Номер провадження: 11-кп/813/2326/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2024, якою під час підготовчого судового засідання у к/п №0000049 від 31.01.2024 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Горлівка Донецької обл., громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 12.09.2024 в підготовчому судовому засіданні у к/п №0000049 від 31.01.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України було призначено судовий розгляд обвинувального, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 10.11.2024 включно, без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні стороною обвинувачення було доведено існування ризиків переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені обвинуваченням останнього у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за який передбачено у виді позбавлення волі строком на 15 років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна; перебуванням обвинуваченого у сталих зв`язках з представниками спецслужб країни-агресора, на користь яких він здійснював підривну діяльність проти України та на виконання яких він може продовжити злочинну діяльність.

Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку про можливість не визначати обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її незаконність та невиправдану суворість з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилась недоведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, натомість, він має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, працевлаштований автомеханіком з 2016 року, здійснював ремонт, налаштування автомобільної техніки ЗСУ, Тероборони, волонтерів та інших збройних формувань, йому не повідомлено про підозру у вчиненні інших кримінальних правопорушень, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, потерпілі відсутні, шкода не завдана; він жодного разу не переховувався від органів досудового розслідування та суду, не знищував, не ховав та не спотворював жодних речей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не перешкоджав будь-якому кримінальному провадженню та не вчиняв жодного кримінального правопорушення;

- судом не враховано того, що, всупереч вимог ст. 184 КПК України, йому не було вручено копії клопотання прокурора про продовження тримання під вартою та доданих до нього матеріалів не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання;

- судом 1-ої інстанції не було досліджено та оцінено в судовому засіданні жодного з наданих прокурором доказів та не було встановлено, чи є такі матеріали доказами в розумінні ч. 1 ст. 84 КПК України, чи отримані вони в порядку, передбаченому вимогами КПК України.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати стосовно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

У судове засідання апеляційного суду прокурор ОСОБА_8 не з`явився, водночас подав до суду клопотання, в якому просив розгляд апеляційної скарги здійснювати за його відсутності та у задоволенні скарги захисника відмовити, а ухвалу суду 1-ої інстанції як законну та обґрунтовану залишити без змін, вказавши, що судом враховані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також особу обвинуваченого.

При цьому, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 які не заперечували щодо розгляду скарги за відсутності прокурора, апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на такі обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Малиновському райсуду м. Одеси знаходиться к/п №0000049 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не оспорює обґрунтованість обвинувачення, апеляційний суд не переглядає оскаржувану ухвалу в цій частині.

Водночас, колегією суддів встановлено, що під час апеляційного розгляду знайшла своє підтвердження та обставина, що продовжують існувати заявлені ризики, які виправдовують обрання запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою.

Апеляційний суд критично оцінює твердження сторони захисту стосовно недоведеності в зазначеному кримінальному провадженні заявлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» висловив позицію, згідно якої наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитись відповідними доказами.

Ризик переховування ОСОБА_6 від суду обумовлений тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, відповідальність за який передбачена у виді позбавлення волі на строк 15-ть років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, перебуванням обвинуваченого у сталих зв`язках з представниками спецслужб країни-агресора, на користь яких він здійснював підривну діяльність проти України та на виконання яких він може продовжити злочинну діяльність, а враховуючи резонансність та суцільну небезпечність інкримінованого діяння, є достатньо підстав вважати, що обвинувачений може продовжувати свою злочинну діяльність.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, в п. 58 рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» («Becciev v. Moldova») ЄСПЛ зазначив, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок - унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Водночас, апеляційний суд враховує, що наразі провадження перебуває на стадії судового розгляду, внаслідок чого продовжує існувати заявлені прокурором ризики.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Більш того, апеляційний суд враховує специфіку інкримінованого злочину, що також свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, не відповідають дійсності посилання обвинуваченого на недоведеність існування зазначених у клопотанні ризиків, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати.

Надаючи оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_6 відносно того, що він має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, працевлаштований, йому не повідомлено про підозру у вчиненні інших кримінальних правопорушень, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, потерпілі відсутні, шкода не завдана, він жодного разу не переховувався від органів досудового розслідування та суду, не знищував, не ховав та не спотворював жодних речей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не перешкоджав будь-якому кримінальному провадженню та не вчиняв жодного кримінального правопорушення, апеляційний суд приймає їх до уваги, однак, зауважує, що наведені обставини жодним чином не зменшують існування вищенаведених ризиків та не можуть слугувати безумовною підставою для застосування стосовно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, з огляду на інші, встановлені судами 1-ої та апеляційної інстанцій обставини.

Окрім того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчинення якого обвинувачується ОСОБА_6 та передбачений ч. 2 ст. 111 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність, обороноздатність, державну, економічну чи інформаційну безпеку України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом 1-ої інстанції вимог ст. 184 КПК України в частині невручення ОСОБА_6 копії клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то апеляційний суд вважає їх доречними, однак, зауважує, що такі порушення з огляду на встановлений порядок розгляду відповідного клопотання не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, не зменшує наведені вище ризики.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що з журналу судового засідання від 12.09.2024, а також примірнику технічного запису судового засідання, які міститься в матеріалах наданих суду апеляційної інстанції (а.п. 5-6), вбачається, що клопотання про продовження строку запобіжного заходу було розглянуто судом у присутності обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , якими після оголошення відповідного клопотання надавались пояснення і таким судом 1-ої інстанції була надана відповідна оцінка. Будь-яких заперечень або клопотань щодо порушення прав обвинуваченого під час вирішення відповідного клопотання, в тому числі, з підстав невручення йому копії клопотання, заявлено не було, і такі судом апеляційної інстанції не встановлені.

Отже, на переконання колегії суддів, допущений судом процесуальний недолік не порушив права обвинуваченого на захист, тому не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ої інстанції не було досліджено та оцінено в судовому засіданні жодного з наданих прокурором доказів та не було встановлено, чи є такі матеріали доказами в розумінні ч. 1 ст. 84 КПК України, чи отримані вони в порядку, передбаченому вимогами КПК України, з огляду на змість положень ст.ст. 89, 94 КПК, відповідно до яких остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження дії обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосовано стосовно нього, з огляду на зазначені вище імперативні приписи кримінального процесуального закону України, є тримання під вартою.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно нього залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12.09.2024, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10.11.2024 включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4