Справа № 211/4749/24
Провадження № 1-кп/211/574/24
У Х В А Л А
іменем України
про відмову у затвердженні угоди та закриття провадження у справі
22 серпня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Апостолове Дніпропетровської області, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, неодружений, на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей та інших осіб не має, офіційно не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз: 27.05.2024 Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за ст.185 ч.4 КК України до 5 років позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 05 липня 2024 року приблизно о 16:00 годин, перебуваючи в сквері по АДРЕСА_3 , зустрів раніше знайому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Побачивши у останній у користуванні портативну батарею (павербанк), у ОСОБА_6 раптово виник умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману. Надалі, у той же час, ОСОБА_6 , з метою реалізації свого злочинного умислу, діючи умисно, повторно, з корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння чужим майном шляхом обману і звернення його на власну користь, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди власнику майна гр. ОСОБА_7 та бажаючи їх настання, під час розмови з ОСОБА_7 , повідомив останній неправдиві відомості щодо необхідності зарядити власний мобільний телефон для телефонного дзвінка знайомому, з яким раніше домовлявся про зустріч. Так, ОСОБА_6 , ввівши ОСОБА_7 в оману, попрохав у останньої в тимчасове користування портативну батарею (павербанк) марки «Xiaomi» модель PB2050SZM, ємністю 20 000mAh, максимальною вихідною потужністю 50W (Black), яку пообіцяв повернути через кілька годин, достовірно знаючи про те, що не збирається виконувати взяті на себе обов`язки. На що ОСОБА_7 , перебуваючи у стані омани, добровільно та безоплатно передала ОСОБА_6 вищевказану портативну батарею (павербанк), розраховуючи на повернення свого майна найближчим часом.
Надалі ОСОБА_6 , заволодівши чужим майно, покинув місце скоєння кримінального правопорушення та через незначний час продав вищевказану портативну батарею (павербанк), розпорядившись нею на власний розсуд та обернувши майно на свою користь, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду, яка згідно з висновком судово - товарознавчої експертизи № 3655/24 від 23.07.2023 становить 1929,90 грн.
На підставі викладеного, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном, шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.
Відповідно до п. 2 угоди підозрюваний ОСОБА_6 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні та зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.
Згідно із п. 5 угоди сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.90 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.05.2024 та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив відмовити в затвердженні угоди та, зважаючи на зміну розміру дрібного викрадення, згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024, просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, пояснив, що не заперечує обставин, викладених в обвинувальному акті. Просив не затверджувати угоду про визнання винуватості, оскільки є підстави для закриття кримінального провадження. Клопотання прокурора підтримав, зазначив, що на закриття кримінального провадження на підстав п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України погоджується, наслідки закриття провадження йому зрозумілі.
Захисник ОСОБА_5 , проти закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України не заперечувала.
Від потерпілої ОСОБА_7 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
Розглядаючи питання про закриття провадження у справі, суд виходить з такого.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.
Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена в провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких та тяжких злочинів. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
Згідно із ч. 5 ст. 469 КПК України, укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
Статтею 474 КПК України визначено, що після перевірки угоди на відповідність чинному законодавству, суд ухвалює рішення про її затвердження чи відмови у затвердженні угоди, у разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди.
Згідно із усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін).
Відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).
Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції (nullum crimen, nulla poena sine lege) є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону.
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права (ч. 1 ст. 3 КК України).
Відповідно до ч.6 ст.3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Кримінальна протиправність діяння, а також його карність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки Кримінальним кодексом, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 3 ст. 3, ч. 2 ст. 4 КК України).
Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК України).
Указане положення цілком узгоджується із вимогами ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Скасування злочинності діяння означає його декриміналізацію (повну або часткову), яка може бути досягнута шляхом: а) скасування норм Особливої частини КК; б) внесення змін до норм Особливої частини КК - включення до диспозицій додаткових ознак або виключення ознак, які були у попередній редакції норми; в) внесення змін до норм Загальної частини КК (наприклад, доповнення КК додатковою обставиною, що виключає злочинність діяння); г) нового офіційного тлумачення кримінально-правової норми, яке змінює обсяг забороненої цією нормою поведінки без зміни її змісту (без зміни "букви" закону).
Закон, який має зворотну дію в часі, поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання цим законом чинності та: а) не були притягнуті до кримінальної відповідальності (у цьому випадку кримінальна справа не може бути порушена у зв`язку з відсутністю події злочину); б) котрим пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочину (кримінальна справа підлягає закриттю за відсутністю події злочину); в) засуджені обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, і відбувають покарання; г) відбули покарання, але мають непогашену чи незняту судимість.
Так, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX (далі - Закон № 3886-ІХ), який набрав чинності 09.08.2024, встановлено, що дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (тобто до 3028,00 грн.) є дрібною крадіжкою, за вчинення якої настає відповідальність, передбачена ст. 51 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Таким чином, відповідно до вказаного Закону, дрібною крадіжкою, за яку передбачено адміністративну відповідальність, є крадіжка, розмір якої не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Згідно із пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01.01.2024 становить 3028,00 грн., тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становить 1514,00 грн. на 2024 рік, а 2 неоподатковуваних мінімуми становить 3028,00 грн.
Отже, викрадення чужого майна шляхом шахрайства вартістю до 3028,00 грн. включно, є адміністративним правопорушенням.
Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону № 3886-ІХ має зворотну дію в часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.
Як передбачено приписами п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. ст. 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених п. п. 5-8, 10 ч. 1, ч. 2 ст. 284 цього Кодексу;
Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо: 4-1) втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Відповідно до ч. 4 ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 цієї статті, здійснюється прокурором, якщо підозрюваний проти цього не заперечує. За відсутності згоди підозрюваного кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених главою 36-1 цього Кодексу.
Ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 або п.1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст. 479-2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_6 майна в даному кримінальному провадженні становить 1929,90 грн., його діяння станом на день розгляду провадження судом, і з урахуванням положень Закону № 3886-ІХ, ст. 5 КК України, підлягає кваліфікації як адміністративне, а не кримінальне правопорушення, що виключає подальший судовий розгляд.

Тому, із урахуванням того, що затвердження угоди в даному кримінальному провадженні суперечить вимогам цього Кодексу та Закону № 3886-IX, за наявності підстав для закриття кримінального провадження згідно із п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, відсутності жодних заперечень щодо закриття кримінального провадження обвинуваченого ОСОБА_6 із цих підстав, суд дійшов висновку, що в затвердженні угоди про визнання винуватості від 25.07.2024 слід відмовити, а клопотання прокурора про закриття кримінального провадження в справі, задовольнити.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

Запобіжний захід не застосовувався.

Судові витрати по справі відсутні.

Питання про речові докази вирішити в порядку ст.100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 284, 314, 369-372, 376, 474, 479-2 КПК України, суд,

постановив:

відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, що укладена 25.07.2024 року між обвинуваченим ОСОБА_6 , захисником ОСОБА_5 та прокурором Криворізької східної окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000898 від 18.07.2024.

Клопотання прокурора про закриття кримінального провадження задовольнити.

Кримінальне провадження № 0000898 від 18.07.2024 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190 КК України - закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Речові докази: портативну батарею (павербанк), яка передана на зберігання ОСОБА_7 - вважати переданою за належністю.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошений 23.08.2024 року о 08:00 годині.

Суддя ОСОБА_1