Провадження №1-кп/638/889/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №00001652 від 06.10.2021 року стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, українця, громадянина України, вдівця, не працевлаштованого, із середнью освітою, має на утриманні малолітню дитину, є внутрішньо-переміщеною особою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст.128 КК України, -

встановив:

23 вересня 2021 року приблизно о 08 годині 30 хвилоин ОСОБА_7 був за кермом транспортного засобу марки ВАЗ-21110 державний номерний знак НОМЕР_1 та рухався по окружній дорозі в м.Харкові в бік авторинку «Лоск». Під час руху транспортного засобу виникла дорожньо-транспортна пригода за участю іншого транспортного засобу марки «RENAULT LOGAN» державний номерний знак НОМЕР_2 , за кермом якого був ОСОБА_9 . Після чого, транспортний засіб під керуванням ОСОБА_9 зупинився та водій вказаного транспортного засобу вийшов з нього. З транспортного засобу ВАЗ-21110 вийшов ОСОБА_7 .. В ході розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, під час ОСОБА_11 , не маючи умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був та міг їх передбачити, наніс один удар лівим кулаком в праву нижню щелепу ОСОБА_9 .. Від отриманого удару ОСОБА_9 впав на спину на асфальтне покриття та вдарився задньою частиною голови об вказане покриття. Від отриманого удару ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичного експерта №09-1704/2021 у вигляді гострої закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеню з формуванням множинних гемарагічнихомередків забоїв розтрощення полюсно-базальних відділів обох лобних ділянок з формуванням травматичного субарахноїдального крововиливу та з наявністю лінійного перелому потиличної кістки ліворуч, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (згідно п.п.2.1.1 «а», 2.1.3 «в» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року).

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив, що 23.09.2021 року він рухався на своєму автомобілі по окружній дорозі, в районі авторинку. Під мостом йшли ремонтні роботи, тому необхідно було перестроїтися у лівий ряд, де їхав потерпілий на своєму автомобілі. Включив лівий поворот та намагався в`їхати у ряд, але потерпілий не пропускав, при цьому зломав йому дзеркало заднього виду. Відбувся словесний конфлікт, після чого рух машин поновився. Потім потерпілий зупинився, вийшов з автомобіля та почав наближатися до нього. В ході конфлікту йому здалося, що потерпілий намагається вдарити його та наніс йому один удар лівою рукою в обличчя, від якого останній впав на асфальт. При цьому зазначає, що не мав наміру заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Після чого за його викликом приїхала поліція та швидка допомога. Поліція відразу поїхала, а потерпілого забрали до лікарні невідкладної допомоги. Після чого він поїхав за ним до лікарні та після спілкування з дружиною потерпілого дав останній 1000 гривень та свій номер телефону. Через деякий час йому зателефонувала дружина потерпілого щодо можливості оплати операції, після цього дзвінків не було від них, викликали до слідчого органу. Просив суворо не карати, наполягав на визнанні своєї вини, розкаянні у скоєному та бажанні відшкодувати завдану потерпілому шкоду, однак на теперішній час коштів немає. Цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди та витрат на правничу допомогу визнав повністю, щодо заподіяння потерпілому моральної шкоди заперечував.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив, що раніше не був знайомий з обвинуваченим. Пояснив, що 23.09.2021 року він їхав на роботу на авторинок, на окружній дорозі біля мосту його підрізав обвинувачений на своєму транспортному засобі та зачіпив його авто. Після чого виник словесний конфлікт між ними, в ході якого обвинувачений наніс йому один удар у підборіддя, від якого він впав на асфальт спиною та втратив свідомість. Хто визвав поліцію та швидку не знає, його поклали на заднє сидіння автівки, де він дочекався приїзду швидкої допомоги та поїхав із ними до лікарні. Перебував на лікуванні 24 дні, спочатку 3-4 дні у лікарні невідкладної допомоги, а потім у обласній клінічній лікарні. Змінив заклад охорони здоров`я через запропоновані методи лікування. Під час лікування самостійно все купував, обвинувачений не приходив та не цікавився його здоров`ям. Зі слів дружини відомо, що приходив один раз та давав 1000 на лікування. Пробачення не просив, зустрілись вперше лише в суді. Також вказує, що після подій не міг працювати 4 місяці, але здійснював оплату оренди контейнеру. Щодо завданої моральної шкоди додатково зазначив про погіршення стану здоров`я, неможливості повноцінно жити та працювати, перебуває на під наглядом лікарів. Заявлений цивільний позов підтримав, щодо стягнення моральної шкоди поклався на розсуд суду. При цьому наполягав на відсутності щирого каяття у обвинуваченого. Щодо міри покарання погодився з думкою прокурора щодо призначення покарання у виді позбавлення волі без реального відбуття покарання.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_7 у необережному тяжкому тілесному ушкодженні та кваліфікує його дії за ст.128 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, відомості про особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вдівець, не працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, є внутрішньо-переміщеною особою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на диспансерному (профілактичному) обліку у КНП ХОР «ОНД» не перебуває, впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі.

Однак суд вважає, що обвинувачений не потребує ізоляції від суспільства, його виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконання покладених на нього обов`язків, та приймає рішення про звільнення його у відповідності зі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченого без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженого, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_7 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Процесуальні витрати під час здійснення досудового розслідування відсутні, відомості про речові докази матеріали провадження не містять.

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 29 745 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог, так як завдана шкода підтверджується матеріалами справи. Також потерпілим заявлено цивільний позов, про стягнення з обвинуваченого 200 000 грн. моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість проводження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом враховано, що внаслідок вчинення правопорушення потерпілому було завдано моральних страждань, пов`язаних з порушенням активного та повноцінного способу життя, відчуттям фізичного болю, неможливістю самостійного пересування та потребування стороннього догляду, що призвело до погіршення стану здоров`я вцілому. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь душевних страждань потерпілого. Одночасно суд також враховує матеріальний стан обвинуваченого, тому, керуючись ст.ст.23, 1167 ЦК України, беручи до уваги зазначені вище обставини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню та з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає стягненню 10 000 гривень в рахунок погашення моральної шкоди.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали провадження, оцінивши надані докази, суд вважає необхідним стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст.128 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 суму майнової шкоди у розмірі 29 745 (двадцять дев`ять тисяч сімсот сорок п`ять) гривень, а також суму моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1