Справа № 740/7165/23
Провадження № 1-кп/740/121/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:

- прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

- обвинувачений ОСОБА_7 ,

- захисник адвокат ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині кримінальне провадження № 0000017 від 15.06.2023

за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в селищі Покровське Дніпропетровської області, є громадянином України, має середню спеціальну освіту, неодружений, військовослужбовець (робітник підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України,

установив:

Робітник підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 , діючи умисно, на порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин 21.03.2023 не прибув з лікування в КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» до військової частини НОМЕР_1 , яка станом на 21.03.2023 дислокувалася у АДРЕСА_2 , та без дозволу відповідних командирів та начальників вирушив за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де займався особистими справами, не пов`язаним з проходженням військової служби.

24.10.2023 о 10 год. 30 хв. солдата ОСОБА_7 затримано та доставлено до П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві.

Так, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_7 внаслідок нез`явлення без поважних причин на службу з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 , яка станом на 21.03.2023 дислокувалася у АДРЕСА_2 , не виконував обов`язки військової служби з 22.03.2023 по 24.10.2023, не вживав будь яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків у зазначений період часу, а займався справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

Такими діями ОСОБА_7 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення без поважних причин на службу з лікувального закладу військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 визнав частково свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, надав показання, що у березні 2023 року він був переведений до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася в АДРЕСА_2 , де перебував декілька днів, потім звернувся до командира зі скаргами на здоров`я, після чого його відправлено на лікування до Ніжинської центральної міської лікарні, в якій він перебував 10 днів, а потім, не пам`ятає як, але опинився вдома, а саме в АДРЕСА_1 . Свої провали в пам`яті пов`язує із наявністю захворювання шизофренією, яку діагностував йому лікар-психіатр. Повідомив, що за все своє життя мав лише три такі випадки затьмарення свідомості. Перший випадок у 22 роки, тоді його мати викликала швидку допомогу, його забрали до лікарні у Покровському районі, наполягали на госпіталізації, однак мати відмовилася та написала розписку, що бере на себе відповідальність за його лікування, тому він лікувався вдома ліками, які призначили лікарі. У 25 років ОСОБА_7 проходив строкову військову службу, при цьому військово-лікарську комісію фактично не проходив, за його словами, там вже було написано, що він здоровий.

Другий випадок стався, коли обвинувачений проходив військову службу, тоді він звернувся з рапортом до командира військової частини, його відправили на лікування до Дніпровської лікарні. За словами обвинуваченого, лікарі вказаного лікувального закладу написали йому інший діагноз, пов`язаний з алкоголізмом, оскілки він їх про це попросив, тому що хотів захищати країну. Після цього він поговорив зі своїм командиром, що його переведуть в іншу (більш спокійну) військову частину. Третій випадок стався вже під час його перебування у військовій частині НОМЕР_1 , в яку він не пам`ятає, як його перевели. Обвинувачений показав, що такий його стан, коли він нічого не пам`ятає, триває 2-3 дні та супроводжується головними болями, тривожністю, нервовістю, галюцинаціями, активним реагуванням на гучні звуки. Зауважив, що не зловживає спиртними напоями, оскільки при поміщенні до лікарень проходив тести на вміст алкоголю та наркотиків у крові, які були негативні. На запитання про те, чи пам`ятає, як опинився вдома в с. Покровське Синельниківського району Дніпропетровської області, обвинувачений повідомив, що пам`ятає лише, як вийшов з лікарні в м. Ніжині покурити, при цьому він мав ще знаходитися там на лікуванні мінімум тиждень, а потім пам`ятає лише, як прокинувся вдома. Однак в якому стані він тоді перебував, яким чином добирався додому, де взяв кошти на білети, скільки часу добирався обвинувачений не пам`ятає. ОСОБА_7 повідомив, що всі сім місяців перебував вдома, йому телефонували з військової частини та запитували, чому він покинув лікарню, чому не повернувся на службу, при цьому він не пам`ятає, чи телефонував йому слідчий. Він не знає, чому не виконав зобов`язання, яке надавав працівникам Військової служби правопорядку, та чому не вчиняв жодних дій для повернення на службу. Обвинувачений розкаювався, негативно оцінював свої дії, зазначив, що бажає проходити військову службу, просив надати таку можливість, так він принесе більше користі для суспільства і держави.

Показання обвинуваченого є допустимим джерелом доказів, оскільки отримані безпосередньо судом за процедурою згідно з положеннями ст. 351 КПК України, вони вказують на факти, що у своїй сукупності з іншими доказами не спростовують вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення без поважних причин на службу з лікувального закладу військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Аналізуючи показання обвинуваченого, суд відхиляє їх у частині відсутності умислу на вчинення вказаного кримінального правопорушення, і вважає, що вони не можуть бути доказом відсутності в його діях, як факту, так і умислу вчинення зазначеного кримінального правопорушення.

Не зважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї провини, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, підтверджується наданими стороною обвинувачення доказами.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надав показання, що з 08 березня 2022 року він проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді робітника-підсобника, раніше був командиром відділення. З обвинуваченим знайомий, їх пов`язують службові відносини, оскільки ОСОБА_7 також проходив військову службу у вказаній військовій частині. У березні 2023 року військова частина дислокувалася в с. Сальне в Ніжинському районі. ОСОБА_7 , якого у березні 2023 року переведено до військової частини НОМЕР_1 , відправився на лікування до лікарні, а коли закінчився термін лікування не прибув до військової частини. Коли обвинуваченого направлено на лікування свідок не пам`ятає, але повідомив, що командир взводу складає списки щодо таких військовослужбовців. Факт відсутності ОСОБА_7 виявили у 20-х числах березня 2023 року під час перевірки, які проводяться кожного дня зранку о 09-00 год. та ввечері о 22-00 год. Командування військової частини вживало заходів щодо розшуку ОСОБА_7 , зокрема, телефонували на його мобільний телефон, обійшли територію в межах села. З 21 березня 2023 року по 24 жовтня 2023 року ОСОБА_7 був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 , не повідомляв про наявність сімейних обставин чи якихось поважних причин своєї відсутності. Свідок показав, що йому невідомо про випадки відмови ОСОБА_7 від виконання службових обов`язків, притягнення його до відповідальності, при цьому зазначив, що випадки самовільного залишення військової частини були.

У судовому засіданні досліджено письмові докази, а саме:

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2023 № 11 про зарахування солдата ОСОБА_7 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- рапорт командира 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 від 20 березня 2023 № 237/1 про те, що під час перевірки наявності особового складу 2 інженерної роти 20.03.2023 близько 21 год. 00 хв. була виявлена відсутність солдата ОСОБА_7 ;

- довідка-доповідь командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 20.03.2024 № 242 про самовільне залишення місця служби військовослужбовцем за мобілізацією солдатом ОСОБА_7 ;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2023 № 18 про призначення службового розслідування по факту відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_12 ;

- акт проведення службового розслідування від 19.04.2023, затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 , згідно з яким підставою для призначення службового розслідування став рапорт командира 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_10 від 20.03.2023 № 237/1 щодо виявлення відсутності на місці служби робітника підсобного інженерного відділення інженерного взводу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_12 . Відповідно до рапорта командира 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_10 від 20.03.2023 № 237/1, робітник підсобного інженерного відділення інженерного взводу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_14 близько 21 год. 00 хв. 20.03.2023 був відсутній під час перевірки наявності особового складу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). Зокрема, відповідно до пояснень командира інженерного взводу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_15 , командира інженерного відділення інженерного взводу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 , командира інженерного відділення інженерного взводу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , 20.03.2023 близько 21 год. 00 хв. під час перевірки наявності особового складу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) була виявлена відсутність солдата ОСОБА_7 , який не повернувся до місця служби по теперішній час. Згідно з характеристикою командира 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_10 , солдат ОСОБА_7 характеризується негативно, має низькі морально-ділові якості, безвідповідально ставиться до виконання службових обов`язків, допускає порушення виконавської дисципліни та потребує постійного контролю в службовій діяльності. Службові стосунки з начальниками будує неправильно. На критику та зауваження реагує неадекватно, не здатний критично оцінювати свою діяльність. У колективі авторитетом не користується;

- службова характеристика безпосереднього начальника командира 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_10 , згідно з якою за час проходження служби у Збройних Силах України ОСОБА_7 зарекомендував себе з негативної сторони, службові обов`язки виконує неналежним чином, ухиляється від виконання функціональних обов`язків, недисциплінований, невідповідальний військовослужбовець; службові стосунки з начальниками будує неправильно, на критику та зауваження реагує неадекватно, не здатен критично оцінювати свою діяльність, у колективі авторитетом не користується, не виявляє бажання продовжувати проходження військової служби;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 30.04.2023 № 66 про результати проведення службового розслідування по факту відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_12 , згідно з яким визнано завершеним службове розслідування за вказаним фактом, а також визнано підтвердженими факти, викладені в рапорті командира 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 від 20 березня 2023 № 237/1;

- копія військового квитка серії НОМЕР_2 від 23 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_7 ;

- довідка замість військового квитка та облікова картка з відповідними записами щодо проходження ОСОБА_7 військової служби;

- витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час загальної мобілізації військовозобов`язаних запасу від 06.03.2022 № 49, та поіменний список військовослужбовців, серед яких зазначено ОСОБА_7 ;

- письмові пояснення ОСОБА_7 від 15.07.2023, в яких зазначено, що він проходив військову службу за мобілізацією з 06.03.2022 року у військовій частині НОМЕР_1 по 20.03.2023. З 20.03.2023, 21 год. 00 хв. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що у вищевказаному підрозділі більшість особового складу постійно перебували в стані алкогольного сп`яніння, кожного вечора поводили себе неадекватно, він постійно хвилювався за своє життя та здоров`я, і тому самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . У подальшому він зрозумів, що вчинив неправильно, потрібно було підійти до командира підрозділу, але він побоявся, що може виникнути конфлікт між військовослужбовцями. 15.07.2023 близько 11 год. 18 хв. його зупинили посадові особи військової комендатури для опитування щодо факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 . Він визнає свою провину і в майбутньому зобов`язується повернутися на службу у військову частину НОМЕР_1 і піти на співпрацю зі слідством;

- письмове зобов`язання ОСОБА_7 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2023, написане власноруч, про те, що він зобов`язується повернутися у військову частину НОМЕР_1 та в подальшому проходити військову службу, свою провину визнав, вчинив неправильно, та зобов`язується 17.07.2023 о 08 год. 00 хв. вибути з постійного місця проживання в АДРЕСА_1 , до військової частини НОМЕР_1 ;

- довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України № 639 від 27.02.2023, видана ОСОБА_7 , про те, що він дійсно в період з 12 травня 2022 року по 10 червня 2022 року, з 11 червня 2022 року по 10 вересня 2022 року, з 17 вересня 2022 року по 22 вересня 2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Луганській та Донецькій областях;

- лист директора КНП «Покровська лікарня» № 221 від 23.08.2023 про те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не проходив та не проходить лікування в лікаря-нарколога та психіатра, не перебував та не перебуває на обліку у зазначених лікарів;

- довідка № 4704 від 30.08.2023, видана генеральним директором КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської області ради» ОСОБА_17 , про те, що ОСОБА_7 дійсно знаходився на лікуванні в КП «ДБКЛПД» ДОР» з 21.09.2022 по 18.10.2022, ДЗ: (F-10.30);

- повідомлення № 01-08/2115 від 27 жовтня 2023 року генерального директора КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» ОСОБА_18 , згідно з яким військовослужбовець ОСОБА_7 звертався за медичною допомогою та перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 08.03.2023 по 21.03.2023;

- медична характеристика, видана начальником медичної служби ОСОБА_19 , відповідно до якої солдат ОСОБА_7 під час військової служби у в/ч НОМЕР_1 скарг на здоров`я не пред`являв, за медичною допомогою до медичного пункту не звертався;

- довідка військово-лікарської комісії № 44 від 04.03.2022 про те, що солдат ОСОБА_7 придатний для проходження військової служби;

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 25 жовтня 2023 року, відповідно до якого час фактичного затримання ОСОБА_7 10 год. 30 хв. 24 жовтня 2023 року.

Надані прокурором докази суд вважає належними і допустимими, а вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доведеною.

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що досліджені докази об`єктивно узгоджуються між собою, доповнюють один одного і не суперечать між собою, а тому в суду не виникає ніяких сумнівів щодо їх достовірності.

При оцінці доказів суд також ураховує положення ч. 3 ст. 62 Конституції України, яка передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з цим відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011, у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого, суд вважає, що органом досудового розслідування правильно кваліфіковано його дії за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення без поважних причин на службу з лікувального закладу військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

11 серпня 2023 року набрав чинності Закон України від 13 липня 2023 року № 3233-IX «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень» (далі Закон № 3233-IX).

На підставі вказаного Закону № 3233-IX внесено зміни до ч. 5 ст. 407 КК України та зазначено про відповідальність військовослужбовця за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

Кваліфікуючою ознакою діяння, передбаченою частиною 5 статті 407 КК України, є така відсутність більше трьох діб, вчинена в умовах воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.

Суб`єктом указаного кримінального правопорушення є військовослужбовець.

Згідно із ч. 6 ст. 2, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призовом, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Самовільне залишення військової частини це самовільне залишення будь-яким військовослужбовцем військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службі без поважних причин в умовах воєнного стану.

Самовільне є таке залишення частини, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно із законодавством уповноважений надавати такий дозвіл.

Початком кримінального правопорушення вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Під час судового розгляду обвинувачений заперечив наявність у нього умислу на вчинення вказаного кримінального правопорушення, посилаючись на те, що він не пам`ятає, як потрапив з лікарні в АДРЕСА_3 . Зі слів обвинуваченого, він визнає провину у тому, що не з`явився до місця розташування військової частини після лікарні, розуміє, що вчинив неправильно, шкодує щодо вчиненого, готовий далі проходити військову службу.

Часткове визнання вини обвинуваченим суд розцінює як спосіб захисту та намір уникнути відповідальності, та відповідно пом`якшити ступінь своєї вини.

Доводи обвинуваченого та захисника щодо відсутності умислу та наявності сумнівів в осудності обвинуваченого суд вважає надуманими і такими, що не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами.

На підтвердження цих доводів сторона захисту посилалася на медичну документацію, отриману в порядку тимчасового доступу до документів, а саме медичну карту стаціонарного хворого № 8105/22 наркологічного центру КП «ДБКЛПД» ДОР», згідно з якою ОСОБА_7 госпіталізовано 21.09.2022, виписано 18.10.2022; мета госпіталізації лікування; діагноз ППР внаслідок вживання алкоголю, алкогольна залежність, синдром відміни; психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром відміни зі шкідливими наслідками. Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 18.10.2022 № 8105/2022 психічний статус ОСОБА_7 , зокрема, такий: доступний формальному мовному контакту; орієнтований всебічно вірно; скарги на потяг до вживання алкоголю, поганий сон, тривожність, головні болі; виглядає охайно, поведінка впорядкована; на питання відповідає в плані заданого; маячних ідей не висловлює; обмани сприйняття заперечує, поведінкою не виявляє; пам`ять не порушена. Рекомендовано візит до нарколога за місцем проживання, у тому числі відмова від вживання алкоголю. Крім цього, згідно з випискою № 2370 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «Ніжинська центральна міська лікарня ім. М. Галицького» ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні з 08.03.2023 по 21.03.2023 з діагнозом: наслідки органічного ураження головного мозку (контузія НОМЕР_3 алкоголізм) у формі галюцінаторного синдрому.

Разом з цим згідно з повідомленням генерального директора КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» ОСОБА_18 від 27 жовтня 2023 року № 01-08/2115 військовослужбовець ОСОБА_7 звертався за медичною допомогою та перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 08.03.2023 по 21.03.2023.

Відповідно до ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК України, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експертам або експерту.

За нормами ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 242 КПК України обов`язковою є проведення експертизи для визначення стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів у його осудності, обмеженій осудності.

Згідно зі ст. 509 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, є: 1) наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; 2) поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо).

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження судово-психіатрична експертиза стосовно ОСОБА_7 не призначалася.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.06.2024 відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи. Ухвалу мотивовано тим, що сторона захисту, ініціюючи клопотання про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, не надала доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви у здатності обвинуваченого ОСОБА_7 повністю чи частково усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доводи про те, що поведінка ОСОБА_7 неадекватна, є помилковими, ґрунтуються на припущеннях; таких обставин під час судових засідань за участю обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлено. Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений правильно розумів зміст поставлених йому запитань, на частину з яких відповів, що нічого не пам`ятає, на іншу частину надав чіткі, конкретні відповіді. Наявними у справі доказами не встановлено будь яких ознак, які б свідчили про наявність психічних захворювань у ОСОБА_7 .

Жодними з наданих стороною захисту доказів не підтверджується наявність у ОСОБА_7 діагнозу шизофренія, або наявність будь яких інших психічних захворювань, а його лікування в кінці (вересень-жовтень) 2022 року і на початку (березень) 2023 року були зумовлені алкогольною залежністю, при цьому останнє лікування він проходив у наркологічному відділенні. Разом з цим відсутні жодні докази на підтвердження перебування його на обліку в лікаря-психіатра.

У судовому засіданні під час судового розгляду не встановлено відомостей, які б викликали сумнів щодо осудності, обмеженої осудності обвинуваченого.

Оцінивши встановлені у справі обставини, суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення без поважних причин на службу з лікувального закладу військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Так, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є тяжким злочином згідно зі ст. 12 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які вважає встановленими і державне обвинувачення в особі прокурора в обвинувальному акті. При цьому щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль щодо вчиненого і бажання виправити ситуацію, яка склалася. Щире каяття має характеризувати поведінку особи після вчинення злочину суто з позиції психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміну в ціннісних пріоритетах та способі життя. Такі обставини мають місце з боку обвинуваченого, який розкаявся, негативно оцінив свої дії, висловив бажання продовжувати військову службу.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , не встановлено.

При призначенні покарання суд також ураховує відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що він має середню спеціальну освіту, неодружений, військовослужбовець (робітник підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат), за місцем служби характеризується негативно, має місце реєстрації, раніше не судимий.

Разом з цим згідно з наданою захисником копією службової характеристики 2017 року на військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 солдата ОСОБА_7 , який у лавах ЗСУ з травня 2016 року, за час проходження військової служби він зарекомендував себе з позитивного боку як дисциплінований військовослужбовець. Зокрема, за характером, спокійний, врівноважений, вимогливий до себе. Заохочувався командуванням батальйону та офіцерами управління частини за зразкове виконання службових обов`язків.

Крім цього, у період з 12 травня 2022 року по 10 червня 2022 року, з 11 червня 2022 року по 10 вересня 2022 року, з 17 вересня 2022 року по 22 вересня 2022 року ОСОБА_7 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Луганській та Донецькій областях.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів. При цьому суд ураховує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 частиною принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного караного діяння такого покарання, котре законодавець вважає пропорційним.

Покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, а індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, що покарання є необхідним у тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Самовільне залишення військової частини або місця служби має значну суспільну небезпечність, бо полягає в спричиненні шкоди, загрози охоронюваним кримінальним законом інтересам особи, суспільства, держави, зокрема в умовах воєнного стану. Тому самовільне залишення військової частини або місця служби, як і будь яке інше військове кримінальне правопорушення, обов`язково спричиняє шкоду та приховує в собі загрозу спричинення шкоди військовій безпеці України, оскільки в результаті цього не лише порушується громадський порядок, характерний для цивільної злочинності, а й ослабляє військову дисципліну та правопорядок у ЗСУ, що є найважливішою складовою їх бойової готовності.

Отже, від належного виконання ЗСУ та іншими військовими формуваннями покладених на них державою та суспільством обов`язку щодо оборони й захисту залежить забезпечення національної безпеки та оборони держави, тож суспільна небезпека військових кримінальних правопорушень об`єктивно впливає на бойову готовність військових частин і з`єднань, на відміну від більшості злочинних діянь цивільних осіб.

Обвинувачений, самовільно залишивши місце служби шляхом нез`явлення без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, та підірвав авторитет ЗСУ в цілому. Такі дії військовослужбовця створюють в очах особового складу сил оборони України уяву безкарності та свавілля.

Чинний Кримінальний кодекс України серед переліку покарань містить три види покарань для військовослужбовців: позбавлення військового звання; службові обмеження для військовослужбовців; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців. Однак жодне з указаних покарань для військовослужбовців у цій ситуації застосувати неможливо, оскільки позбавлення військового звання є не основним, а додатковим видом покарання, а службові обмеження або тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців застосовуються на строк від шести місяців до двох років. При цьому можливість заміни покарання у виді позбавлення волі службовим обмеженням, або ж триманням у дисциплінарному батальйоні, можлива також на строк не більше двох років.

Санкцією ж частини 5 статті 407 КК України визначений єдиний вид покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Підстав для застосування ст. 69, 75 КК України суд не вбачає, оскільки у зв`язку з набранням 27 січня 2023 року чинності Закону України від 13 грудня 2022 року № 2839-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування статей 69 і 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

За сукупністю вищенаведених обставин, ураховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України в межах, установлених у санкції вказаної частини статті КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Суд вважає, що саме таке покарання є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень відповідно до передбачених статтею 65 КК України загальних засад призначення покарання.

Крім того, відповідно до ст. 72 КК України слід зарахувати ОСОБА_7 як відбуте покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення, а саме з 24.10.2023 (фактичний час затримання 10 год. 30 хв.) і до набрання вироком законної сили, виходячи з того, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

У межах указаного кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 377 КПК України його слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вчиненим ОСОБА_7 кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 5 ст. 407 КК України, майнова шкода не завдана.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Потерпілих у кримінальному провадженні немає.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. 369 - 371, 373, 374, 376, 615 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 24 жовтня 2023 року (фактичний час затримання 10 год. 30 хв.) до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1