САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1321/24
Провадження № 1-кп/726/102/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

адвоката-захисника: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці кримінальне провадження № 0000157 від 04.10.2022 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітнього сина, зереєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , солдата військової служби за контрактом, який на час інкримінованих йому злочинів перебував на посаді механіка - водія 2 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, якому 09.05.2024 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402, ч. 5 ст. 407 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Досудовим розслідуванням встановлено, що 25.10.2019 ОСОБА_6 , уклав контракт про проходження військової служби з командиром військової частини НОМЕР_1 строком на три роки. Цього ж дня наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 101-РС (по особовому складу) ОСОБА_6 зараховано в списки особового складу Збройних Сил України, прийнято на військову службу за контрактом і призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника гірсько-штурмового відділення гірсько-штурмового взводу гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .

В подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2020 № 235 військовослужбовця військової служби за контрактом солдата ОСОБА_6 , призначено на посаду механіка - водія 2 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1та з 25.04.2020 останній справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до положень п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Пунктом 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації.

Відтак, з моменту прийняття на військову службу за контрактом ОСОБА_7 у військову частину НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного громадянина України захищати Вітчизну, суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України.

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачають необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

За змістом ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Вимогами ст. 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Положеннями ст. ст. 29, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

У ст. 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України відображено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно із вимогами ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV, передбачено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Положеннями ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця поміж іншого: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

24 лютого 2022 Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого на території України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні з 05:30 год 24.02.2022, введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений, діє на даний час та діяв на час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, слід прийти до висновку, що солдат ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення під час дії воєнного стану.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 від 04.09.2022 №235 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_6 , а також ряд інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 було відряджено з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що за адресою АДРЕСА_2 , знято з котлового забезпечення зі сніданку 05.05.2023 та зобов`язано вибути до складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, які залучаються та беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій до тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , куди останній мав вибути 04.09.2022 та відповідно прибути у строк до 05.09.2022, для подальшого проходження служби.

Так, 04.09.2022 о 09.00 год. на ранковому шикуванні на плацу в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що за адресою АДРЕСА_2 , заступником начальника штабу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_10 перед строєм військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_6 , доведено письмовий наказ командира військової частини НОМЕР_1 про вибуття з пункту постійної дислокації військової частини в АДРЕСА_3 для відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

Довівшиусно військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , в тому числі ОСОБА_6 згаданий вище письмовий наказпро необхідність вибуття для подальшого проходження військової служби до АДРЕСА_1 , солдат військової служби за контрактом ОСОБА_6 , який перебував на посаді механіка - водія 2 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи на шикуванні військовослужбовців, на плацу військової частини НОМЕР_1 , що за адресою АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи настання таких наслідків, посягаючи на встановлений порядок підлеглості, порушуючи військову дисципліну, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 28, 29, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та й іншого законодавства України, про яке останній достовірно був обізнаний, в усній формі відкрито відмовився виконувати згаданий письмовий наказ командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 від 04.09.2022 №235 (по стройовій частині), яким окремих військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_6 , зобов`язано вибути до складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, які залучаються та беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій до тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , Даний наказ було віддано у встановленому Законом порядку, уповноваженими командирами (начальниками), в межах їх повноважень, він не суперечив чинному законодавству, не носив в собі явно злочинного змісту, був сформульований чітко і не допускав подвійного тлумачення, не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод солдата ОСОБА_6 , а відтак підлягав беззастережному та неухильному виконанню останнім у встановлений строк, тобто щодо його вибуття 04.09.2022 та відповідно прибуття у строк до 05.09.2022, для подальшого проходження військової служби.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він своїми умисними діями, які виразилися в непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України.

Крім цього,військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка - водія 2 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 20.12.2022 близько 09.00 год. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та вибув до місця свого постійного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби до 15.01.2023,чим вчинив самовільне залишення військової частини, в умовах воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції статті КК України від 19.08.2022).

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 402 КК України та ч.5 ст. 407 КК України, не визнав та пояснив, що 25.10.2019 року підписав контракт із військовою частиною НОМЕР_1 та почав проходити службу на посаді механік-провідник. По суті даного обвинувачення пояснив, що 04.09.2022 року на шикуванні був зачитаний наказ командира від виконання якого він не відмовлявся, а не розумів як він має їхати на виконання завдання без документів які посвідчують особу, так як ті згоріли у автомобілі під час виконання бойового завдання та він на той час проходив ще лікування після поранення. Із керівництвом військової частини у нього були погані відносини, що призвело до того, що 05.04.2023 р. його не допустили до частини в якій залишились його особисті речі. Також ОСОБА_6 зазначив, що на даний інцидент він викликав поліцію та військову прокуратуру, але вони ніяк не відреагували. Щодо вживання наркотичних речовин обвинувачений заперечував, їх ніколи не приймав. На даний час бажає проходити службу, а тому просить звільнити його від кримінальної відповідальності за ч.5 ст. 407 КК України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , у судовому засіданні надав пояснення про те, що військову службу у ВЧ НОМЕР_1 почав проходити з 2020 року на посаді коменданта гуртожитку, обвинуваченого ОСОБА_6 він знає, не приязних стосунків до нього немає. Зазначає, що останній вживав наркотичні речовини та алкогольні напої, за що на нього складали адміністративні протоколи. Щодо даних обставин пояснив, що 04.09.2022 року на шикуванні, ОСОБА_6 було надано відрядний лист, на що останній відмовився їхати, пояснюючи це тим, що у нього немає військового квитка. В результаті даної події викликали військову службу правопорядку, однак обвинувачений відмовився і в іхній присутності. На той час військова та стройова частина знаходились на Сході у Донецькій області. Військову частину ОСОБА_6 самовільно залишив у грудні 2022 року і повернувся 15 січня 2023 року та поводив себе агресивно. Дозвіл на залишення військової частини, командування обвинуваченому не давало.

Свідок ОСОБА_12 , пояснив суду, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з грудня 2020 року на посаді командира взводу, обвинуваченого знає із негативного боку, часто не приходив на шикування, вживав алкоголь, за що часто на нього складали протоколи про адміністративне правопорушення. На шикуванні перед строєм, ОСОБА_6 було доведено наказ, на що останній відмовився, було викликано військову службу правопорядку, однак при них він також відмовився. На час доведення обвинуваченому наказу, вся частина була на Сході для виконання бойових завдань. Дослівно відмови ОСОБА_6 від виконання завдання свідок не пам`ятає, пам`ятає тільки що він відмовився. Також свідок зазначив, що коли обвинуваченого не було виявлено на місці, солдати обходили по частині, були в магазині, однак його не було, на шикування зранку та у вечері не виходив в результаті чого повідомили про те, що ОСОБА_6 самовільно залишив частину. З грудня по січень він йому дзвонив кожного дня, надсилав повідомлення, писав у групи в месенджерах в яких останній був учасником.

Свідок ОСОБА_13 , надала суду пояснення про те, що службу у військовій частині НОМЕР_1 проходить з 2019 року на посаді номер обслуги 2 кулеметного взводу, обвинуваченого ОСОБА_6 знає із поганого боку, він конфліктував із всіма солдатами, зазначила, що останній вживав наркотичні речовини та алкогольні напої, за що на нього неодноразово складались протоколи. Так, свідок пояснила, що ОСОБА_6 на плацу дали припис на виконання виконання бойових завдань, але він відмовився їхати, пояснивши тим, що не хоче. Після відмови виконувати наказ, викликали ВСП, однак він і надалі відмовлявся виконувати наказ. На шикуваннях ОСОБА_14 являвся не завжди. Самовільно обвинувачений залишив віськову частину десь в грудні, перед новим роком та повернувся в січні 2023 року. Про те, що ОСОБА_14 покинув військову частину, свідок дізналась від командування.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , пояснив суду, що із обвинуваченим знайомий із 2020 року, разом проходили навчання у Маріуполі. Після повернення до військової частини вони служии у різних ротах, тому бачились не часто. Також, свідок зазначив, що з грудня 2022 рку знаходився на лікуванні приблизно до 18 січня 2023 року, тому може підтвердити тільки той факт, що бачив обвинуваченого на КПД у жовтні 2022 року. Відносно особистості ОСОБА_6 , зазначив, що він являється не поганим чоловіком, більше детально сказати не може, тому що із ним не товаришував. Щодо невиконання ОСОБА_6 наказу командира йому нічого не відомо, оскільки вони із обвинуваченим служили у різних ротах.

В обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 402, ч.5 ст. 407 КК України, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення:

- повідомленням ВЧ НОМЕР_1 про діяння військовослужбовця, в якому вбачаються ознаки кримінального правопорушення № 1202 від 12.09.2022 року; (том 1, а.м.к.п. 30-34)

- матералами службового розслідування за фактом невиконання наказу військовослужбовцем, солдатом ОСОБА_6 ; (том 1, а.м.к.п. 35-75)

- супровідним листом із матеріалами перевірки від 22.09.2022 року № 1589/2160, щодо вчинення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 402 КК України; (том 1, а.м.к.п. 76-129)

- даними протоколу огляду 26.04.2024 ркоу, об`єктом огляду якого являється оптичний диск формату DVD-R, сірого кольору на якому збережена інформація (відеофайл) у цифровому вигляді, щодо відкритої відмови виконати наказ військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_6 , що слугували підставами для внесення відомостей про скоєний злочин до ЄРДР та початком досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, фототаблицею до протоколу та оптичний диск формату DVD-R;(том 1, а.м.к.п. 146-151)

- повідомленням ВЧ НОМЕР_1 про діяння військовослужбовця ОСОБА_6 , в якому вбачаються ознаки кримінального правопорушення за ч.5 ст.407 КК України, № 1984 від 30.12.2022 року; (том 1, а.м.к.п. 155-191)

- відповідю на запит ВЧ НОМЕР_2 №4435 від 24.10.2022 року, в якій зазначено, що ОСОБА_6 1992 р.н., не був обстежений військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_2 на предмет придатності до військової служби у зв`язку із тим, що останній ухидляється від проходження ВЛК; (том 1, а.м.к.п. 236)

- запитами Чернівецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону та ТУ ДБР розташованому у м. Хмельницькому до командира ВЧ НОМЕР_2 про надання висновку ВЛК за результатами проходження ОСОБА_6 військово-лікарської комісії; (том 1, а.м.к.п. 237-238)

- відповіддями на запити, а саме: довідками та постановою військово-лікарської комісії ВЧ НОМЕР_2 №2151 від 08.05.2024 року, згідно із якою солдат ОСОБА_6 , 1992 р.н. придатний до служби у штурмових підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України; (том 1, а.м.к.п. 239-241)

- постановами Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.01.2023, 27.01.2023, 27.01.2023, 06.02.2023, 02.06.2023 року та Шевченківського районного суду м. Чернівці 06.04.2023 року, якими ОСОБА_6 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.3 ст.172-20 КУпАП; (том 1, а.м.к.п. 243-263)

- відповіддю від 09.05.2024 року №1064 на запит, в якій зазначено, що станом на 09.05.2024 року, ОСОБА_6 в ОКНП "Чернівецький обласний наркологічний диспансер" не зареєстрований та не проходив огляд на стан сп`яніння в період з 20.12.2022 по 15.01.2023 р.; (том 1, а.м.к.п. 271)

- відповіддю ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2024 року №1939 на запит, в якій зазначено, що ОСОБА_6 під час проходження військової служби не звертався із заявами, рапортами або повідомленнями до командування військової частини НОМЕР_1 про знищення особистих документів та їх відновлення, в тому числі і військового квитка; (том 1, а.м.к.п. 273)

- відповіддю ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2024 року №1940 на запит, а саме супровідним листом та довідкою про заробітну плату солдата ОСОБА_6 з 2022 року по квітень 2024 року; (том 1, а.м.к.п. 275-276)

- відповіддю ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2024 року №1941 на запит, а саме супровідним листом та довідками про безпосередню участь ОСОБА_6 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України; (том 1, а.м.к.п. 278-280)

- характеризуючими матеріалами на обвинуваченого ОСОБА_6 ; (том 1, а.м.к.п. 281-306)

- вирокомТомаківського районного суду Дніпропетровської області від 14.04.2013 року, згідно якого ОСОБА_6 визнано винним за ч.3 ст.152 КК України та призначено покарання строком на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки; (том 1, а.м.к.п. 307-315)

- ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.05.2024 року, якою до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ "Чернівецький слідчий ізолятор"; (том 1, а.м.к.п. 358-359)

- протоколом затримання ОСОБА_6 від 10.05.2024 року.(том 1, а.м.к.п. 360-364)

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочинів, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Оцінюючи докази, безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пояснення свідків в судовому засіданні є послідовними, не суперечать дослідженим доказам і пов`язуються із іншими доказами в сукупності та не довіряти їм у суду немає підстав.

За змістом кримінально-процесуального закону до предмета показань свідка належать обставини, що мають пряме чи опосередковане відношення до події кримінального правопорушення, форми вини, наслідків кримінального правопорушення, даних, що належать до показань інших свідків, експертів, їх висновків, понятих і інших учасників процесу, відомості про факти, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого та взаємовідносини свідка з ними і з потерпілим. Знання характеру цих взаємовідносин (нормальні, дружні, родинні, ворожі, неприязні, відсутні будь-які відносини, оскільки бачив (чув) вперше, тощо) дозволить дати правильну оцінку відповідних показань, висновків і процесуальних дій указаних осіб.

При оцінці показань свідків суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Доорсон проти Нідерландів» від 26.03.1996 в п.78 якого зазначено, що « … відповідно до Конвенції, завдання Суду полягає не в тому, щоб ухвалювати, чи були свідчення свідків прийняті як докази належним чином, що мають зробити національні суди, завдання ж Європейського суду полягає в тому, щоб установити, чи було справедливим провадження загалом, зокрема і спосіб прийняття доказів. Суд не може визнати абстрактно, що свідчення свідка на відкритому засіданні і під присягою, завжди важать більше, ніж інші свідчення, які той самий свідок дає в межах судового провадження, тим більше, якщо між першими і другими є суперечність…». В рішенні Європейського суду з прав людини «Х і Y проти Федеративної Республіки Німеччини від 2 березня 1983 року, Суд зазначив: на свідках, що стають перед судом або перед слідчим суддею, лежить формальне і строге зобов`язання говорити правду…Ця позиція була б іншою, якби обвинувачення необґрунтовано вдалося до такого заходу з метою чинити тиск на свідків. Проте, якщо можливий тиск є просто наслідком, до якого призвели явно неправдиві свідчення, його слід визнати складником системи загальних гарантій кримінального процесу як такого. Комісія у цьому зв`язку повинна брати до уваги те, що передумовою системи кримінального правосуддя, яка захищає суспільство в цілому, є пильний контроль за виконанням обов`язку свідків говорити правду.

Суд бере до уваги показання вищевказаних свідків та надає віру, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів, крім того свідки описали обставини, які входять в предмет доказування.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченому ОСОБА_6 , суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Непокора, як основний склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України, виражається у відкритій відмові від виконання наказу або в іншому навмисному невиконання наказу вчинена в умовах воєнного стану чи бойовій обстановці.

Відкрита відмова виконати наказ начальника виражається в усній або письмовій заяві підлеглого про небажання виконувати одержаний наказ чи в мовчазному демонструванні вчиненні дій, які свідчать про те, що наказ не буде виконуватися.

Згідно частиною 5 статті 407 КК України кримінальна відповідальність настає у випадку вчинення нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військоовослужбовцем вчинене в умовах воєнного стану.

Судом встановлено, що 04.09.2022 року капітаном ОСОБА_10 на ранковому шикуванні перед строєм військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 був зачитаний наказ командира військової частини на вибуття особового складу в район виконання бойових завдань із здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації протии України у складі військової частини НОМЕР_1 на території Донецької області. Серед списку на убуття було оголошено і прізвище військовослужбовця військової частини за контрактом механіка - водія 2 гірсько - штурмового відділення, 1 гірсько - штурмової роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 , який публічно, перед строєм військовослужбовців на плацу, відмовився виконувати даний наказ, пояснюючи це тим, що при виконанні бойового завдання в нього були втрачені документи, що посвідчують особу і поки він їх не відновить виконувати даний наказ не буде.

Дана подія кримінального правопорушення та винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, у повному обсязі підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , які під присягою підтвердили вищевказану подію, а також письмовими доказами.

Суд також бере до уваги те, що ОСОБА_6 уклавши в 2019 році контракт на проходження військової служби, добровільно взяв на себе обов`язки військовослужбовця, а в період воєнного стану відкрито відмовився виконати наказ командира вибути до місця дислокації в район ведення бойових дій, чим не лише вчинив непокору, а й свідомо допустив можливість настання ризиків, в тому числі тяжких наслідків щодо своїх співслужбовців, поклавши на них додатковий тягар, а саме - виконання покладених на ОСОБА_6 завдань.

Так, вчинений ОСОБА_6 злочин має підвищену суспільну та загальнонаціональну небезпеку, безпосереднім об`єктом якого є установлений порядок підлеглості, неминучим наслідком порушення якого в умовах ведення бойових дій є зниження боєздатності військового підрозділу і настання тяжких непоправних наслідків для інших військовослужбовців.

Перебуваючи на вказаній посаді ОСОБА_6 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин, достовірно знаючи про необхідність прибуття на службу, 20.12.2022 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та вибув місцем свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби до 15.01.2023 року.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши всі досліджені в судовому засіданні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає, що вина ОСОБА_6 доведена в межах пред`явленого обвинувачення та кваліфікує його дії за ч.4 ст.402 КК України як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, за ч.5 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини або місця служби.

Суд не бере до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він бажає продовжувати військову сліжбу, оскільки останній не визнає вини в інкримінованих йому діях за ч.4 ст.402, ч.5 ст. 407 КК України та оцінює вказану позицію як спосіб захисту та уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст. ст. 85, 94 КПК України, всі вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402, ч.5 ст. 407 КК України, в судовому засіданні доведена повністю. Підстав для кваліфікації вчинених за іншими статтями Кримінального кодексу України чи виправдання суд не вбачає.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Вказаний висновок узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно з ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно із положеннями ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року (в ред. Постанови Верховного Суду №8 від 12.06.2009 року) призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно зі ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, також суд бере до уваги особу обвинуваченого, те що він є військовослужбовцем військової служби за контрактом, приймав участь у бойових діях, той факт, що свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні він не визнав, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем несення військової служби визнаний таким, що не відповідає займаній посаді, відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих обставин, та доходить висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкцій ч.4 ст.402, ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі.

Саме таке покарання, на думку суду, слугуватиме не тільки справедливою карою за вчинене кримінальних правопорушень, але й буде запобігати вчиненню обвинуваченим нових злочинів і буде необхідним для попередження нових кримінальних правопорушень.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 травня 2024 року № 727/4671/24 до ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 10 травня 2024 року.

Суд вважає, що у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, необхідно зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 10 травня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_6 без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 373-376 КПК України, 12, 50, 65, 72, 402, 407 КК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.4 ст. 402, ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.4 ст. 402 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рахувати з 13:40 год., 10.05.2024 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання вироком законної сили залишити раніше обрану у виді тримання під вартою.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий суддяОСОБА_1