Провадження №11-кп/801/1213/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року,

якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003.

Вказане клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 засуджено вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 до покарання у виді довічного позбавлення волі, строк відбутого ним покарання становить більше 21 року, а тому подальше своє утримання у місцях позбавлення волі вважає таким, що порушує положення «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права» та є катуванням.

Крім того, засуджений ОСОБА_7 просить розглянути законність призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, посилаючись на ряд рішень Конституційного Суду України, вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним на території України та суперечить ч. 1 ст. 15 «Міжнародного пакту про громадянські та політичні права», конституційному принципу законності та незворотності дії закону у часі та просить суд на підставі ст. 58 Конституції України та ч. 4 ст. 5 КК України застосувати зворотну дію закону, що пом`якшує покарання, а саме положення КК України (в редакції 1960 року), що діяв з 29.12.1999 по 04.04.2000 та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 клопотання підтримав з мотивів, викладених у ньому.

Захисник ОСОБА_8 клопотання засудженого підтримала та просила суд задовільнити.

Прокурор ОСОБА_9 заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011, яким визнано, що покарання у виді довічного позбавлення волі є законним.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003.

В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції вказав, що на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів та на час ухвалення відносно нього вироку в законодавстві України було визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом під час призначення йому покарання законодавства, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Всі інші вимоги, що ставить у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_7 зводяться до питання законності призначеного покарання, однак в порядку ст. 537 КПК України розглянути законність призначеного покарання ОСОБА_7 неможливо, оскільки в порядку виконання вироку законність призначеного покарання не перевіряється.

Також суд першої інстанції звернув увагу засудженого на те, що існуючими нормами КК України передбачено правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, лише у разі наявності визначених законом правових підстав.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

У своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального права. Звернув увагу на те, то судом було порушено чинний КПК України, та підмінено суть та мету поданого ним клопотання, а саме те, що клопотання стосувалося факту незаконного запровадження в Україні покарання у виді «довічного позбавлення волі», в якому він просив суд призначити йому належну за законом санкцію покарання у вигляді обмеженого терміну позбавлення волі. Натомість суд почав самовільно без будь-якого на те його бажання, розглядати питання пов`язане із застосуванням умовно-дострокового звільнення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги засудженого, посилаючись на її безпідставність, вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого та захисника, заперечення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Згідно з ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.2, п.14 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Як було встановлено під час судового розгляду судом першої інстанції, що також знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 ОСОБА_7 засуджено за п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 22.06.2004 вирок Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 змінено в частині цивільного позову, в решті вирок Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 залишено без змін.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважав, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви №9852/03, №13413/04,"Ткачов проти України" від 13.12.2007 року, заява № 39458/02).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. І цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

При цьому, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

У своєму рішенні Конституційний Суд України, зокрема зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також у своєму рішенні від 26.01.2011 № 1-рп/2011 Конституційного суду України вказав, що після Рішення від 29.12.1999, КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який має повноваження лише на визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, зіставлення положень ст. ст. 8, 58, 92, 152 Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальним законом України визначаються діяння, які є злочинами та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Так і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми Кримінального кодексу України 1960 року не містять. Також чинні положення КК України не містять відповідних положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вимоги, які ставить у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_7 , зводяться до питання законності призначеного покарання, однак чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, у своїх рішеннях ЄСПЛ вказав на те, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання та можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Таким чином, апеляційний суд звертає увагу засудженого на те, на що також було звернуто увагу судом першої інстанції, що діючими нормами КПК України передбачено правовий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, у разі наявності визначених законом правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з вимогами ч.3 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно з ч.6 ст.82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК України регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Також у відповідності до п.9 «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого», якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до статтей 81, 82 КК України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи виконання покарань.

Адміністрація установи виконання покарань протягом п`яти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що під час апеляційного розгляду засудженим не наведено мотивів та ґрунтовних доводів щодо підстав для задоволення його апеляційної скарги.

Тому, аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Викладені засудженим та захисником під час судового розгляду та в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийняті рішення.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4