ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3076/24 Справа № 201/9377/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження №0000871 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 01 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу суду в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 скасувати як незаконну, постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні вказаного клопотання, задовольнити клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу та обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що підозра та обвинувачення ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні є необгрунтованими.

Зазначає, що прокурор в порушення вимог КПК України у клопотанні не послався на матеріали кримінального провадження, що підтверджують обвинувачення, та не додав до клопотання копії матеріалів, якими він обгрунтовує клопотання.

Стверджує, що ризики прокурором не обгрунтовані, також клопотання не містить належного обгрунтування щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів.

Зазначає, що тяжкість покарання не може бути підтвердженням існування ризику переховування від суду.

Вказує на те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебувають дружина та малолітня дитина, є військовослужбовцем, з 19.07.2022 року виконує бойові завдання, був поранений та проходив лікування в м. Дніпро, на цей час потребує оперативного лікування, позитивно характеризується за місцем проходження служби, має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий.

Також звертає увагу на те, що в мотивувальній частині ухвали зазначено, що захисник просив обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, однак резолютивна частина ухвали містить рішення лише щодо клопотання прокурора, що свідчить про те, що клопотання сторони захисту фактично не розглянуто.

Посилається на те, що судом першої інстанції наступне судове засідання призначено на 01.10.2024 року, що є досить тривалою перервою між засіданнями, яка могла бути використана на відновлення здоров`я обвинуваченого, після отриманого ним поранення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року ОСОБА_7 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 01 листопада 2024 року.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, при цьому враховано покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, стан здоров`я ОСОБА_7 , та те, що розгляд цього кримінального провадження по суті ще не розпочато.

Від прокурорів - процесуальних керівників не надійшло клопотання про їх участь у розгляді провадження, у зв`язку з чим відповідно до ст.4221 КПК України розгляд апеляційної скарги проведено у відсутність прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 статтею 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт № 0000871 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 05.06.2024 року до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 03.09.2024 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Розглядаючи вказане питання, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 315 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може:

- переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, при цьому враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним. Окрім того, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту;

- незаконно впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні, оскільки судовий розгляд ще не розпочався, свідки та експерти судом не допитані, а відповідно до ст.23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого враховуючи те, що він обвинувачується у вчиненні вбивства за попередньою змовою групою осіб, а також тієї обставини, що запобіжний захід ОСОБА_7 продовжено у підготовчому судовому засіданні, що свідчить про те, що судовий розгляд ще не розпочався, а тому обвинувачені та свідки не допитані.

Окрім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, що спричинило смерть потерпілого, а тому, відповідно до п. 2 ч.4 ст.183 КПК України, суддя також має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Таким чином, підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Посилання захисника на відсутність обгрунтованої підозри та обвинувачення не є слушним, оскільки обгрунтованість підозри була належним чином перевірена слідчим суддею під час вирішення питання щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, запобіжний захід продовжено щодо особи, обвинувальний акт щодо якої розглядається судом, та встановлення обставин суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення є задачею судового розгляду, відповідно до якого, у випадку встановлення відсутності складу кримінального правопорушення постановлюється виправдувальний вирок.

Твердження захисника про те, що прокурор у клопотанні не послався на матеріали кримінального провадження, що підтверджують обвинувачення, не додав до клопотання копії матеріалів, якими він обгрунтовує клопотання, а також, що ризики прокурором не обгрунтовані, та клопотання не містить належного обгрунтування щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, - не є слушними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України, у якій передбачено вимоги лише про зазначення відомостей, які викладені в клопотанні.

Зокрема, у клопотанні прокурора зазначені короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебувають дружина та малолітня дитина, є військовослужбовцем, з 19.07.2022 року виконує бойові завдання, був поранений та проходив лікування в м. Дніпро, на цей час потребує оперативного лікування, позитивно характеризується за місцем проходження служби, має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий, колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики.

Посилання захисника на те, що в мотивувальній частині ухвали зазначено, що захисник просив обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, однак резолютивна частина ухвали містить рішення лише щодо клопотання прокурора, що свідчить про те, що клопотання сторони захисту фактично не розглянуто, є безпідставним, оскільки ч.3 ст.315 КПК України передбачає, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. З матеріалів провадження вбачається, що 03.09.2024 року судом першої інстанції було розглянуто письмове клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторона захисту, в тому числі захисник ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення цього клопотання та просили застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, при цьому ані обвинуваченим, ані його захисниками клопотання про зміну запобіжного заходу відповідно до ст.201 КПК України до суду подано не було, а тому за відсутності відповідного клопотання думка сторони захисту щодо заявленого клопотання сторони обвинувачення розглядається лише як заперечення на таке клопотання.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 372 КПК України.

Твердження захисника, що судом першої інстанції наступне судове засідання призначено на 01.10.2024 року, що є досить тривалою перервою між засіданнями, яка могла бути використана на відновлення здоров`я обвинуваченого, після отриманого ним поранення, не є підставою для скасування ухвали суду з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції в ухвалі, що оскаржується, зазначено, що жодних медичних висновків з приводу неможливості перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в умовах ізоляції від суспільства та неможливості надання медичної допомоги останньому в умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4» на адресу суду надано не було. Надані захисником під час апеляційного перегляду документи щодо отримання обвинуваченим ОСОБА_7 поранення під час виконання бойового завдання також не свідчать про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може перебувати під вартою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012 року (далі Порядок №239/5/104).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Статтею 21 вказаного Закону забезпечення медичного обслуговування осіб, взятих під варту, покладено на адміністрацію місць попереднього ув`язнення.

Відповідно до п. 2.3, 2.6, 2.8, 2.10 Розділу ІІ Порядку №239/5/104 медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Таким чином, стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 не є перешкодою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не встановлено факту неможливості тримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні ухвали, що оскаржується, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4