Справа № 161/2782/24 Провадження №11-кп/802/404/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0001352 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцька Волинської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, працюючий водієм відділу гуманітарних, спеціальних перевезень та експлуатації колісних транспортних засобів Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи, не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу задоволено частково:

- стягнено з обвинуваченого ОСОБА_8 в користь потерпілого ОСОБА_11 завдану моральну шкоду в сумі 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн.;

- стягнено з обвинуваченого ОСОБА_8 в користь потерпілого ОСОБА_11 витрат на правову допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 11.05.2023 о 19.55 год., керуючи автомобілем марки «SKODA OCTAVIA» транзитний номерний знак НОМЕР_1 , здійснюючи рух автодорогою по проспекту Відродження у напрямку проспекту Молоді, зупинився з правого боку проїзної частини, навпроти будинку АДРЕСА_2 , з наміром вийти з салону автомобіля. Надалі проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не переконавшись у безпечності своїх дій, відкрив передні ліві двері автомобіля, якими вдарив у правий ліктьовий суглоб ОСОБА_11 , який керував велосипедом марки «Magnum Ranger» та рухався у напрямку проспекту Молоді м. Луцька, здійснював об`їзд вищевказаного автомобіля, що призвело до падіння ОСОБА_11 на асфальтоване покриття проїзної частини.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми з геморагічними забоями головного мозку, посттравматичним крововиливом під м`яку мозкову оболонку, переломом потиличної кістки з переходом на основу черепа, підшкірними гематомами потиличної ділянки голови, підшкірними гематомами правого ліктьового суглоба, середньої третини лівого передпліччя, які згідно висновку експерта за № 356 від 28.06.2023 за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: п.2.3 (б), п.15.13.

В поданій апеляційній скарзі представник потерпілого вважає вирок суду в частині призначеного покарання та часткового задоволення цивільного позову незаконним. Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що позиція обвинуваченого була вкрай суперечливою та невизначеною, під час заслуховування його показань сторона захисту звинувачувала потерпілого у його неналежній поведінці, що нібито спричинили настання ДТП. Посилається на те, що попри попередню домовленість з потерпілою стороною про повне визнання цивільного позову, в судовому засіданні така позиція була змінена, коли потерпіла сторона дотримуючись узгодженої позиції не наполягала ну суворому покаранні. Просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким обрати більш суворе покарання для ОСОБА_8 та повністю задовольнити цивільний позов.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, представника потерпілого, який подану апеляційну скаргу підтримував, обвинуваченого та його захисника, які заперечували апеляційну скаргу і просили вирок суду залишити без змін, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в частині цивільного позову, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після з`ясування думки обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Доводи апеляційної скарги про те, що до обвинуваченого застосовано надто м`яке покарання не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , а також звільняючи його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів з необережною формою вини, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Отже, місцевий суд призначив обвинуваченому ОСОБА_8 найсуворіший вид покарання позбавлення волі в межах санкції закону, за яким його засуджено.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував те, що останній раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вину визнав повністю, активно сприяв у розкритті вчиненого ним злочину, має постійне місце проживання, де скарг на нього не надходило, працевлаштований та згідно характеристики характеризується виключно позитивно, виконує важливу гуманітарну місію у складний та важкий для країни період місію «На щиті», за що неодноразово нагороджувався Головнокомандувачем ЗСУ, раніше не порушував вимог ПДР та не притягувався до адміністративної відповідальності, витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого добровільно відшкодував, що стверджується квитанцією від 09.0-2.2024, відшкодував і судові витрати у справі, що стверджується квитанцією від 12.03.2024.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_12 , суд обґрунтовано визнав щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд не вбачає.

На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до висновку про можливість застосувати щодо основного покарання, призначеного обвинуваченому, положення ст.75 КК України.

Врахувавши наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , з урахуванням вищенаведених даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку, ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування призначеного покарання з випробуванням та про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, та покладення на нього обов`язків, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченого дає обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_8 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведені обставини в їх сукупності апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та призначення йому більш суворого покарання з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника потерпілого про неправильне вирішення відшкодування щодо розміру завданої моральної шкоди є слушними.

У відповідності з приписами ст.127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно приписів ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до норм ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Установлено, що діями обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_11 завдано тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога потерпілого про відшкодування моральної шкоди є підставною.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.23 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо розміру завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню, враховується тривалість моральних страждань і переживань потерпілого, оскільки останньому обвинувачений ОСОБА_8 спричинив отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої черепно-мозкової травми з геморагічними забоями головного мозку, посттравматичним крововиливом під м`яку мозкову оболонку, переломом потиличної кістки з переходом на основу черепа, підшкірними гематомами потиличної ділянки голови, підшкірними гематомами правого ліктьового суглоба, середньої третини лівого передпліччя, що призвело до істотних змін у його житті та негативно позначилося на його моральному та психологічному стані.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, враховується, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а тому на підставі ст.1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи.

Беручи до уваги конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс потерпілий ОСОБА_11 , їх тривалість, зважаючи на обставини, за яких було заподіяно моральну шкоду, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги представника потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню в більшому розмірі.

На думку суду апеляційної інстанції, потерпілому діями обвинуваченого ОСОБА_8 заподіяна моральна шкода, яка полягала у моральних та фізичних стражданнях, вимушеності змін у звичному способі життя, що в сукупності позначилось на звичному способі його життя, а тому грошовий еквівалент такої шкоди визначений судом першої інстанції не у повному розмірі.

Зазначене, на думку апеляційного суду, свідчить про необхідність визначення розміру заподіяної моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого в розмірі 100 000 гривень, що відповідатиме критеріям виваженості, справедливості та розумності.

Тому вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди підлягає зміні шляхом збільшення його розміру на користь потерпілого ОСОБА_11 ..

Такий розмір моральної шкоди на погляд апеляційного суду буде достатнім та не буде сприяти збагаченню потерпілого за рахунок обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 в користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 100000 (сто тисяч) гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: