Справа № 675/458/21
Провадження № 1-в/675/2/2024
У Х В А Л А
25 липня 2024 року Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючої - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяславі в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що відбуває покарання в державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», про приведення вироку у відповідність та звільнення від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України,
Засуджений ОСОБА_7 15 березня 2021 року звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. 09 травня 2022 року ОСОБА_7 звернувся до суду з доповненням до заяви від 15 березня 2021 року, в якій просив звільнити його від відбування покарання, посилався, що у вироці відсутні докази його вини, вважає, що вирок та ухвала Верховного Суду України підлягають скасуванню і підставою для перегляду незаконного покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того просить застосувати вимоги ч. 2 ст. 64 КК України, привести ухвалу Верховного Суду України відносно ОСОБА_7 у відповідність до покарання, призначеного Биковському, замінити довічне позбавлення волі на вже відбутий засудженим строк та звільнити його від подальшого відбування покарання.
25 травня 2022 року ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання було відмовлено. Вказана ухвала була скасована ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, призначений новий розгляд у суді першої інстанції.
28 грудня 2022 року та 09 січня 2023 року ОСОБА_7 подав до суду письмові доповнення, в яких просив застосувати до нього заміну покарання більш м`яким та умовно-дострокове звільнення, оскільки своєю працею та бездоганною поведінкою довів своє виправлення.
23 лютого 2024 року ОСОБА_7 звернувся до суду з письмовим клопотанням, в якому вказав, що 15 травня 2021 року він звернувся до суду на підставі ст. ст. 81 та 82 КК України та на підставі ч. 5 ст. 80 КК України, однак просить не розглядати справу на підставі ст. ст. 81 та 82 КК України, розглядати справу тільки на підставі ч. 5 ст. 80 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_7 просив припинити розгляд справи на підставі ст. ст. 81 та 82 КК України, продовжити розгляд справи на підставі ч. 5 ст. 80 КК України.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року провадження у справі в частині вимог ст. ст. 81 та 82 КК України закрите.
23 лютого 2024 року та 05 квітня 2024 року ОСОБА_7 звернувся до суду з письмовими клопотаннями, в яких просить привести його вирок у відповідність з покаранням, призначеним ОСОБА_8 , застосувати до нього ч. 5 ст. 80 КК України та звільнити від покарання на підставі ст. 89 КК України.
Засуджений ОСОБА_7 , його захисник адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з мотивів, наведених у клопотаннях.
Прокурор заперечував проти задоволення заявленого ОСОБА_7 клопотання через відсутність підстав для їх задоволення.
Допитавши засудженого, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши позиції захисника та прокурора, суд приходить до висновку, що подані клопотання задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституціїі в усіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.
Конституційний Суд України в своєму рішенні № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3).
Згідно з ч. 1 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.
Вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 2, 4, 6, 12; 187 ч. 4; 263 ч. 1; 70 ч. 2 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке являється його власністю. Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року касаційна скарга ОСОБА_7 залишена без задоволення а вирок щодо нього без змін. Вказаний вирок набрав законної сили 28 квітня 2005 року відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

За вимогами ч. 1 ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Вирок щодо ОСОБА_7 на момент розгляду клопотань не скасований та не змінений, а відтак підлягає виконанню. З приводу клопотання ОСОБА_7 про приведення призначеного йому покарання у відповідність до покарання, призначеного Биковському, суд зауважує наступне.

Перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, визначені ст. 537 КПК України, зоркема, це інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, тобто це питання, які не стосуються самого вироку, а лише його виконання.

Відтак, відсутні законні підстави для приведення призначеного ОСОБА_7 покарання у відповідність до покарання, призначеного Биковському.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 535 КПК України судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

У матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_7 наявні копії вироку, яким засуджений ОСОБА_7 , рішення касаційної інстанції та розпорядження Апеляційного суду Автономної Республіки Крим про виконання вироку, що набрав законної сили, що підтверджується наданими уповноваженою особою державної установи «Київський слідчий ізолятор» на запит суду копіями вказаних документів.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Отже попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

Стаття 80 КК України визначає правила звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. При застосуванні ст. 80 КК України мається на увазі обвинувальний вирок, який вступив у законну силу, але не спрямований на виконання або звернений до виконання, але не реалізований повністю або частково.

Судом встановлено, що вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року, яким засуджений ОСОБА_7 набрав чинності і був звернутий до виконання у встановлені законодавством строки.

У постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року у справі № 5-324кс15 зазначено, що стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Окрім того, частиною третьою статті 80 КК України передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

У частині четвертій статті 80 КК України також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування статті 80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Таким чином суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ч. 5 ст. 80 КК України.

Щодо посилання ОСОБА_7 на вимоги ч. 2 ст. 64 КК України, суд зауважує, що вирок колегією суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим винесений 30 листопада 2004 року. На той момент, тобто на момент застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, вік ОСОБА_7 становив не 73, а 55 років.

Крім того, ОСОБА_7 просив звільнити його на підставі вимог ст. 89 КК України.

Суд наголошує, що ст. 89 КК України визначає строки погашення судимості.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КК України строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.

Оскільки на даний час ОСОБА_7 продовжує відбувати основне покарання у виді довічного позбавлення волі, вимоги ст. 89 КК України до нього на даний час не можуть бути застосовані.

Також суд зауважує, що 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України був прийнятий Закон № 2690-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», яким внесені зміни до ст. ст. 81 та 82 КК України. Відповідно до змісту ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5 затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого».

Цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Необхідною умовою застосування положень статті 82 КК України є те, що засуджений став на шлях виправлення, про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

Таким чином, на даний час законом встановлений порядок та механізм скорочуваності довічного позбавлення волі.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 80 КК України, ст. ст. 537, 539, 616 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність та звільнення від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1 .

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3