ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4618/24 Номер провадження 11-кп/814/1743/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 жовтня 2019 року за №0005895, за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 01 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково й стягнуто на її користь із ОСОБА_8 10 000 гривень моральної шкоди, відмовлено в іншій частині позовних вимог.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення ним незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.

09 вересня 2019 року приблизно о 13 годині ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб із особою, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження, умисно, таємно, підсадив на навіс під`їзду №4 по АДРЕСА_2 співучасника, який шляхом пошкодження викруткою вікна проник у квартиру НОМЕР_1 за вказаною адресою. Затим ОСОБА_8 спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження співучасника в разі виникнення небезпеки та появи сторонніх осіб, а співучасник безпосереднього вчинив активні дії щодо таємного викрадення належних ОСОБА_9 речей на загальну суму 950 гривень. Проте наведені вище дії ОСОБА_8 і його співучасника були помічені випадковими свідками, після чого ОСОБА_8 подав сигнал і зник з місця вчинення кримінального правопорушення. Співучасник, будучи попередженим ОСОБА_8 й почувши дзвінок у двері квартири, під час відшукування інших речей, якими можливо заволодіти, утримуючи при собі викрадене майно, вистрибнув через вікно квартири на землю та відразу був затриманий свідком. Тим самим ОСОБА_8 та співучасник із причин, що не залежали від їх волі, не вчинили всіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 , просить змінити вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 01 травня 2024 року в частині вирішення цивільного позову й стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 63 000 гривень майнової шкоди та 100 000 гривень моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що місцевим судом: безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_8 зазначеного вище розміру майнової шкоди в рахунок відшкодування викраденого ним зі співучасником із квартири потерпілої майна (грошових коштів у сумі 2 500 доларів США та 500 гривень); у ході визначення розміру моральної шкоди належним чином не враховано обставини, характер і наслідки фізичних, душевних страждань, порушень нормальних життєвих зв`язків і звичного укладу життя, яких зазнала ОСОБА_9 унаслідок вчиненого щодо неї та її майна кримінального правопорушення обвинуваченим із його співучасником.

Під час провадження в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 направив заяву, в якій, посилаючись на декриміналізацію діяння, просить перекваліфікувати вчинені ним дії з ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України, звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження з цієї підстави, цивільний позов потерпілої залишити без розгляду.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник - адвокат ОСОБА_10 , були належним чином повідомлені про місце, дату, час апеляційного розгляду та до суду не з`явились. Клопотань про відкладення судового засідання апеляційної інстанції від них не надходило.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку прокурора, обвинуваченого і його захисника про задоволення заяви ОСОБА_8 та у зв`язку з цим відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги, заяви та дійшла висновку про те, що заява підлягає задоволенню, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Факт вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому стороною обвинувачення дій, які встановлено в оскаржуваному вироку, ніким із учасників судового провадження не оспорюється.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи заяви обвинуваченого є обґрунтованими.

Так, законом України №3886-IX у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття ж 185 КК України фактично містить відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпосередньо вплинула на суть такого кримінально караного діяння як крадіжка, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено та він указаний законодавцем у ст.51 КУпАП.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, який міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21), Закон України №3886-IX, яким унесені зміни до ст.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП.

Зміни, внесені Законом України №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений у ст.51 КУпАП, має враховуватися розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з огляду на положення п.5 підрозд. 1 розд. ХХ та п.п.169.1.1 п.169.1 ст.169 розд. IV Податкового кодексу України.

Відповідно до положень Податкового кодексу України та Закону України №3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, в 2019 році становила 1 921 гривню.

Оскільки обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 дій були встановлені за правилами ч.3 ст.349 КПК України та підтверджені обвинуваченим, то вирішуючи питання щодо зворотної дії закону в часі, а також кваліфікацій дій ОСОБА_8 , колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених відповідно до вказаного вище порядку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 09 вересня 2019 року ОСОБА_8 зі співучасником намагались таємно викрасти майно потерпілої на загальну суму 950 гривень.

Отже, вартість майна, незакінчений замах на викрадення якого вчинив обвинувачений, є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2019 році, а тому з урахуванням передбаченого ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принципу зворотної дії закону в часі це виключає кримінальну відповідальність ОСОБА_8 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

Між тим, зважаючи на спосіб вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, дії останнього підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку з наступним.

Частиною 3 ст.337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення і захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за названою нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, є кримінальним правопорушенням меншої тяжкості, у зв`язку з чим їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла особи.

Незаконне проникнення до житла особи - це будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Мотиви і мета цього кримінального правопорушення можуть бути різними.

Під час судового провадження ОСОБА_8 визнав і підтвердив фактичні обставини вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, в тому числі здійснення у співучасті з іншою особою умисного незаконного проникнення до житла потерпілої, тобто обвинувачений усвідомлював, що житло, до якого вчинялось проникнення за попередньою змовою між ним і співучасником, перебуває у володінні чужої особи.

На підставі наведеного вище, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, дії ОСОБА_8 слід перекваліфікувати з ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України, кваліфікувавши їх як незаконне проникнення до житла особи.

Водночас на аргументи апелянта, хоча й у аспекті неправильного вирішення цивільного позову, про те, що в потерпілої, окрім зазначеного вище майна, було також викрадено обвинуваченим зі співучасником грошові кошти на загальну суму 63 000 гривень, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею (якщо вихід за межі обвинувачення покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження).

Суд не має процесуальних повноважень виходити за межі пред`явленого обвинувачення, змінювати його об`єм та перекваліфіковувати дії обвинуваченого на погіршення остановища останнього. Також із урахуванням положень ст.337 КПК України предметом розгляду, в тому числі в позовному провадженні не можуть бути речі, викрадення яких чи вчинення замаху на крадіжку яких не охоплювалось обсягом пред`явленого обвинувачення.

Зі змісту обвинувального акта видно, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні ним незакінченого замаху на таємне викрадення речей ОСОБА_9 на загальну суму 950 гривень. Натомість, викрадення грошових коштів на загальну суму 63 000 гривень чи здійснення замаху на їх крадіжку ОСОБА_8 не інкримінувалось у цьому провадженні, що свідчить про безпідставність тверджень апелянта в названій частині.

Водночас під час провадження в апеляційному суді обвинувачений просив звільнити його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Статтею 417 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Виходячи з положень п.1 ч.2 ст. 284, ч.3 ст.285, ч.4 ст.286, ч.3 ст.288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК України підстав та наявності згоди з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши останнього від кримінальної відповідальності.

Тобто суд повинен звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, але до набрання вироком суду законної сили.

Санкцією ч.1 ст.162 КК України передбачено найбільш сурове покарання у вигляді обмеження волі.

Це кримінальне правопорушення згідно з ч.2 ст.12 КК України в редакції на час його вчинення було віднесене до категорії злочинів невеликої тяжкості, за чинною ч.2 ст.12 КК України є кримінальним проступком.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України в редакції на час вчинення кримінального правопорушення особа звільнялась від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у вигляді обмеження або позбавлення волі, до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки. Чинні положення п.2 ч.1 ст.49 КК України також регламентують, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у вигляді обмеження волі, до дня набрання вироком законної сили сплинули 3 роки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України, 09 вересня 2019 року, а тому, як слідує з матеріалів справи, диференційовані строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності закінчились.

На підставі викладеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний вирок належить скасувати та відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження зі звільненням ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності, визначених у п.2 ч.1 ст.49 КК України.

При цьому, за змістом ст.129 КПК України суд наділений правом розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру та позбавлений можливості вирішити цивільний позов у разі постановлення ухвали про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття провадження, у зв`язку з чим цивільний позов потерпілої не підлягає вирішенню по суті та його слід залишити без розгляду.

Разом з тим, колегія суддів роз`яснює, що ця обставина не перешкоджає ОСОБА_9 чи її представнику звернутися з відповідним цивільним позовом у порядку цивільного судочинства, так як закриття справи на нереабілітуючій підставі у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє обвинуваченого від обов`язку відшкодувати завдану його діями шкоду.

З огляду на викладене вище, доводи апелянта про неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову не аналізуються.

Отже, заява підлягає задоволенню, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Заяву обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 01 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 із ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.162 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , пред`явлений до ОСОБА_8 , залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4