Номер провадження: 11-сс/813/1125/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави в кримінальному провадженні №0000066 від 21.06.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин України, не одружений, має середню освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

-20.06.2022 року засуджений Київським районним судом міста Одеси, за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.1,2 ст. 190 КК України, відповідно до ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.02.2023 року вказаний вирок скасовано в частині визнання винуватим та засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст.190 КК України, а також в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , а кримінальне провадження №0000810 в частині обвинувачення за ч.1 ст.190 КК України закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України та звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

встановив:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000066 від 21.06.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, за підозрою ОСОБА_8 за фактом вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про службу безпеки України» , Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про службу безпеки України», до органів Служби безпеки України приймаються на конкурсній, добровільній і договірній основі громадяни України, здатні за діловими та моральними якостями, освітнім рівнем і станом здоров`я ефективно виконувати службові обов`язки. Критерії професійної придатності, зокрема юридичної обізнаності, визначаються кваліфікаційно-нормативними документами, які затверджуються Головою Служби безпеки України.

Стосовно осіб, які претендують на службу в органах Служби безпеки України, за їх письмовою згодою проводиться спеціальна перевірка в порядку, встановленому Законом України «Про запобігання корупції».

Особи, які претендують на службу в органах Служби безпеки України, до призначення на відповідну посаду подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», та зобов`язані повідомити керівництву органу, на посаду в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких їм осіб.

Співробітники Служби безпеки України зобов`язані подавати щороку до 1 квітня декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», а також дотримуватися інших вимог фінансового контролю, передбачених зазначеним Законом.

На співробітників Служби безпеки України поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Незважаючи на обізнаність з вимогами наведених нормативно-правових актів, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, вчинив злочини у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг за наступних обставин.

У січні 2024 року ОСОБА_8 познайомився з інспектором Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_10 .

В ході спілкування ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_10 , що він є співробітником Управління Служби безпеки в Одеській області, у зв`язку із чим ОСОБА_10 може звертатися до нього, у тому числі, з питань працевлаштування до органів СБ України.

В подальшому, у червні 2024 року, до ОСОБА_10 звернувся його знайомий ОСОБА_11 , який будучи обізнаним, що ОСОБА_10 є співробітником поліції, спитав про наявність у нього знайомих, які можуть надати консультації щодо порядку вступу на службу до органів УСБ України в Одеській області, а також вимог які висуваються до кандидата, порядку подачі документів для участі у конкурсі та переліку документів, необхідних для участі у такому конкурсі.

У свою чергу, ОСОБА_10 згадав про знайомого ОСОБА_8 , який представлявся співробітником УСБ України в Одеській області та зателефонував йому, щоб запитати, чи зможе він проконсультувати ОСОБА_11 з питань працевлаштування до органів СБ України.

З цього часу у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення шляхом одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, а саме на службових осіб УСБ України в Одеській області, щодо прийняття на службу до органів УСБ України в Одеській області ОСОБА_11 .

В ході розмови ОСОБА_8 , повідомив ОСОБА_10 , що він може здійснити вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, а саме на службових осіб УСБ України в Одеській області, щодо прийняття ОСОБА_11 на службу до органів УСБ України в Одеській області

Разом з цим, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_10 , що ОСОБА_11 повинен буде надати йому, ОСОБА_8 , неправомірну вигоду у виді грошових коштів на загальну суму 10000 (десять тисяч) доларів США, за здійснення ним впливу на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, а саме на службових осіб УСБ України в Одеській області, щодо прийняття ОСОБА_11 на службу до органів УСБ України в Одеській області, оскільки, в іншому випадку, ОСОБА_8 штучно створить умови, за яких ОСОБА_12 взагалі не зможе вступити на службу до УСБ України в Одеській області. При цьому, ОСОБА_8 повідомив, що грошові кошти необхідно буде надавати частинами у безготівковій формі шляхом банківських переказів на картки та рахунки, які ОСОБА_8 надасть пізніше.

В подальшому, 02.07.2024, ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Одеса, висунув ОСОБА_10 вимогу щодо необхідності передати йому грошові кошти у сумі 10000 (десять тисяч) грн. за здійснення ним впливу на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, а саме на службових осіб УСБ України в Одеській області , щодо прийняття ОСОБА_11 на службу до органів УСБ України в Одеській області.

При цьому, з метою конспірації протиправної діяльності, шляхом уникнення особистої зустрічі з ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , ОСОБА_8 визначив, як спосіб отримання неправомірної вигоди для себе, здійснення транзакції грошових коштів у сумі 10000 (десять тисяч) грн. на банківську карту № НОМЕР_1 .

В свою чергу, ОСОБА_10 , діючи під контролем правоохоронних органів, відповідно до вимоги ОСОБА_8 , 03.07.2024 перебуваючи по АДРЕСА_3 , через банківський термінал самообслуговування «ПриватБанк» здійснив транзакцію грошових коштів в сумі 10 000 (десять тисяч) грн., на банківську карту № НОМЕР_1 , реквізити якої були надіслані йому безпосередньо ОСОБА_8 у текстовому повідомленні Інтернет-месенджеру «WhatsApp» з абонентського номеру НОМЕР_2 . Надалі під час чергової телефонної бесіди ОСОБА_8 , підтвердив факт одержання вищевказаних грошових коштів.

03.07.2024, після одержання грошових коштів в сумі 10000 (десять тисяч) грн., ОСОБА_8 , конспіруючи свою протиправну діяльність, здійснив телефонний дзвінок за допомогою Інтернет-месенджеру «WhatsApp» ОСОБА_10 , та повідомив, що для успішного проходження військово-лікарської комісії при працевлаштуванні на службу до УСБ України в Одеській області, ОСОБА_11 у найближчій час має передати йому 2000 доларів США. При цьому, продовжуючи вчиняти конспіраційні заходи, для унеможливлення притягнення до кримінальної відповідальності, наголошуючи про свою належність до військовослужбовців СБУ, уникаючи особистої зустрічі з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_8 під час телефонної розмови висунув ОСОБА_10 вимогу, що вказана сума грошових коштів має бути передана частинами, у безготівковій формі на визначену ним банківську карту.

У подальшому, 08.07.2024 близько 16 год. 00 хв., перебуваючи в автомобілі Hyundai Sonata із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_3 , який був припаркований за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 , конспіруючи свою протиправну діяльність, здійснив телефонний дзвінок за допомогою Інтернет-месенджеру «WhatsApp» ОСОБА_10 , в ході якого повідомив номер банківської карти № НОМЕР_4 , при цьому висунувши усну вимогу щодо необхідності зарахування на вказану карту суми грошових коштів, еквівалентної 1 000 (одній тисячі) доларів США. При цьому, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_10 , що у разі не надання вказаної незаконної грошової винагороди, він створить штучні умови, за яких ОСОБА_12 взагалі не зможе вступити на службу до УСБ України в Одеській області.

Після цього, 08.07.2024 о 16.25 год., ОСОБА_12 , діючи під контролем правоохоронних органів, перебуваючи у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 5, діючи відповідно до вимог ОСОБА_8 , за допомогою банківського терміналу самообслуговування «ПриватБанк» здійснив транзакцію грошових коштів у сумі 21000 (двадцять одна тисяча) грн. на банківську карту № НОМЕР_4 , а також о 16.31 год., з того самого терміну здійснив повторну транзакцію грошових коштів у сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. на банківську карту № НОМЕР_4 , реквізити якої були надані раніше безпосередньо ОСОБА_8 .

Після чого, ОСОБА_10 на виконання вимог ОСОБА_8 , здійснив аудіо-дзвінок в Інтернет-месенджері «WhatsApp» на абонентський номер НОМЕР_2 та повідомив ОСОБА_8 про факт передачі йому грошових коштів шляхом здійснення транзакції на визначену ним банківську карту. В свою чергу, ОСОБА_8 , переконавшись у надходженні грошових коштів, підтвердив вказаний факт, після цього був затриманий співробітниками правоохоронних органів.

08.07.2024 року ОСОБА_8 затриманий в порядку ст.208 КПК України.

09.07.2024 року ОСОБА_8 повідомлений про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України зща кваліфікуючими ознаками - одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.

10.07.2024 року старший слідчий СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 звернувся до слідчого судді з погодженим прокурором ОСОБА_15 клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави у розмірі прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено частково клопотання органу досудового розслідування та ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави в розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 908 400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста), з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри висунутої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, з посиланням на долучені слідчим докази; доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК: може ухилитися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків або інших учасників кримінального провадження; вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити аналогічне кримінальне правопорушення. Врахувавши обставини кримінального провадження та особу підозрюваного, який за версією органу досудового розслідування вчинив тяжкий злочин, то слідчий суддя дійшов до висновку, що застава в розмірі 300 прожиткового мінімуму для працездатних осіб зможе забезпечити виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді домашнього арешту, або заставу у відповідності до майного стану підозрюваного.

Захисник вказує про необґрунтованість висунутої підозри та відсутність ризиків. Вважає, що прокурором не доведено, що до підозрюваного не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою. Захисник також зазначає, що визначений судом розмір застави є непомірним для підозрюваного та не відповідає принципу пропорційності та співрозмірності.

Апеляційний розгляд проведено без участі підозрюваного ОСОБА_8 , який не звертався з клопотанням про забезпечення його участі, однак за участю його захисника - адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя в цілому дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

З вищевикладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в цілому правильно врахував обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, а також правильність кваліфікації органом досудового розслідування його дій, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра можливої причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому дій.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, колегія суддів дійшла висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкриміновані йому дії. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Більш того, захисником не було оскаржено повідомлення про підозру у відповідності до вимог п.10 ч.1 ст.303 КПК.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбаченого ст.177 КПК, який зазначений в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 , апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки він на даний час підозрюється, у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, з конфіскацією майна.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, слідчий суддя обґрунтовано визнав доведеним існування ризику впливу підозрюваного на інших учасників кримінального провадження (п.3 ч.1 ст.177 КПК), оскільки на даній стадії підозрюваному відомі всі дані свідків, а також інших учасників кримінального провадження та перебуваючи на волі, він може вдатися спроб впливу на вказаних осіб.

Вчинення дій, визначених п.5 ч.1 ст.177 КПК підозрюваним також не виключається, оскільки він будучи на іспитовому строці за вироком суду, вчинив нове кримінальне правопорушення, що свідчить про його схильність до можливого вчинення іншого кримінального правопорушення.

Доводи сторони захисту про можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки зазначений запобіжний захід, з великою вірогідністю може виявитися нездатним гарантувати запобігання встановленому ризику.

Твердження захисника про наявність міцних соціальних зв`язків, апеляційний суд враховує, але зазначає, що наведені обставини не були стримуючим фактором, щодо не вчинення незаконних дій, які інкримінуються підозрюваному.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного та сама підозра у вчиненні інкримінованих ОСОБА_8 дій, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу.

Водночас колегія суддів визнає слушними доводи захисника щодо необґрунтованості рішення слідчого судді в частині визначення розміру застави, з огляду на таке.

Так, ч.5 ст.182 КПК визначено, що розмір застави до особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За наведених обставин, слідчим суддею визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави поза межами п.2 ч.5 ст.182 КПК, оскільки підозрюваному інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, який відповідності до приписів ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Не зважаючи на вказані обставини, слідчий суддя визначив підозрюваному розмір застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908400 грн, але жодним чином не мотивувавши свого рішення.

Згідно положень ст. 182 КПК України та практики Європейського суду з прав людини згідно яких уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа.

Крім того, апеляційний суд враховує висновки викладені в 2-ому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022 року, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (див. пункт 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру.

При цьому, зважаючи на відсутність доказів сторони обвинувачення щодо майнового стану підозрюваного, а також відсутності доведеності прокурором існування виключних обставин, які б слугували підставами для визначення розміру застави у розмірі, який перевищує визначений процесуальним законом, а також не врахування слідчим суддею майнового стану підозрюваного, який з моменту постановлення оскарженої ухвали не спромігся внести заставу, колегія суддів вважає, що визначений розмір застави можна розцінювати як непомірний.

Колегія суддів вважає, що в даному кримінальному провадженні, з урахуванням правової кваліфікації злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , слідчий та прокурор не мали права ініціювати перед слідчим суддею визначення застави в розмірі, який перевищує 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без належного обґрунтування, а слідчий суддя, відповідно, не мав законних підстав для визначення розміру застави, більшого ніж визначений положеннями ч.5 ст.182 КПК.

За таких обставин, враховуючи недотримання органом досудового розслідування вимог процесуального закону при зверненні з клопотанням про обрання запобіжного заходу, а слідчим суддею при ухвалені оскарженого рішення, колегія суддів, враховуючи дані про особу підозрюваного, визнає слушними доводи сторони захисту в частині необґрунтованого визначення розміру застави, що є підставою для скасування ухвали слідчого судді, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Скасовуючи ухвалу слідчого судді та ухвалюючи нове рішення за результатами розгляду клопотання слідчого, при визначенні розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, апеляційний суд керується положеннями ч.5 ст.182 КПК.

Апеляційний суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого на даному етапі досудового розслідування підозрюється ОСОБА_8 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки підозрюваного, який за версією органу досудового розслідування вчинив тяжкий злочин.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір застави в межах ч.5 ст.182 КПК, який буде стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави в максимальному розмірі, передбаченому ч.5 ст.182 КПК, з покладенням на підозрюваного обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000066 від 21.06.2024 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 , погодженого прокурором відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 а запобіжного заходу у виді триманні під вартою, з визначенням розміру застави.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 05.09.2024 року.

Визначити підозрюваному ОСОБА_8 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України,у виді 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів доходів громадян, у сумі 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321 ; Код банку отримувача (МФО) 820172 ; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 01.08.2024 року; Заставна сума за підозрюваного ОСОБА_8 (номер провадження суду апеляційної інстанції

№11-сс/813/1125/24; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Підозрюваний ОСОБА_8 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді та суду за першою вимогою;

2) не відлучатися із м. Одеси без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді та суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю та суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватись від спілкування зі свідками та іншими учасниками у даному кримінальному провадженні, визначеними слідчим або прокурором;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави, слідчий суддя вирішує питання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду в частині запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на підозрюваного обов`язків становить до 05.09.2024 року.

Копію ухвали невідкладно надіслати до ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4