Справа № 454/1920/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/813/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 23 липня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 23 липня 2024 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , змінено на домашній арешт, цілодобово, строком на 2 місяці, починаючи з 23 липня 2024 року по 20 вересня 2024 року, включно.

Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою; не залишати місця свого постійного проживання, а саме: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів без визначення застави.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що суд підтвердив наявність обґрунтованої підозри та ризиків, наведених прокурором, проте, незважаючи на попередньо встановлені обставини, за відсутності будь-якого додаткового спростування зі сторони захисту, змінив запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Стверджує, що покликання суду на те, що в ході судового розгляду було встановлено обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження, а тому дослідження таких доказів може зайняти тривалий час, а тримання під вартою обвинуваченого увесь цей час порушуватиме його права та свободи не відповідає дійсності, оскільки судовий розгляд фактично не розпочався, прокурором обвинувальний акт не оголошувався. Окрім цього, апелянт звертає увагу, що учасниками провадження не заявлялись клопотання про встановлення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та судом, відповідно, не приймалася з даного приводу ухвала.

Також прокурор вказує що судом не обґрунтовано належним чином у чому полягає міцність соціальних зв`язків ОСОБА_7 , не враховано, що останній неодноразово притягувався за вчинені тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини із застосуванням насильства.

Звертає увагу, що обвинувачений та його захисник лише висловили свою думку щодо недоцільності продовження троку тримання під вартою, при цьому жодних клопотань з цього приводу не подавали та такі прокурору для ознайомлення не надавалися.

Зазначає, що стороною захисту не надано, а судом не досліджувалися жодні нові докази чи обставини, що зменшують наведені ризики.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які вважають рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали клопотання та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону суд при постановленні оскарженої ухвали дотримався в повному обсязі.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Сокальського районного суду Львівської області знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000018 від 10.01.2020 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова щодо ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. .

Нормами ч. 2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Положення ст. 199 КПК України регулюють порядок продовження строку тримання під вартою, зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя (а відповідно під час судового розгляду суд) зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Частинами першою-другою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Суд враховує, що пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Відповідно до п.51 рішення ЄСПЛ № 12369 від 26 червня 1991 року по справі «Латальє проти Франції» «…Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд зазначив, що сам по собі факт вчинення інкримінованого кримінального правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду (а такі прокурором суду надані не були), переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що у ОСОБА_7 наявні міцні соціальні зв`язки, має на утриманні цивільну дружину, позитивно характеризується за місцем проживання та реєстрації.

Щодо перебування ОСОБА_7 у розшуку, про що зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі, то у матеріалах провадження відсутні докази того, що останній під час досудового розслідування отримував будь-які поштові повідомлення.

Як повідомив ОСОБА_7 у суді першої та апеляційної інстанцій, йому не було відомо, що органи досудового розслідування його розшукують. Стверджує, що жодного наміру ухилятися від суду у нього немає.

При цьому прокурором на сьогодні не надано жодного належного та допустимого доказу того, що застосування до ОСОБА_7 унеможливить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Суд першої інстанції перевірив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість змінити запобіжний захід на більш м`який, зокрема домашній арешт цілодобово, і зазначені обставини підтверджені достатніми даними, які досліджені та оцінені судом у судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджуються з рішенням суду та вважає, що прокурор не довів обставин, які б слугували підставою для обмеження права обвинуваченого на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту.

Доводи, на які послався в апеляційній скарзі прокурор, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки були враховані судом при прийнятті рішення.

Порушень правових позицій Європейського суду з прав людини чи істотних порушень кримінального процесуального закону апеляційним переглядом не встановлено.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, а отже підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора немає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 23 липня 2024 року щодообвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4