише за одну операцію, оскільки за інші їм не було відомо.

Тобто, на час досудового розслідування та судового розгляду в місцевому суді, обвинувачений ОСОБА_10 відшкодував потерпілій, як встановлено судом першої інстанції 49450,49 грн. та в місцевому суді висловлював позицію щодо нібито бажання продовження частково відшкодування збитків потерпілій.

Однак, колегія суддів наголошує, що на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, будь-яких заходів щодо продовження відшкодування збитків обвинувачений не вжив, що не знаходить раціонального пояснення та може свідчити про втрату зацікавленість у компенсації спричиненої шкоди потерпілій.

Апеляційний суд враховує, що потерпіла має право просити про відшкодування тієї суми, на яку вона вважає, що їй було завдано шкоду, з якою обвинувачений вправі не погоджуватись.

Разом з тим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій на суму 49450,49 грн., з урахуванням завданої шкоди її здоров?ю, вочевидь не є достатньою.

Доводи обвинуваченого про те, що потерпіла відмовлялась від отримання відшкодування є непереконливими, оскільки у разі наявності бажання на здійснення такого відшкодування, обвинувачений не був позбавлений здійснити перерахування грошових коштів на банківські реквізити, на які здійснював відшкодування потерпілій раніше.

Тобто, сплативши потерпілій 49450,49 грн. у якості відшкодування за завдану кримінальним правопорушенням шкоду, обвинувачений визнав її достатньою, незважаючи на те, що потерпілій було завдано тілесних ушкоджень середньої тяжкості, вона вимушена лікуватися, в тому числі шляхом оперативних втручань, що призвело до тривалого розладу її здоров?я та часткової втрати працездатності.

Також колегія суддів звертає увагу, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 19.10.2021 року, але як встановлено під час апеляційного розгляду, відшкодування потерпілій обвинувачений здійснював лише під час досудового розслідування, інших підтверджень відшкодування завданої потерпілій шкоди до матеріалів кримінального провадження не долучено та стороною захисту не надано.

Таким чином, потребують ретельної перевірки доводи потерпілої про те, що під час розгляду клопотання про передачу ОСОБА_10 на поруки він проявив нещирість, та не має щирого каяття у скоєному кримінальному правопорушенні, здійснив лише часткове відшкодування завданої їй шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про передачу ОСОБА_10 на поруки, місцевий суд не приділив достатньої уваги обставинам часткового відшкодування шкоди потерпілій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в клопотанні Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА» про передачу на поруки вказана суперечлива інформація, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_10 ніби «повністю відшкодував завдані своїми діями матеріальні збитки», що не підтверджується матеріалами кримінального провадження та не відповідає поясненням учасників судового розгляду.

Верховний Суд у постанові від 21.05.2024 року (справа №443/1255/23), зазначив, що з огляду на системне тлумачення законодавства та судову практику, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у його вчиненні, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного та в готовності нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка про визнання особою своєї винуватості, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. У ч.2 цієї статті визначено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Отже, для визнання щирого каяття як однієї з обов`язкових умов звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд повинен перевірити фактори, які б свідчили про справжність, щирість розкаяння.

Натомість, місцевий суд належно не перевірив наявність щирого каяття обвинуваченого як обов`язкової умови для застосування ст.47 КК України, не спростував доводи потерпілої та його представника щодо нещирості розкаяння ОСОБА_10 , а відтак передчасно постановив рішення про можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Друга судова палата ККС ВС в постанові від 21.05.2024 року в справі №443/1255/23 зазначила, що звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки для її виправлення без фактичного застосування щодо неї заходів кримінально-правової репресії є правом, а не обов`язком суду і є виправданим лише за належної перевірки судом факту справжності щирого каяття як обов`язкової умови застосування ст.47 КК України. Сам факт звернення із клопотанням про передачу особи на поруки імперативного значення для судів не має.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, допущені місцевим судом, які вказують на незаконність оскарженої ухвали місцевого суду.

Так, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, фактично не зазначив в резолютивній частині ухвали свого рішення з посиланням на норми кримінального закону, на підставі якого звільнив обвинуваченого ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України, та передав його на поруки колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», для перевиховання, а також не вказав строк застосування такої передачі на поруки.

Крім цього, в резолютивній частині ухвали, місцевий суд не вказав норми кримінального процесуального закону, на підставі яких закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 , а саме п.1 ч.2 ст.284 КПК, що суперечить вимогам ст. 372 КПК.

Також, резолютивна частина ухвали не містить роз`яснення обвинуваченому ОСОБА_10 передбачених ч.2 ст. 47 КК України наслідків у разі порушення ним умов передачі на поруки, а саме те, що в такому разі він буде притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України. Резолютивна частина ухвали також не містить роз?яснень Благодійній організації її дій, у разі якщо обвинувачений не виправдає довіру колективу, ухилятиметься від заходів виховного характеру чи порушуватиме громадський порядок, зокрема те, що загальними зборами колективу може бути прийняте рішення про відмову від поручительства за взяту ними на поруки особу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржена ухвала суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст.ст. 370, 372 КПК та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд вважає, що встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції при постановленні ухвали, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування ухвали та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч.1 ст.412 КПК, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас згідно положень п.1 ч.1 ст.415 КПК суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, колегія суддів також керується положеннями ч.1 ст.9 КПК, яка регламентує, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

Відповідно до положень ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження та ухвалені рішення допущено порушення загальних засад кримінального провадження, а саме законність, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Частиною 2 та 3 ст. 415 КПК передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Враховуючи наведені вимоги процесуального закону, колегія суддів звертає увагу місцевого суду, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності або відсутності підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідності на підставі ст.47 КК України, мають бути перевірені під час нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду порушення вимог кримінального та кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону, та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 - задовольнити.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.08.2024 року, якою звільнено обвинуваченого ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, передано його на поруки для перевиховання до колективу Благодійної Організації «Благодійний фонд «ДРІМТІМ.ОДЕСА», та закрито кримінальне провадження №0000958 від 20.10.2021 року - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження №0000958 від 20.10.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4