Справа № 214/291/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши винесене в кримінальному провадженні №0001589 слідчим СВ ВП №4 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 і погоджене прокурором Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , клопотання про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із зазначеним клопотанням, слідчим відділенням ВП №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001589 від 27.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 26 грудня 2023 року до ВП №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з письмовою заявою звернувся ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з проханням притягти до кримінальної відповідальності невідому особу, яка 25 грудня 2023 року, шляхом введення його в оману щодо можливого блокування його власного банківського рахунку, вимусила здійснити грошові перекази з його рахунку АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_1 на інші картки. Внаслідок злочинних дій невідомої особи, ОСОБА_5 було спричинено матеріальний збиток на суму 502580 гривень. (ЄО № 24481 від 26.12.2023 року).

В ході досудового розслідування на підставі ухвали суду справа №214/291/24 (1-кс/214/119/24) від 24.01.2024 року було здійснено тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у володінні АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та 07 березня 2024 року було здійснено аналіз отриманих відомостей, в ході якого було встановлено особу, на рахунок якої з банківської карти потерпілого ОСОБА_5 № НОМЕР_2 було здійснено переказ однією транзакцією у сумі 91000 грн., а саме на банківську картку емітовану АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05 серпня 2024 року слідчим ВП №4 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_3 постановою було прийнято рішення про визнання в якості речових доказів по вказаному кримінальному провадженню №0001589 від 27.12.2023 року, вказаного майна, а саме грошових коштів у безготівковій формі в розмірі 91000 гривень, які належать потерпілому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що були перераховані 26 грудня 2023 року, о 08 год. 47 хв., на банківську карту № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрита та обслуговується у АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , поштова адреса: АДРЕСА_1 ).

У зв`язку з викладеним, у органу досудового слідства виникла необхідність у накладенні арешту на банківський рахунок, що обслуговується банківською карткою № НОМЕР_3 , на якому перебувають грошові кошти потерпілого, який відкритий у АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », для забезпечення цивільного позову та подальшого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, так як відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» забезпечити їх відшкодування іншим чином не можливо.

Окрім того зазначено, що не накладення арешту та встановлення заборони розпоряджання вказаними грошовими коштами на банківському рахунку може призвести до їх відчуження, а також в подальшому значним чином ускладнить повернення майна до законного власника.

Слідчий у судове засідання не з`явилась, але прокурор надав до суду письмову заяву, в якій клопотання підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути за його відсутності.

Відповідно до положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У ст. 171 КПК України викладено вимоги, яким повинно відповідати клопотання слідчого про арешт майна.

Зокрема у п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України зазначено, у клопотанні слідчого повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб;

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

Враховуючи те, що згідно ст. 3.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків), або безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках), то цілком можливим є накладення на них арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, якщо такі грошові кошти були предметом кримінального правопорушення незалежно від форми, у якій вони існують.

Отже, банківський рахунок є інструментом для фінансових операцій клієнта банківської установи, а відтак, майном, на яке може бути накладено арешт, є кошти певної особи (у формі записів на рахунках у банках), а не рахунки в банку, на яких вони обліковуються.

Між тим, у поданому клопотанні слідчий просить накласти арешт саме на розрахунковий рахунок, а не на кошти, які на ньому знаходяться, а відтак на переконання слідчого судді, арешт саме рахунків у банківській установі не відповідає вимогам законодавства.

Таким чином, вивчивши подане клопотання та зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про арешт майна.

Керуючись вимогами ст.ст. 40,131,132,167-170 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №4 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001589 від 27.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1 .