УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року

м. Київ

справа № 303/6131/23

провадження № 51-709 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року,

встановив:

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно вироку, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем призваним на військову службу за мобілізацією та перебуваючи на посаді сержанта резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування частини, 20 лютого 2023 року о 09:00 год. не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 , без поважних причин в умовах воєнного стану, та був незаконно відсутній на військовій службі по 24 травня 2023 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Захисник вказує, що засуджений ОСОБА_5 проходив стаціонарне лікування у лікарні з 15 жовтня 2022 року по 03 листопада 2022 року, оскільки отримав вибухову травму, ЗЧМТ, струс головного мозку та поранення шкіри, після чого був направлений для проходження служби із зони ведення бойових дій в запасну роту за нестачі військових на сході, оскільки не міг виконувати бойові завдання по стану психічного та психологічного здоров`я. Згідно службової характеристики, поведінка ОСОБА_5 характерна для особи, яка переживає наслідки контузії та тяжкого стресу. Тому при вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_5 не міг керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення. Оскільки сторона захисту подала до суду відомості, які викликають сумнів щодо осудності ОСОБА_5 , тому були підстави для проведення експертизи у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 242 КПК України. Натомість, у задоволенні поданих захисником клопотань про призначення судово-медичної та комплексної психолого-психіатричної експертиз судами першої та апеляційної інстанцій було безпідставно відмовлено.

Також судом першої інстанції при призначенні засудженому покарання не було враховано, що винний раніше не судимий; був поранений, мав контузії внаслідок участі у бойових діях та втратив побратимів; на момент нез`явлення на військову службу вже був віл-інфікованим та його діти перебували в дитячому будинку. Водночас захисник вважає, що як пом`якшуючі обставини безпідставно судом не взято до уваги щире каяття засудженого; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та інших обставин; те, що він з`явився до слідчого зі зізнанням та бажає продовжувати військову службу. Також не враховано висновок органу пробації про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.Крім того, стверджує, що статті 69, 75 КК України не містять прямої заборони щодо застосування покарання нижче від найнижчої межі, визначеної законом, та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком особи, яку визнано винною за ст. 407 КК України. Водночас апеляційний суд необгрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін, тому ухвала суду є незаконною.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Доводи захисника щодо допущення судами першої та апеляційної інстанцій істотних порушень вимог кримінального процесуального закону через безпідставну відмову у задоволенні його клопотань про призначення судово-медичної та комплексної психолого-психіатричної експертизи для визначення стану осудності ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

При цьому пунктом 3 ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги та наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, стороною захисту подавалися клопотання про проведення судово-медичної та комплексної психолого-психіатричної експертизи до судів першої та апеляційної інстанцій.

При цьому ухвалами Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2023 року та Івано-Франківського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні вищевказаних клопотань, оскільки стороною захисту не було надано суду відомості, які викликають сумнів щодо осудності, обмеженої осудності ОСОБА_5 , чим не доведено наявність підстав для проведення експертизи у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 242 КПК України.

Водночас судами встановлено, що ОСОБА_5 за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за амбулаторною медичною допомогою не звертався, на стаціонарному лікуванні не перебував, інформації щодо перебування даного військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в медичних лікувальних закладах МОУ та МОЗ у військову частину не поступало, відповідно до інформації з медичних закладів підпорядкованих департаменту охорони здоров`я станом на 09 травня 2023 звернень за медичною допомогою ОСОБА_5 з 01 січня 2023 року не виявлено, на обліку у лікарів нарколога, психіатра останній не перебуває.

При цьому ОСОБА_5 як під час лікування з 15 жовтня 2022 року по 03 листопада 2022 року у Криворізькій міській лікарні № 7 , так і в подальшому під час проходження військової служби до 20 лютого 2023 року, не виявляв скарг щодо наявності у нього хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, такі захворювання у нього не встановлювалися в ході досудового розслідування кримінального провадження так і за час судового провадження.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 16 червня 2023 року № 1802/434, станом на 16 червня 2023 року проведено медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_2 16 червня 2023 року ОСОБА_5 , останній придатний до військової служби.

Враховуючи вищенаведене, під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_5 за ч. 5 ст.407 КК України у судів першої та апеляційної інстанцій не виникло сумнівів щодо осудності чи обмеженої осудності винного, тому не встановлено наявності підстав для проведення експертиз, передбачених ч. 2 ст. 242, ч. 2 ст. 332, ч. 2 ст. 509 КПК України.

При цьому у своїй касаційній скарзі захисник також не наводить таких доказів, які б свідчили про наявність у засудженого ОСОБА_5 хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Крім того, доводи захисника про суворість призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі також не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із копій оскаржуваних судових рішень, призначаючи покарання винному ОСОБА_5 в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував дані про особу винного, зокрема, що він раніше не судимий, за місцем служби характеризується посередньо, за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за амбулаторною медичною допомогою не звертався, на стаціонарному лікуванні не перебував, інформації щодо перебування даного військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в медичних лікувальних закладах МОУ та МОЗ у військову частину не поступало, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, є придатним до військової служби.

ОСОБА_5 поступив в Державну установу «Закарпатська установа виконання покарань №9» 26 травня 2023 року та був оглянутий лікарями Закарпатської міської медичної частини №9 філії. На даний час перебуває на диспансерному обліку у лікаря інфекціоніста з діагнозом: ВІЛ - інфекція, клінічна стадія 1, безсимптомний перебіг. Отримує на постійній основі антиретровірусну терапію. За станом здоров`я потребує постійного нагляду лікаря інфекціоніста та прийому АРВП. Загальний стан здоров`я відповідає перебігу наявного захворювання.

Також суд врахував висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зазначений в досудовій доповіді.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 визнано щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання винному, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, також зазначив, що інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_5 вчинене ним в період, коли вже діяла ч. 1 ст. 69 та ч.1 ст. 75 КК України в редакції Закону України № 2839-ІХ, тому призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або звільнення від відбування покарання з випробуванням, про яке вказувала в апеляційній скарзі сторона захисту, є неможливим, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вищенаведене, призначене ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить вимогам ст. 65 КК України. Це покарання з огляду на положення ст. 50 цього Кодексу узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність і принципами співмірності та індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Підстави вважати призначене винному покарання явно несправедливим через його суворість відсутні.

Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3