ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/9728/23 (1-кс/953/5399/24) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/882/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000867 від 28.07.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.3 ст. 332 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000867 від 28.07.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.3 ст. 332 КК України, про арешт майна. Накладено арешт шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження на майно, яке вилучене 17.07.2024 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , та яке належить на праві власності ОСОБА_8 :

- мобільний телефон ТМ «REDMI 9Pro», ІМЕІ-1 № НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 № НОМЕР_2 з сім-картою оператора мобільного зв`язку України з номером НОМЕР_3 та з сім-картою оператора мобільного зв`язку України з номером НОМЕР_4 ;

- USB картка торгівельної марки «Transcend» об`ємом пам`яті 8 ГБ у корпусі білого кольору з інформацією в електронному вигляду;

- USB картка торгівельної марки «Transcend» об`ємом пам`яті 16 ГБ у корпусі чорного кольору з інформацією в електронному вигляду;

- грошові кошти загальною сумою 50 Євро;

- грошові кошти загальною сумою 9735 доларів США.

Місцем зберігання арештованого майна визначено за органом досудового розслідування СУ ГУНП в Харківській області.

Зобов`язано прокурора після зняття інформації з мобільного телефону ТМ «REDMI 9Pro», ІМЕІ-1 № НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 № НОМЕР_2 з сім-картою оператора мобільного зв`язку України з номером НОМЕР_3 та з сім-картою оператора мобільного зв`язку України з номером НОМЕР_4 ; USB картки торгівельної марки «Transcend» об`ємом пам`яті 8 ГБ у корпусі білого кольору з інформацією в електронному вигляду; USB картки торгівельної марки «Transcend» об`ємом пам`яті 16 ГБ у корпусі чорного кольору з інформацією в електронному вигляду; передати це майно на відповідальне зберігання Подгорних ОСОБА_9 у разі її згоди.

Попереджено Подгорних ОСОБА_10 про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

На зазначену ухвалу слідчого судді, представник власника майна -адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 посилався на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, постановлена при неповноті судового розгляду. Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказував на істотні порушення кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000867 від 28.07.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч. 2 ст. 332 КК України.

19.07.2024 прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна по вказаному кримінальному провадженню, а саме, просив накласти арешт на майно, яке було вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проведення подальшого досудового розслідування, забезпечення збереження речових доказів, шляхом заборони їх відчуження, розпорядження та користування. В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що це майно, відповідно до постанови слідчого, є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні та мається необхідність проведення ряду експертних досліджень та інших процесуальних дій з вилученим майном.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 рокунакладено арешт на майно, яке було зазначено у клопотанні прокурора.

Постановляючи таке рішення, суд першої інстанції мотивував це тим, що вилучене майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Встановив також те, що прокурором доведено необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки вилучене під час обшуку майно, враховуючи кваліфікацію злочину за ч. 1 ст. 366, ч.3 ст. 332 КПК України, може бути предметом доказування.

Зокрема, відповідно до відомостей ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2024 року (арк. 10-11), надано дозвіл слідчим СУ ГУНП в Харківській області, які входять до складу слідчої групи у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000867 від 28.07.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.3 ст. 332 КК України, на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Подгорних ОСОБА_9 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання і вилучення речей і документів, а саме: копії та/або оригінали підроблених медичних документів щодо направлення осіб для отримання групи інвалідності; чорнові записи; копії та/або оригінали підроблених медичних документів щодо проходження стаціонарного/амбулаторного лікування; мобільний телефон з сім-картою НОМЕР_3 , яким користується ОСОБА_8 , печатки, штампи ТОВ «Медичний центр Бонамед», грошові кошти здобуті незаконним шляхом.

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 17 липня 2024 року (арк. 18-19), визнано речовими доказами у цьому кримінальному провадженні мобільний телефон ТМ «REDMI 9Pro», ІМЕІ-1 № НОМЕР_1 , ІМЕІ-2 № НОМЕР_2 з сім-картою оператора мобільного зв`язку України з номером НОМЕР_3 та з сім-картою оператора мобільного зв`язку України з номером НОМЕР_4 ; USB картка торгівельної марки «Transcend» об`ємом пам`яті 8 ГБ у корпусі білого кольору з інформацією в електронному вигляду; USB картка торгівельної марки «Transcend» об`ємом пам`яті 16 ГБ у корпусі чорного кольору з інформацією в електронному вигляду; грошові кошти загальною сумою 50 Євро; грошові кошти загальною сумою 9735 доларів США.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, вказане майно відповідає критеріям, зазначеним в ч. 3 ст. 170 КПК України та підлягає арешту для запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором доведено існування обставин, які передбачені п.1 ст. 170 КПК України, а тому, клопотання прокурора відповідає вищезазначеним нормам закону і підлягає задоволенню. Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Існують ризики того, що у разі не накладення арешту можливо відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Майно підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

В апеляційній скарзі, а також в судовому засіданні представник власника майна зазначав, що власник майна отримує стабільну та високу заробітну плату, а також пенсію, а тому вказував, що вилучена при обшуку сума коштів є співмірною з рівнем доходів, а тому у сторони обвинувачення не було підстав для вилучення цих грошових коштів.

Однак, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянт не надав будь-яких фактичних відомостей про те, що грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_8 вилучені під час обшуку належать саме їй. Не міститься таких відомостей і в матеріалах цього провадження.

Поряд з цим, колегія суддів дійшла висновку, що найдієвішим способом забезпечення цього провадження є заборона саме на відчуження, розпорядження та користування цим майном.

Колегія суддів також встановила, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є необхідним на цьому етапі кримінального провадження і є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту згідно положень ст. 174 КПК України, за наявністю правових підстав.

Посилання адвоката ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Колегія суддів, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, належить врахувати, що клопотання було направлено до суду поштовою кореспонденцією. Відповідно до відомостей трек-номеру поштового відправлення (арк. 21) вбачається, що клопотання було направлено прокурором до слідчого судді 19.07.2024 року, тобто у строк, передбачений ч.5 ст. 171 КПК України, що вочевидь спростовує такі суб`єктивні твердження апелянта.

Крім того, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, учасниками судового провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 рокузалишити без змін.

Роз`яснити третім особам, які вважають, що їх права порушені внаслідок накладення арешту на майно про можливість звертатися до слідчого судді з відповідними клопотаннями про скасування арешту майна в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді