ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2327/24 Номер провадження 11-кп/814/2037/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 червня 2022 року за №0000852, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 16 липня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_8 за участю її захисника ОСОБА_9 .

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку РФ, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч.2 ст.436-2 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Застосовано спеціальну конфіскацію та вилучено примусово безоплатно у власність держави мобільний телефон «Samsung Galaxy A30», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEІ 2: НОМЕР_2 .

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речового доказу.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за те, що вона в період часу із 17 до 19 квітня 2022 року умисно здійснила поширення в загальнодоступній та соціально-орієнтованій інтернет-мережі «Однокласники» матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії РФ проти України, розпочатої в 2014 році, заперечення тимчасової окупації частини території України та глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію РФ проти України, розпочату в 2014 році.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить скасувати вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 16 липня 2024 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що: вона не вчиняла інкриміноване їй кримінальне правопорушення за встановлених стороною обвинувачення обставин і зазначала про це під час досудового розслідування та судового розгляду, є інвалідом ІІ групи, має незадовільний стан здоров`я та їй виповнилось 74 роки; вона не розуміла зміст угоди про визнання винуватості та наслідки її затвердження, в силу наявних хвороб не усвідомлювала цього та їй не було роз`яснено дійсний зміст укладеної угоди.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника, які просили зменшити тривалість іспитового строку ОСОБА_8 , визначивши його терміном 1 рік, позицію прокурора про те, що вирок місцевого суду не підлягає оскарженню за наведеними стороною захисту аргументами, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

Частинами 1, 2 ст.22, ч.ч.1, 3 ст.26 КПК України унормовано, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, визначених КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Суд у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до положень глави 35 КПК України, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно - через укладення угоди про визнання винуватості, дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30 травня 2024 року між прокурором ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у присутності захисника ОСОБА_9 було укладено угоду про визнання винуватості, яка містить, зокрема, беззастережне визнання ОСОБА_8 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, за фактичних обставин, детально встановлених в угоді та оскаржуваному вироку, узгоджене покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, визначеного судом, і покладенням на останню обов`язків відповідно до ст.76 КК України, згода ОСОБА_8 на вказані покарання та спосіб його виконання, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, а також наслідки її невиконання. Зміст угоди та правильність, дійсність відображених у ній відмостей засвідчено підписами прокурора, ОСОБА_8 та її захисника (а.п.17-22).

Як убачається із запису перебігу судового провадження в першій судовій інстанції, місцевий суд перед ухваленням вироку про затвердження наведеної вище угоди перевірив відповідність її змісту ст.472 КПК України та з`ясував у ОСОБА_8 , чи цілком остання розуміє, що вона має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого її обвинувачують, а вона як обвинувачена має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення, мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно в порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно, допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на її користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України: обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст.394, 424 КПК України та відмова від здійснення прав, передбачених п.1 ч.4 ст.474 КПК України; зміст і характер обвинувачення, щодо якого ОСОБА_8 визнає себе винуватою; вид покарання та спосіб його виконання, а також правові заходи, які будуть застосовані до неї в разі затвердження угоди судом.

Далі суд першої інстанції переконався у обвинуваченої, що укладення нею угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Таким чином, місцевим судом у повному обсязі й належним чином виконано вимоги ч.ч.4, 6 та 7 ст.474 КПК України. Тому були наявними всі передбачені законом умови та процесуальні гарантії, які захищали здатність ОСОБА_8 висловлювати свою справжню думку з приводу укладення й затвердження угоди.

При цьому, в судовому засіданні першої інстанції обвинувачена жодним чином не вказувала на наявність сторонніх факторів, які би могли вплинути на її волевиявлення та здатність усвідомлення обставин провадження. Навпаки, із запису перебігу судового провадження в місцевому суді слідує, що ОСОБА_8 повністю визнала винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та висловила свою позицію щодо необхідності затвердити укладену нею з прокурором угоду про визнання винуватості, за відсутності обставин того, що вона не розуміла суті питань, її відповіді стосувалися їх змісту та були зрозумілі. Поведінка ОСОБА_8 не містила ознак, які би ставили під сумнів, що вона не могла в повній мірі усвідомлювати свої права чи належним чином їх захистити. У ході розгляду цього питання обвинувачена була забезпечена захисником ОСОБА_9 , яка обстоювала викладену вище правову позицію, обрану ОСОБА_8 .

До того ж, доводи обвинуваченої про те, що вона в силу наявних хвороб не усвідомлювала зміст і наслідки угоди про визнання винуватості, колегія суддів також оцінює в аспекті застосування приписів ч.7 ст.474 КПК України, реальності та дійсності стверджуваного впливу факторів, вказаних у апеляційній скарзі, на застосування кримінального процесуального закону й закону України про кримінальну відповідальність.

У матеріалах кримінального провадження відсутні бодай які-небудь дані, які вказували би на медичний критерій неосудності чи обмеженої осудності ОСОБА_8 (відповідні медичні довідки, висновки судово-психіатричних експертиз, відомості про перебування на психіатричному обліку чи психічні захворювання), що могли би свідчити принаймні про обмежену здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Не встановлено у справі також відомостей про те, що поведінка обвинуваченої була чи є неадекватною, характеризувалась затьмареннями свідомості, порушеннями сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту, пам`яті.

Відсутні дані й про такий вплив на психіку ОСОБА_8 лікарських засобів чи препаратів, що характеризується нездатністю усвідомлювати свої дії чи керувати ними, а також того, що речовини чи їх сполуки, які здатні викликати такий стан, вживалися нею до чи під час укладення угоди про визнання винуватості.

Отже, в контексті приписів ст.ст.474, 242, 332, 509 КПК України, ст.ст.18-21 КК України, в апеляційного суду відсутні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення вимог кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність і в цій частині.

Аналогічний підхід за релевантних обставин провадження щодо оцінки названих вище доводів сторони захисту викладено в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 вересня 2021 року (справа №308/6201/17).

Добровільність згоди на укладання угоди про визнання винуватості, яка полягає у здатності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, самостійно на власний розсуд приймати рішення та вчиняти для їх реалізації процесуальні дії, усвідомлюючи їх значення та наслідки, належно перевірена судом першої інстанції до затвердження угоди про визнання винуватості та апеляційний суд не вбачає підстав, які би спростовували вказаний висновок.

Далі колегія суддів зауважує, що, послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив у окремій нормі КПК України особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляційній скарзі суб`єкти оскарження.

За змістом ч.4 ст.475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст.394 КПК України.

Так, у силу п.1 ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.4, 6 і 7 ст.474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч.2 ст.473 КПК України.

Таким чином законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які у випадку зміни правової позиції з метою скасування вироку місцевого суду на підставі угоди про визнання винуватості можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження на підставі угоди.

За таких обставин, посилання ОСОБА_8 на невчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України є неспроможними, оскільки відповідно до вимог КПК України з цих підстав вирок на підставі угоди оскарженню не підлягає. Системний аналіз положень глави 35 КПК України вказує на те, що предметом судового розгляду в досліджуваному випадку виступають обставини вчиненого кримінального правопорушення в контексті їх обсягу та змісту, що визначені в угоді про визнання винуватості (без дослідження та оцінки доказів щодо висунутого особі обвинувачення), а завдання суду в кримінальному провадженні на підставі угоди полягає в іншому - об`єктивно перевірити відповідність укладеної угоди про визнання винуватості вимогам закону, наявність підстав для твердження про винуватість обвинуваченого і затвердження угоди про визнання винуватості.

Наслідком угоди про визнання винуватості, з огляду на приписи ст.394 КПК України, є те, що кримінальна справа вирішується шляхом застосування особливого порядку судового провадження, що становить по суті відмову від низки процесуальних прав. Водночас ані буква, ані дух ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод не заважають особі з власної волі відмовитися від цих гарантій (рішення Європейського суду з прав людини у спарі «Scoppola проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Уклавши зі стороною обвинувачення угоду про визнання винуватості, ОСОБА_8 обрала альтернативний порядок судового провадження, згідно з яким розгляд кримінальної справи по суті в загальному порядку не повинен здійснюватись. При цьому, як установлено вище, рішення погодитися з угодою про визнання винуватості було прийнято обвинуваченою при повному розумінні фактів справи, правових наслідків та дійсно на добровільній основі з дотриманням процесуальних гарантій, у тому числі права на захист. Зміст угоди й справедливість того, яким чином її було досягнуто між сторонами, відповідають вимогам закону.

Також у світлі наведеного вище позбавлені підстав твердження обвинуваченої та її захисника в судовому засіданні апеляційної інстанції про необхідність зменшення тривалості іспитового строку ОСОБА_8 ..

Відповідно до ч.1 ст.472 КПК України в угоді про визнання винуватості визначаються, серед іншого, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

При цьому, у повній відповідності з вимогами закону та усталеною судовою практикою касаційного суду в названій вище угоді про визнання винуватості не було визначено конкретний термін іспитового строку, який необхідно було застосувати до ОСОБА_8 у випадку затвердження угоди, оскільки вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду в межах, визначених у ст.75 КК України.

Можливість визначення судом, у випадку затвердження угоди, тривалості іспитового строку в межах, передбачених ст.75 КК України, тобто на строк від одного до трьох років, з одного боку, та відмова обвинуваченої від права на апеляційне оскарження, крім випадків, регламентованих ст.394 КПК України, з іншого боку, становили передбачувані наслідки укладення угоди про визнання винуватості, з якими ОСОБА_8 добровільно погодилась за участю її захисника.

Таким чином, оскільки визначення судом першої інстанції тривалості іспитового строку в межах, визначених у ст.75 КК України, само по собі не свідчить про призначення покарання більш суворого, ніж узгоджено сторонами угоди, то з урахуванням положень ст.394 КПК України вирок місцевого суду не може бути оскаржено стороною захисту з підстав незгоди з визначеною судом першої інстанції тривалістю іспитового строку.

Наведений вище підхід відповідає правовій позиції, яка міститься в судових рішеннях Касаційного кримінального суду Верховного Суду: постанові від 26 лютого 2020 року (справа №161/8590/19), ухвалах від 23 грудня 2022 року (справа №751/1613/22), 24 листопада 2021 року (справа №991/9969/20),

Ураховуючи викладене вище, доводи та аргументи сторони захисту не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 16 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4