Номер провадження: 11-кп/813/2133/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю обвинувачених виділені матеріали справиза апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачених у кримінальному провадженні №0000158 від 19.02.2024 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України,

встановив:

На розгляді Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000158 від 19.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2024 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, до 05.10.2024 року.

Цією ж ухвалою кожному з обвинувачених залишено без змін раніше визначений розмір застави у розмірі 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн, з покладенням обов`язків у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, в яких:

-захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу щодо ОСОБА_9 та застосувати до неї альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

-обвинувачена ОСОБА_9 в апеляційній скарзі заявляє аналогічні вимоги, що і її захисник;

-обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу щодо нього та застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 подав клопотання про поновлення строку на оскарження ухвали, з посиланням на те, що утримується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та отримав оскаржену ухвалу лише 08.08.2024 року.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржена.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Судовий розгляд проведено за відсутності прокурора ОСОБА_10 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; обговоривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Із матеріалів судового провадження та журналу судового засідання від 06.08.2024 року вбачається, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розглянуто за участю обвинувачених та їх захисників.

Виділені матеріали судового провадження не містять відомостей про отримання обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також їх захисниками копії оскарженої ухвали в межах строку апеляційного оскарження.

У клопотанні обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що копію оскарженої ухвали він отримав 08.08.2024 року. Виділені матеріали справи на спростування вказаних доводів, інформації не містять.

12.08.2024 року обвинувачений ОСОБА_8 подав через ДУ «Одеський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу.

Приймаючи до уваги вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо незаконності оскарженої ухвали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у разі визнання їх винуватими, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення. Також місцевим судом враховано особи обвинувачених. Разом з тим, суд зазначив, що наявність у обвинувачених місця мешкання, родини, неможливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на ухилення від суду.

Доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.2 та ч.3 ст.307 КК України, колегія суддів наразі визнає не обґрунтованими та наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

Відповідно до положень ч.2 ст. 94 КПК жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Згідно ст.ст. 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам винуватості чи невинуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до інкримінованих їм злочинів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також існування ризиків переховування обвинувачених від суду та здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинувачених.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд на законних підставах залишив без змін раніше визначений обвинуваченим розмір застави.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності їх вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочину, можливість призначення обвинуваченим суворого покарання, на думку апеляційного суду дають достатні підстави припускати, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, з урахуванням відсутності у обвинувачених роботи та джерел доходів, останні можуть продовжувати вчиняти інші злочини, тому ризик вчинення інших кримінальних правопорушень також є доведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які ще не допитані, або в додатковому допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, та вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинувачених від суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Посилання сторони захисту про необґрунтованість та непомірність визначеного судом розміру застави обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на таке.

Продовживши строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд на законних підставах залишив без змін раніше визначений їм розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, урозмірі 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242240 грн., із покладенням обов`язків у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної/обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину розмір застави визначається у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судом визначено розмір застави в межах, передбачених ч.5 ст.182 КПК.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу обвинуваченого; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого/обвинуваченої від намірів та спроб порушити покладені на нього/неї обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його/її ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та обвинувачення у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочину, а також даних про обвинувачених, яким інкримінується вчинення особливо тяжких та тяжких злочинів, визначений розмір застави у цьому кримінальному провадженні є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Стороною захисту не надано апеляційному суду будь-яких доказів стосовно того, що обставини, які впливають на рішення суду щодо перегляду встановленого розміру застави, суттєво змінилися та можуть вплинути на зміну запобіжного заходу в цій частині.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про порушення права на захист, з огляду на те, що йому не було вручене клопотання прокурора, що передбачено ч.2 ст.184 КПК, а його захиснику клопотання було вручене безпосередньо в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.184 КПК визначено вимоги, яким має відповідати клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.184 КПК копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

До клопотання додаються: копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу; підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що прокурором не було дотримано вимог ч.2 ст.184 КПК та не забезпечено вручення стороні захисту для ознайомлення клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, що нібито перешкодило підготуватися до розгляду та висловити свою позицію, а місцевий суд не звернув увагу на вказане порушення.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до журналу судового засідання місцевого суду від 06.08.2024 року, відвід з підстав недотримання прокурором або судом процедури розгляду питання щодо продовження строку тримання під вартою, сторона захисту суду не заявляла. Також стороною захисту не заявлялось клопотання про надання додаткового часу для ознайомлення з клопотанням прокурора та підготовки до судового розгляду.

Враховуючи всі вищенаведені обставини, доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскарженої ухвали колегія суддів визнає необґрунтованими.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження та поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2024 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0000158 від 19.02.2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4