Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/83/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді- ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2023 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Арарат, Вірменія, громадянина України, вірменина, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , без місця реєстрації, проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:

15.05.2009 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, 19.04.2011 року вирок переглянуто Апеляційним судом Кіровоградської області та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років. Звільнився 25.01.2016 року з Петрівської ВК № 49 по відбуттю строку покарання,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано його на підставі ст. 373 ч.1 п.2 КПК України не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 289 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

На думку обвинувачення ОСОБА_10 вказаний злочин скоїв за обставин викладених в обвинувальному акті, а саме 11.06.2022 року точного часу досудовим слідством не встановлено, у ОСОБА_10 , винник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом шляхом обману та зловживання довірою. Достовірно знаючи те, що на автомобільній стоянці поряд з будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , тривалий час знаходиться автомобіль марки ЗАЗ TF698К" державний номерний знак НОМЕР_1 сірого кольору, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 котрий належить ОСОБА_13 , котрим напередодні користувався ОСОБА_10 з дозволу потерпілої. Реалізовуючи свій злочинний умисел спрямований на незаконне заволодіння вище вказаним транспортним засобом, діючи умисно та цілеспрямовано, переслідуючи мету власної наживи, з корисливих спонукань, ОСОБА_10 , маючи свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серія НОМЕР_3 видане 28.10.2021 року, та ключі від замку запалення від, вказаного автомобіля, зателефонував на мобільний телефон потерпілої ОСОБА_13 ) ОСОБА_14 , використовуючи дружні стосунки з останньою, шляхом обману та зловживання довірою під приводом поїздки до міста Кривий Ріг, попросив дати йому вказаний автомобіль на один день, на що ОСОБА_7 . виходячи з довіри до ОСОБА_10 та в помилковій впевненості в добросовісності його дій, погодилась.

Після цього ОСОБА_10 діючи умисно, з автомобільної стоянка, що розташована поряд з будинком, за адресою: АДРЕСА_2 , незаконно заволодів автомобілем марки ЗАЗ TF698K" д.н.з НОМЕР_1 сірого кольору, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , вартість якого відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/112-22/5063-АВ від 21.07.2022 року складає 100 966 гривень 25 копійок, власником якого є ОСОБА_13 та розпорядився ним на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_13 таким чином матеріальної шкоди в розмірі 100 966 гривень 25 копійок.

Таким чином, на переконання обвинувачення ОСОБА_10 , своїми умисними діями, незаконно заволодів транспортним засобом, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України.

За наслідком розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції з огляду на свідчення обвинуваченого, потерпілої, свідків, аналізу та оцінки інших доказів наданих стороною обвинувачення з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку, що надані стороною обвинувачення докази не є достатніми та переконливими для визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 в незаконному заволодінні транспортним засобом.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_10 скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК Україна та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 документально підтверджені процесуальні витрати в порядку ст. 124 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на думку сторони обвинувачення висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та суд безпідставно не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Прокурор вважає, що судом при ухваленні виправдувального вироку стосовно ОСОБА_10 не було дотримано принципів всебічності, повноти, об`єктивності та неупередженості при оцінці показань, наданих в судовому засіданні, потерпілою та свідками. Суд безпідставно не взяв їх до уваги, не в повній мірі зазначив їх у вироку та прийшов до висновку, що ці покази не підтверджують умисних дій обвинуваченого, направлених на незаконне заволодіння транспортним засобом. Натомість, в основу виправдання обвинуваченого покладено власне показання ОСОБА_10 . Крім того, в порушення вимог ст. 374 КПК України суд виправдовуючи ОСОБА_10 , не зазначив підстав для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. В оскаржуваному вироку судом лише перераховані письмові матеріали кримінального провадження, належної оцінки їм не надано, відтак відкинуті судом без зазначення відповідних мотивів.

Сторона обвинувачення вважає, що посилання суду на недоведеність умислу у обвинуваченого ОСОБА_10 на незаконне заволодіння транспортними засобами, оскільки він періодично користувався ним з дозволу і цього разу взяв автомобіль з дозволу потерпілої - є необгрунтованим та не спростовує вини обвинуваченого у вчиненні даного правопорушення, оскільки своєчасність, ефективність та повнота проведених слідчих дій, відображають повну картину фактичних обставин даної справи, які з об`єктивністю підтверджують те, що обвинувачений мав корисливий умисел на його вчинення та безпосередньо реалізував його.

Крім цього, заволодіння транспортним засобом, може бути вчинено шляхом обману, який полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого. Таким чином, обман може мати як активний (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей про певні факти, обставини, події), так і пасивний (умисне замовчування юридично значимої інформації) характер. Змістом обману як способу незаконного заволодіння транспортним засобом можуть бути різноманітні обставини, стосовно яких злочинець вводить в оману потерпілого. Зокрема, це може стосуватися характеристики певних транспортних засобів, зокрема їх кількості, тотожності, дійсності (обман у предметі), особистості винного або інших осіб (обман у особі), певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб тощо.

У даному випадку обвинувачений ОСОБА_10 ввів в оману потерпілу щодо того, що бере автомобіль на певний час в користування, а в реальності розпорядився ним на власний розсуд, залишивши його свідку ОСОБА_15 .

Також, судом зазначено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому судом приймається рішення про необхідність ухвалення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_10 , оскільки не доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Натомість, в резолютивній частині оскаржуваного вироку судом зазначено, що ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 КПК України - не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України вчинене ОСОБА_10 .

Крім того, в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 0001802 від 15.07.2022 стосовно ОСОБА_10 викладено фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими.

Зокрема, зазначено, що ОСОБА_10 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України.

Даний висновок сторони обвинувачення ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 , як безпосередньо підтвердили передання на певний час ОСОБА_10 автомобіля в користування, вимогу повернути автомобіль законному власнику, тобто, ОСОБА_7 , також показання свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні хоч і не підтвердив залишення ОСОБА_10 автомобіля йому в заставу (як ним було зазначено при допиті до досудовому розслідуванні), але підтверджено сам факт залишення автомобіля разом із ключами, страховкою та техпаспортом біля його місця роботи. В подальшому, свідком ОСОБА_15 автомобіль був перегнаний до гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , звідки і був вилучений працівниками поліції.

Крім того, прокурор вважає, що вказаний вирок суду є незаконним, необгрунтованим та є таким, що підлягає скасуванню у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, через неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту та незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, виходячи з наступного.

За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12.10.2023 ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 289 КК України визнано невинуватим та виправдано на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 - не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Таким чином, судом першої інстанції не застосовано норми закону України про кримінальну відповідальність, визначені ч. 1 ст. 289 КК України, які підлягають застосуванню, при визнанні ОСОБА_10 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Крім того, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Належну оцінку показань свідка судом слід віднести до однієї з гарантій справедливого судового розгляду, що є складовою засади доступу до правосуддя та обов`язковості судових рішень, передбаченої ст. 21 КПК України, а також передумовою ухвалення законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення відповідно до вимог ст. 370 КПК України. Зокрема, згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Основними принципами оцінки доказів є всебічність, повнота, об`єктивність та неупередженість. У даному випадку очевидне ігнорування судом при проведенні оцінки доказів показань свідків, які мають істотне значення, є порушенням права на справедливий судовий розгляд та суперечить завданням кримінального провадження, передбаченим у ст. 2 КПК України.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення судом не було дотримано принципів всебічності, повноти, об`єктивності та неупередженості при оцінці показань потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , наданих під час судового засідання. А також безпідставно не взято до уваги письмові матеріали кримінального провадження.

Необґрунтоване виправдання особи у вчиненні кримінального правопорушення не виправдовує легітимних очікувань особи, яка зазнала шкоди та не узгоджується із завданнями кримінального судочинства, та суперечить засадам верховенства права, законності і диспозитивності, що призвело до безкарності винного, а особу, якій завдано шкоду, поставило у становище правової незахищеності.

З наведених підстав прокурор вважає, що вказане є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тому судове рішення підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного прокурор вважає, що вирок Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12.10.2023, яким ОСОБА_10 визнано невинуватим та виправдано на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 КПК України - не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України вчинене обвинуваченим - підлягає скасуванню як незаконний та необгрунтований.

В апеляційній скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 , також просить вирок районного суду щодо ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначити покарання в межах санкції статті. Цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити та стягнути з ОСОБА_10 на її користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. та судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 20 000 грн.

На думку представника потерпілої вирок суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Обгрунтовуючи свої вимоги представник потерпілої зазначає, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, свідчення потерпілої та свідків оцінені неналежно, а їх змістовна частина перекручена і не підтверджуються наявними доказами. При цьому суд взяв до уваги тільки показання самого обвинуваченого та відкинув показання потерпілої та свідків, при тому, що будь-яких доказів стороною захисту на підтвердження невинуватості ОСОБА_10 суду надано не було.

Крім того, в порушення вимог ст. 374 КПК України суд виправдовуючи ОСОБА_10 , не зазначив підстав для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. В оскаржуваному вироку судом лише перераховані письмові матеріали кримінального провадження, належної оцінки їм не надано, відтак відкинуті судом без зазначення відповідних мотивів.

Посилання суду на недоведеність умислу у обвинуваченого ОСОБА_10 на незаконне заволодіння транспортними засобами, оскільки він періодично користувався ним з дозволу і цього разу взяв автомобіль з дозволу потерпілої - є необгрунтованим та не спростовує вини обвинуваченого у вчиненні даного правопорушення, оскільки своєчасність, ефективність та повнота проведених слідчих дій, відображають повну картину фактичних обставин даної справи, які з об`єктивністю підтверджують те, що обвинувачений мав корисливий умисел на його вчинення та безпосередньо реалізував його.

У даному випадку обвинувачений ОСОБА_10 ввів в оману потерпілу щодо того, що бере автомобіль на певний час в користування, а в реальності розпорядився ним на власний розсуд, залишивши його свідку ОСОБА_15 .

Також, судом зазначено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому судом приймається рішення про необхідність ухвалення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_10 , оскільки не доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Натомість, в резолютивній частині оскаржуваного вироку судом зазначено, що ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 КПК України - не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України вчинене ОСОБА_10 .

На думку представника потерпілої є не зрозумілим, у зв`язку із якою підставою, передбаченою ст. 373 КПК України суд прийшов до висновку про необхідність виправдування обвинуваченого ОСОБА_10 .

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність апелянт зазначає наступне.

Так в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 0001802 від 15.07.2022 стосовно ОСОБА_10 викладено фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими. Зокрема, зазначено, що ОСОБА_10 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України.

Даний висновок сторони обвинувачення ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 , як безпосередньо підтвердили передання на певний час ОСОБА_10 автомобіля в користування, вимогу повернути автомобіль законному власнику, тобто, ОСОБА_7 , також показання свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні хоч і не підтвердив залишення ОСОБА_10 автомобіля йому в заставу (як ним було зазначено при допиті на досудовому розслідуванні), але підтверджено сам факт залишення автомобіля разом із ключами, страховкою та техпаспортом біля його місця роботи. В подальшому, свідком ОСОБА_15 автомобіль був перегнаний до гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , звідки і був вилучений працівниками поліції.

Однак, за вироком районного суду ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 289 КК України визнано невинуватим та виправдано на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 - не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Таким чином, судом першої інстанції не застосовано норми закону України про кримінальну відповідальність, визначені ч. 1 ст. 289 КК України, які підлягають застосуванню, при визнанні ОСОБА_10 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Щодо істотних порушеннь вимог кримінального процесуального закону зазначає, що судом не було дотримано принципів всебічності, повноти, об`єктивності та неупередженості при оцінці показань потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , наданих під час судового засідання. А також безпідставно не взято до уваги письмові матеріали кримінального провадження.

З урахуванням викладеного вважає, що вирок стосвно ОСОБА_10 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши суддю доповідача, прокурора, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційні вимоги, обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційних скарг, провівши судове слідство в межах заявленого клопотання, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню задоволенню, з наступних підстав.

В дебатах потерпіла ОСОБА_7 заявила про відмову від апеляційної скарги свого представника, проте, колегія суддів виходячи з приписів ст. 403 КПК України не приймає дану відмову, оскільки у даному провадженні потерпілою апеляційна скарга не подавалась, а її представником клопотання про відмову заявлено не було.

Згідно статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Положеннями ч.2 ст.94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, наданими стороною обвинувачення доказами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 вину не визнав. Пояснив, що потерпіла дійсно надавала йому в користування транспортний засіб, так як її чоловік ОСОБА_17 і він є компаньйонами по бізнесу, крім того потерпіла, на час звернення до поліції з заявою, знала де знаходиться автомобіль. Будь якого прямого умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом шляхом обману та зловживання довірою у нього не було. Вказаний автомобіль завжди експлуатував зі згоди та дозволу потерпілої і завжди повертав, проводив поточний та регламентний ремонт автомобіля, в більшості випадків за власні кошти, в цей раз не повернув вчасно автомобіль то в телефонній розмові повідомив потерпілій де знаходиться автомобіль, бо сам був занятий робочими питаннями, а автомобіль потерпілої був не в робочому стані, та крім того авто не мало пального т.я. в державі були перебої з пальним. Крім того, неодноразово говорив в телефонній розмові потерпілій, щоб забрали автомобліь зі стоянки за яку він самостійно сплачує за надані послуги охорони.

Потерпіла ОСОБА_7 в суді першої інстанції зазначала, що проживає разом з чоловіком ОСОБА_16 11.06.2022 року перебувала разом з чоловіком в себе вдома, близько 16.00 год., на її телефон зателефонував ОСОБА_10 , та запитав, чи не можно взяти на один день належний їй автомобіль марки «ЗАЗ» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . Автомобіль перебув на автомобільній стоянці по АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 пояснив, що йому необхідно було поїхати по своїх справах, на що вона дала її згоду ОСОБА_10 . Він неодноразово брав вказаний автомобіль для своїх потреб, завжди вчасно в обумовлений строк його повертав. У ОСОБА_10 був комплект ключів від вказаного автомобіля, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходилось завжди в автомобілі. 12.06.2022 року близько 17.00 год., зателефонувала на мобільний телефон ОСОБА_10 та запитала коли той поверне автомобіль. І лише після звернення до поліції ОСОБА_10 повернув транспортний засіб.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 , пояснив, що проживає разом з дружиною ОСОБА_18 11.06.2022 року Барсегян попрохав, покористуватись, автомобілем «ЗАЗ» сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить дружині - ОСОБА_18 , яка надала свою згоду, так як ОСОБА_10 дуже часто користувався вказаним автомобілем. З ОСОБА_10 він займався одним бізнесом, а тому автомобіль був джерелом заробітку. Жодного разу, коли ОСОБА_10 , брав автомобіль, завжди отримував його зі згоди дружині, і ніколи незаконного заволодіння транспортним засобом не було. В послідуючому додав, що йому стало відомо, від кого не пам`ятає, що ОСОБА_10 залишив автомобіль в якості залогового майна, кому саме не знає.

Допитаний районним судом свідок ОСОБА_15 , зазначав, що дійсно знайомий з ОСОБА_19 4-5 роки, і перебуває в дружніх відносинах, знає що той займається реалізацією сільськогосподарської продукції, неодноразово надавав в борг грошові кошти. ОСОБА_10 пересувався по місту автомобілем марки «Сенс». З ОСОБА_10 часто бачив чоловіка на ім`я ОСОБА_20 . 11.06.2022 року до нього на роботу завітав ОСОБА_10 , попрохав надати в борг грошей та крім того попросив залишити біля його офісу автомобіль «Сенс», так як автомобіль в технічно несправному стані. Через тиждень він перегнав автомобіль до гаража, бо автомобіль заважав та займав паркомісце біля офісу. Автомобіль не був залоговим майном, по позиченим коштам була складена розписка. Автомобіль забрала поліція через один місяць, відразу після телефонного дзвінка потерпілої.

Крім того, судом першої інстанції досліджено письмові докази по справі, а саме:

Витяг ЄРДР № 0001802 від 15.07.2022 року, згідно якого ОСОБА_10 шахрайським шляхом, під приводом тимчасового користування заволодів автомобілем марки «ЗАЗ TF698К», державний номерний знак НОМЕР_1 сірого кольору, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 котрий перебував на автомобільній стоянці по АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_21 , тим самим спричинив потерпілій матеріальні збитки на загальну суму 3350 дол. США.

Протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 від 14.07.2022 року про заволодіння транспортним засобом.

Свідоцтво про шлюб: ОСОБА_16 та ОСОБА_21 уклали шлюб, прізвище після державної реєстрації дружини ОСОБА_22 .

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «ЗАЗ TF698К» сірого кольору, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 - власник ОСОБА_21 .

Фотокопії переписки.

Фотокопія постанови серії 2АВ № 00204191 про порушення ПДР відносно водія ОСОБА_21 .

Протоколом ОМП від 15.07.2022 року, додаток до нього, оглядом є ділянка місцевості білі будинку: АДРЕСА_4 під. 3, біля одного з гаражів виявлено автомобіль «ЗАЗ TF698К» державний номерний знак НОМЕР_1 сірого кольору, без видимих пошкоджень. В підлокітнику автомобіля виявлено свідоцтво про державну реєстрацію серія НОМЕР_3 та ключ від замка запалення, брилок від сигналізації.

Протокол огляду предметів від 15.07.2022 року яким оглянуто транспортний засіб марки «ЗАЗ TF698К» сірого кольору, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , ключі від замку запалення з брелоком від сигналізації та свідоцтво про державну реєстрацію серія НОМЕР_3 .

Ухвала слідчого судді від 18.07.2022 року про накладення арешту на транспортний засіб марки «ЗАЗ TF698К» сірого кольору, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , ключі від замку запалення з брелоком від сигналізації та свідоцтво про державну реєстрацію серія НОМЕР_3 .

Висновок експерта від 21.07.2022 року якою визначено ринкову вартість автомобіля «ЗАЗ TF698К», реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 11.06.2022 року становить 100966, 25 грн.

Фотокопія розписки датована 11.06.2022 року, складена ОСОБА_10 про те що він отримав в від ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 12500 грн.

Аналізуючи вищенаведені докази суд першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку, що винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, не доведена.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки надані стороною обвинувачення докази, які, як кожен окремо, так і у своїй сукупності не доводять події кримінального правопорушення інкриміновані органом досудового розслідування обвинуваченому. Зокрема покази обвинуваченого, потерпілої та свідків, письмові докази надані стороною обвинувачення не підтвердили обставини зазначені в обвинувальному акті, при цьому показання потерпілої ОСОБА_7 не є достатніми та переконливими для визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 в незаконному заволодінні транспортним засобом.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_10 надав покази про те, що вказаним автомобілем він користувався фактично з його покупки, оскільки у ОСОБА_23 був позбавлений права керування, а ОСОБА_24 взагалі не мала водійського посвідчення. Автомобіль використовувався ним та ОСОБА_25 для роботи близько року. Зберігався автомобіль, як у нього так і у власників. Регламентні технічні роботи з ремонту та обслуговування автомобіля він проводив також за свої кошти. Даний автомобіль використовувся ним майже постійно з дозволу ОСОБА_26 та ОСОБА_27

11.06.2022 він з ОСОБА_25 виїзджали за місто та повернулись 12.06.2022 близько 06 год. ранку. Протягом дня він їздив по місту у справах. Автомобіль мав технічні несправності з гальмівною системою. Він приїхавши до ОСОБА_28 , з яким ОСОБА_27 також був знайомий, залишив його на паркові біля офісу ОСОБА_28 та сказав останньому, що забере автомобіль або він або ОСОБА_27 , при цьому ключі від авто він залишив ОСОБА_29 . Реєстраційні документи знаходились в автомобілі. Про те, що автомобіль знаходиться на паркові біля офісу ОСОБА_28 він повідомив ОСОБА_30 .

Також додав, що він дійсно брав гроші у борг у ОСОБА_28 про що написав розписку, проте, заперечив, що це пов`язано з залишенням автомобіля.

Потерпіла ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції пояснила, що 11.06.2022 року на її телефон зателефонував ОСОБА_10 , та запитав дозволу взяти автомобіль та пояснив, що йому необхідно було поїхати по своїх справах, на що вона дала її згоду ОСОБА_10 . Він неодноразово брав вказаний автомобіль для своїх потреб, завжди вчасно в обумовлений строк його повертав. Коли він телефонував її чоловіку та питав дозволу на користування автомобілем, то її чоловік завжди запитував у неї. У ОСОБА_10 був комплект ключів від вказаного автомобіля, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходилось завжди в автомобілі. 12.06.2022 року близько 17.00 год., вона зателефонувала на мобільний телефон ОСОБА_10 та запитала коли той поверне автомобіль. Проте, телефон був відключений. Вона неодноразово телефонувала йому та писала повідомлення з приводу повернення автомобіля. І лише після звернення до поліції ОСОБА_10 повернув транспортний засіб.

Допитаний свідок ОСОБА_16 пояснив, що знає ОСОБА_31 більше п`яти років, працюють разом. Автомобіль, який належить його дружині ( ОСОБА_7 ), він з обвинуваченим використовують у своїй роботі. ОСОБА_10 , в тому числі, і використовував автомобіль і у власних справах. Жодного разу, коли ОСОБА_10 , брав автомобіль, завжди отримував його зі згоди дружині, і ніколи незаконного заволодіння транспортним засобом не було. В той день коли ОСОБА_10 в обумовлений строк не повернув автомобіль, він почав йому телефонувати. Левон повідомив, що автомобіль зламався. Через кілька днів обвинувачений йому зізнався, що йому для роботи невистачало коштів та він його комусь залишив у залог. Потім зізнався, що залишив автомобіль у ОСОБА_28 та пообіцяв його забрати. В цей час його дружина знайшла номер телефону ОСОБА_28 , якого вона знала через інших знайомих, та зателефонувала йому. В телефоній розмові він повідомив, що ОСОБА_32 заклав йому автомобіль та невіддасть його допоки ОСОБА_33 не поверне кошти. Після цього його дружина звернулась до поліції із заявою, після чого автомобіль був вилучений у ОСОБА_29 .

В суді апеляційної інстанції не представилось можливим допитати ОСОБА_15 , оскільки останній на неодноразові виклики до суду не з`явився. У поданій заяві зазначив, що підтримує свої покази надані районному суду. Застосовані приводи до свідка ОСОБА_15 , залишились без виконання. Також на свідка було кілька разів накладено грошове стягнення. Проте, вжиті заходи не принесли відповідного результату та не вплинули на можливість допитати свідка ОСОБА_15 в апеляційному суді.

Також, під час судового слідства за клопотанням сторони обвинувачення судом апеляційної інстанції досліджено письмові докази по справі, а саме:

протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_7 від 14.07.2022;

скріншоти переписки потерпілої ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ;

постанову про визнання речовим доказом оптичного диску DVD-R білого кольору, на якому міститься інформація з камер відеоспостереження;

протокол огляду предмету від 19.07.2022, згідно якого предметом огляду являється оптичний диск DVD-R білого кольору, на якому міститься інформація а саме: копії фотозображень з відеокамер відомчої системи відеоспотереження та відеоаналітики ГУНП в Кіровоградській області, на яких було зафіксовано автомобіль ЗАЗ TF698K д.н.з. НОМЕР_1 у період часу з 00.00 11.06.2022 р. по 00.00 15.07.2022 з додатками.

Згідно ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; ...

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладаються на слідчого, прокурора.

Так, в обґрунтування винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, сторона обвинувачення посилається на докази (які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні ), а саме покази потерпілої ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 , письмові докази, які на переконання обвинувачення підтверджують мету наживи, корисливі спонукання, ОСОБА_10 , в наслідок чого останній незаконно заволодів автомобілем марки ЗАЗ TF698K" д.н.з НОМЕР_1 та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди.

Проте, такі доводи не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також такі твердження сторони обвинувачення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Зокрема покази потерпілої та свідка ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_10 залишив автомобіль у якості залогу за запозичені кошти - заперечив обвинувачений. Крім того, вказану обставину категорично заперечував і свідок ОСОБА_15 , який пояснив, що ОСОБА_10 і раніше у нього займав гроші. При цьому зазначав, що позика грошових коштів не була пов`язана з залишенням біля його офісу автомобіля марки ЗАЗ TF698K" д.н.з НОМЕР_1 . Надані стороною обвинувачення письмові докази, як кожен окремо, так і у своїй сукупності, також не підтверджують винуватість ОСОБА_10 у пред явленому обвинуваченні.

При цьому, колегія суддів бере до уваги норми ч. 2 ст. 94 КПК України, згідно якої жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Таким чином, всупереч доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає рішення суду першої інстанції про ухвалення відносно ОСОБА_10 виправдувального вироку є правильним.

Докази надані стороною обвинувачення, як самі по собі, так і в сукупності не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті, а саме те, що ОСОБА_10 , своїми умисними діями, незаконно заволодів транспортним засобом, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Нормами ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Положеннями ст.84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Кожен доказ, яким суд обґрунтовує своє рішення, має бути належним та допустимим.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції який, зважаючи на усе раніше викладене, правильно дійшов висновку, що висунуте ОСОБА_10 обвинувачення за ч.1 ст.289 КК України є припущенням, оскільки не знайшло свого підтвердження дослідженими під час судового розгляду доказами та не доведене стороною обвинувачення поза межами розумного сумніву, а тому на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України суд правильно ухвалив за цим обвинуваченням виправдувальний вирок у зв`язку із недоведеністю вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.

Виходячи з наведеного є безпідставними доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Не приймаються також і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом лише перераховані письмові матеріали кримінального провадження без надання їм належної оцінки. Зокрема з мотивувальної частини вироку убачається, що суд першої інстанції надав оцінку усім доказам по справі у тому числі і письмовим, та прийшов до обґрунтованого висновку, що вони не підтверджують те, що обвинувачений шахрайським шляхом, чи шляхом обману та зловживання довірою заволодів автомобілем потерпілої ОСОБА_7 .

В апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілої просять скасувати виправдувальний вирок суду першої інстанції і ухвалити щодо ОСОБА_10 обвинувальний вирок, проте не вказують на фактичні обставини кримінального правопорушення, які на їх думку підтверджують наявність в діях обвинуваченого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а також не вказано якими доказами підтверджується винуватість обвинуваченого.

При цьому колегія суддів враховує роз`яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, де вказано про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Не заслуговують на увагу і апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку та його резолютивній частині зазначив різні підстави виправдування обвинуваченого. Зокрема, суд вірно зазначив у мотивівальній частині вироку, що не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України вчинене ОСОБА_10 . Вказаний висновок зазначений і у резолютивній частині судового рішення. Тобто, підставою для ухвалення виправдувального вироку є не доведення, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Між тим колегія суддів також зауважує, що відповідно до пункту 1 примітки до статті 289 КК України, незаконним заволодінням транспортним засобом вважається умисне протиправне вилучення транспортного засобу з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі.

Таке заволодіння дійсно може бути вчинено таємно чи відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства чи погроз. Закінченим злочин вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися унаслідок запуску двигуна чи буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Під час судового розгляду встановлено, що автомобіль був добровільно переданий ОСОБА_10 власницею. Йому добровільно були передані реєстраційні документи на цей автомобіль та ключі від нього. Ці обставини ніким із учасників кримінального провадження не заперечуються, та підтверджуються власне самою потерпілою та свідком ОСОБА_16 .

Крім того, колегія суддів зауважує, що суб`єктивна сторона цього злочину полягає у прямому умислі. Особа розуміє, що протиправно заволодіває транспортним засобом, усвідомлює вильну небезпеку цього діяння і бажає його вчинити. Якщо особа допустила фактичну помилку і вважала, що завдяки її службовому стану або дружнім стосункам чи на правах родича, вона має право користуватися транспортним засобом, то відповідальність за цією статтею не настає. Також, суб`єктом цього злочину у судовій практиці не визнають членів сім`ї власника або законного користувача транспортного засобу, тощо.

За змістом пункту 2.2 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 11 лютого 2009 року; в редакції постанови Кабінету Міністрів № 1029 від 26 вересня 2011 року власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом.

Викладені обставини свідчать про те, що за встановлених в судовому засіданні обставин, ОСОБА_10 не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, оскільки саме за волі власника йому був переданий транспортний засіб, доказом чого було наявність у нього реєстраційного документа на цей транспортний засіб.

Отже за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, у суду відсутні підстави для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, підстав для зміни чи скасування такого судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4