УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 646/4116/23

провадження № 51-4111ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000851 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка Краснокутського р-ну Харківської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 травня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 111-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк 10 років з конфіскацією майна.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів, арешту майна, запобіжного заходу, зарахування строку попереднього ув`язнення у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, громадянин України ОСОБА_5 в період з кінця березня 2022 року до початку вересня 2022 року, більш точні дата та час не встановлені, умисно здійснював господарську діяльність на АДРЕСА_2 у взаємодії з незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території України, у тому числі окупаційною адміністрацією держави агресора т. зв. «Временной гражданской администрацией Харьковской области», а саме: продавав населенню, представникам військових формувань РФ та окупаційної влади РФ продукти харчування та побутову хімію, зокрема російського та білоруського виробництва, а також виробництва т. зв. «ЛНР», реалізуючи товари за рублі РФ.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 19 серпня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а апеляційну скаргу захисника задовольнив частково - змінив вирок місцевого суду в частині призначеного основного покарання та постановив уважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 4 ст. 111-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 170 000 грн з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк 10 років з конфіскацією майна.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Суть доводів касатора зводиться до тверджень про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, оскільки апеляційний суд не врахував, що засуджений: повністю не визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення; діяв з корисливим мотивом - особисте збагачення; вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки.

Крім того, на переконання прокурора, допомога ОСОБА_5 установам і організаціям, надана після деокупації Куп`янського району Харківської області, є намаганням засудженого пом`якшити свою відповідальність.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 111-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки прокурор не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення у цій частині.

Щодо тверджень касатора про наявність підстав, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування ухвали апеляційного суду, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону, зокрема, урахував: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення; наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану та відсутність обставин, які його пом`якшують; відомості про особу ОСОБА_5 , який раніше несудимий, має вищу освіту, є фізичною особою - підприємцем, одружений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.

Крім того, місцевий суд не залишив поза увагою й ті факти, що:

- згідно з показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 засуджений як під час окупації, так і після деокупації м. Куп`янська надавав місцевим мешканцям безкоштовно продукти харчування, воду, фінансову допомогу, дозволяв заряджати мобільні телефони;

- від військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 08 травня 2023 року отримав медаль «За добру справу», оскільки з 11 квітня до 07 травня 2023 року неодноразово надавав військовій частині як безоплатну благодійну допомогу різну техніку, а саме: 5 БПЛА та 1 генератор;

- ОСОБА_5 від БО «БФ «Мирне небо Харкова» та БО «Благодійний фонд «Харків з тобою» були видані подяки за надання на безоплатній основі необхідних складських приміщень та фінансової допомоги;

- ОСОБА_5 безкоштовно брав на зберігання майно державного підприємства.

Урахувавши зазначені вище обставини, Червонозаводський районний суд м. Харкова дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права займатися господарською діяльністю на строк 10 років з конфіскацією майна, оскільки таке покарання вважав необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій заявив вимогу про призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 111-1 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися господарською діяльністю, обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 15 років з конфіскацією майна. Крім того, апеляційну скаргу подав захисник ОСОБА_14 , який просив визнати ОСОБА_5 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК та звільнити його з-під варти.

Харківський апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, насамперед зауважив, що санкція ч. 4 ст. 111-1 КК передбачає покарання у виді штрафу до 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від 3 до 5 років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна.

Водночас суд першої інстанції обрав ОСОБА_5 найбільш суворий вид покарання - позбавлення волі, без жодної аргументації, що, як слушно зауважила колегія суддів апеляційного суду, не відповідає вимогам кримінального законодавства, оскільки висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати.

У свою чергу Харківський апеляційний суд зважив на відомості, які встановив та врахував місцевий суд під час призначення ОСОБА_5 покарання, а також взяв до уваги обставини кримінального правопорушення, поведінку засудженого як до окупації, так і після деокупації м. Куп`янська, дійшов обґрунтованого висновку, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, у зв`язку з чим вказав про необхідність пом`якшення основного покарання - позбавлення волі на інший більш м`який вид покарання, передбачений санкцією ч. 4 ст. 111-1 КК, а саме штраф.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості Харківський апеляційний суд вважав непереконливими та такими, що спростовуються викладеними у вироку районного суду обставинами, а також наведеними вище мотивами, тому апеляційні вимоги прокурора залишено без задоволення.

Зазначені висновки апеляційного суду є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався суд, ухвалюючи рішення в частині перевірки доводів прокурора.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що Харківський апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності зміни ОСОБА_5 призначеного місцевим судом основного покарання з позбавлення волі на штраф. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Також Суд додатково вважає за необхідне зазначити, що санкція ч. 4 ст. 111-1 КК передбачає альтернативні види основного покарання, однак суд першої інстанції, обираючи вид покарання, не врахував приписи ч. 2 ст. 65 КК щодо презумпції призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є недостатнім для досягнення мети покарання і внаслідок чого не розглянув питання можливості призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі. Крім того, призначаючи найбільш суворий вид покарання, передбачений ч. 4 ст. 111-1 КК, цей суд не навів належного обґрунтування свого рішення в цій частині.

З огляду на викладене, твердження прокурора в касаційній скарзі, які зводяться до того, що апеляційний суд не в повній мірі врахував обставини, які, на його думку, є достатніми для призначення більш суворого покарання не є слушними. До того ж Суд зауважує, що касатор не навів переконливих доводів про те, що призначений апеляційним судом менш суворий вид основного покарання (в максимальному розмірі), з передбачених санкцією ч. 4 ст. 111-1 КК покарань, є неправомірним та недостатнім для забезпечення мети покарання.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи касатора з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним апеляційним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, навіть за обставин, про які вказує прокурор у касаційній скарзі. Отже у цьому провадженні не вбачається підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості ухвали Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3