Справа №766/3725/24
н/п 1-кс/766/4344/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року

Слідчий суддя Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 про продовження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановила:

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження ОСОБА_7 , підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 310, ч. 1 ст. 311 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк досудового розслідування, а саме: до 28.04.2024.

Обґрунтування клопотання:

Другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000271 від 10.03.2024 за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Петровське Краснолуцького р-ну Луганської обл., громадянина України, із вищою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в/ч НОМЕР_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за контрактом, офіцеру резерву 20-ї роти запасу військової частини НОМЕР_2 , старшого лейтенанта, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 17.11.2023 №330 ОСОБА_4 призначено на посаду офіцера резерву 20 запасної роти військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. ОСОБА_4 перебуває у військовому званні «старший лейтенант».

Так, старший лейтенант ОСОБА_4 09 березня 2024 року у період часу з 17 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, в умовах воєнного стану, знаходячись у приміщенні будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в порушення ст.ст. 9, 11, 13, 16, 28-33, 49, 59, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з метою продемонструвати свою перевагу у військовому колективі застосував насильство щодо підлеглого, а саме наніс декілька ударів ногами по голові та тулубу підлеглому - матросу резерву 20-ї резервної роти військової частини НОМЕР_2 матросу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 повністю підтверджується зібраними досудовим розслідуванням доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 10.03.2024; показаннями свідка ОСОБА_9 , протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 , показаннями свідка ОСОБА_10 , показаннями свідка ОСОБА_11 , показаннями свідка ОСОБА_12 ; іншими матеріалами досудового розслідування.

11.03.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

12.03.2024 ОСОБА_4 слідчим суддею Херсонського міського суду Херсонської області застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 08.05.2024.

02.05.2024 постановою керівника Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_13 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжено до 3-х місяців, тобто до 11.06.2024.

06.05.2024 ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області продовжено строк досудового розслідування до 11.08.2024.

Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років.

На даний час у кримінальному провадженні № 0000271 не виконані всі слідчі (розшукові) дії, що перешкоджає винесенню законного процесуального рішення у вказаному кримінальному провадженні, яке відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КПК України має ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

По-перше, необхідно долучити до матеріалів кримінального провадження висновок судової-медичної експертизи трупу ОСОБА_8 , в якому експертом будуть зазначені наявні тілесні ушкодження на тілі трупа ОСОБА_8 , які були заподіяні підозрюваним ОСОБА_4 та ступінь їх тяжкості, локалізацію та причинний зв`язок з настанням смерті. За результатами вказаного висновку експерта буде вирішуватись питання щодо наявності в діях ОСОБА_4 складу інших кримінальних правопорушень.

По-друге, необхідно долучити до матеріалів висновки призначених судових імунологічних експертиз, за результатами яких може бути встановлено наявність на вилучених в ході огляду місця події предметах слідів крові ОСОБА_8 або підозрюваного ОСОБА_4

По-трете, необхідно долучити до матеріалів кримінального провадження висновок судової психіатричної експертизи, в ході якої будуть вирішуватись питання чи не страждав ОСОБА_4 психічними захворюваннями та чи не потребує він примусових заходів медичного характеру.

Вищевказані відомості мають доказове значення у кримінальному провадженні, оскільки прямо доводять вину підозрюваного у вчинені особливо тяжкого умисного злочину.

На даний час обґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінального правопорушення є доведеною, тобто зазначені вище обставини підтверджуються фактичними даними, що містяться у матеріалах клопотання та доданих до нього документах, які у своїй сукупності переконують не тільки сторону обвинувачення, а й незалежного спостерігача у причетності ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення, яке йому інкримінується. Таким чином, стороною обвинувачення доведено існування обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.5 ст. 426-1 КК України, що є однією з підстав для застосування запобіжного заходу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Зокрема, наявний ризик, зазначений у п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування підозрюваного задля уникнення кримінальної відповідальності. Так, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і передбачене покарання їх вчинення, після отримання повідомлення про підозру, ОСОБА_4 може умисно ухилятися від явки до органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді або переховуватись від органів досудового розслідування та суду, чим може перешкоджати встановленню істини по справі.

Також наявний ризик, зазначений у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України можливість незаконного впливу підозрюваного на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, у зв`язку з тим, що він обізнаний про місце перебування останніх. Свідки у кримінальному провадженні є військовослужбовці, які проходять службу у складі одного підрозділу військової частини та проживали разом з ОСОБА_4 , особисто були присутні під час вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що вказує на те, що залишаючись на свободі ОСОБА_4 , матиме змогу незаконно впливати на свідків та потерпілих, з метою зміни ними своїх показів.

Тобто, перебуваючи на волі ОСОБА_4 може узгоджувати свої показання з показаннями інших осіб, у тому числі, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань в ході судового розгляду. При цьому, в разі обрання щодо підозрюваного іншого більш м`якого запобіжного заходу, він зобов`язаний буде повернутись до військової частини, в якій проходить службу разом із свідками.

Виходячи із вищезазначеного, з метою запобігання протиправній поведінці обвинуваченого, уникнення настання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, виникла необхідність у застосуванні відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З урахуванням неможливості запобігання вищенаведеним ризикам у інший спосіб, ніж застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно нього не вбачається.

Доводи сторін у судовому засіданні:

Прокурор в судовому засіданні просила клопотання задовольнити за підставами, викладеними у клопотанні. Також повідомила, що ризики, які були підставою для застосування та продовження підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на сьогодні не зменшилися та продовжують існувати.

Захисник заперечував проти задоволення клопотання. На обґрунтування своїх заперечень послався на те, що прокурором не надано належних доказів існування ризиків, зазначених у клопотанні. Зазначив, що заявлені ризики вже давно перестали існувати, перебування його підзахисного під вартою слід вважати обставиною, яка є несприятлива для слідства, тому що підозрюваний має дуже велике бажання продовжити службу, тим більше він знає як, і вміє це робити, що є дуже необхідним на сьогодні в нашій країні. Всі слідчі дії, які заявлені у клопотанні вже є завершеними і не потребують та не залежать від продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу. На сьогодні прояви несприятливої поведінки його підзахисного заявлені слідством не були, тож сторона захисту не вбачає виправдання для тримання під вартою його підзахисного. Просив відмовити у задоволенні клопотання та змінити його підзахисному запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, але такий, щоб він зміг продовжити службу в лавах ЗСУ.

Підозрюваний підтримав думку свого захисника. Повідомив, що має на утриманні дружину, малолітню доньку, які зараз проживають у м. Ковелі. Піклуватися ними більше немає кому, його мати померла, а батько виїхав на територію рф і він з ним більше не спілкується. Зазначив, що не збирається нікуди тікати, ховатися від слідства, зі слідством співпрацює, самостійно повідомив про подію, яка сталася, повідомив командування та поліцію. Просив суд застосувати до нього запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Мотивація суду:

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з вимогами ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді триманні під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який за законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Слідчим суддею встановлено, що другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000271 від 10.03.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України, а саме: застосування насильства щодо підлеглого, вчинене в умовах воєнного стану.

Обставини правопорушення викладені у клопотанні.

11.03.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 12.03.2024 ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 08.05.2024.

Постановою керівника Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_13 від 02.05.2024 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжено до 3-х місяців, тобто до 11.06.2024.

Ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 06.05.2024 продовжено строк досудового розслідування до 11.08.2024.

Ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 06.05.2024 ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.08.2024.

Описана у клопотанні фабула у сукупності з наданими прокурором поясненнями та матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді підстави дійти висновку про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Для визначення причетності ОСОБА_4 до кримінального правопорушення слідчим суддею досліджені докази, надані сторонами.

Щодо ризиків, то прокурором під час застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було заявлено про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 5 ст.177 КПК України, які він вважає такими, що не зникли та не зменшилися, а тому є всі підстави продовжити підозрюваному строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження підозрюваному строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд бере до уваги в сукупності всі обставини, передбачені статтею 178 КПК України: тяжкість покарання, яке може бути застосоване до підозрюваного; відомості, що характеризують особу підозрюваного, наявність беззаперечних відомостей про міцність соціальних зв`язків; наявність постійного місця проживання, роботи (служби).

Прокурор, зазначивши про продовження існування ризику переховуватися від органу досудового слідства, не зазначив жодної дії підозрюваного, яка б вказувала на існування намірів підозрюваного переховуватися від слідства та покинути місце свого проживання.

Згідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Із змісту ст. 9 КПК України вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Окрім того, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV передбачає застосування судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а ст. 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

Згідно ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Метою застосування запобіжного заходу є, по-перше, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Європейський суд з прав людини в справі «Пірузян проти Вірменії» (Piruzyan v. Armenia) (заява № 33376/07, рішення від 26.06.2012 року, остаточне рішення від 26.09.2012 року) зазначив про те, що: 94. У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку, коли така особа підозрюється у вчиненні злочину: ризик того, що особа не з`явиться до суду; ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Трипедуш проти Республіки Молдова» (Tripadus v. the Republic of Moldova) (заява № 34382/07, рішення від 22.04.2014 року, остаточне рішення від 22.07.2014) : 119. Суд нагадує, що ст. 5 Конвенції присвячена основному праву людини: захист людини проти самовільного посягання з боку держави на її свободу. Параграф 3 цієї статті зобов`язує, щоб попередній арешт не перевищував розумного строку і щоб компетентні судові органи регулярно розглядали наявність достатніх і доречних підстав, які виправдовують попередній арешт. 120. У своїй юриспруденції Суд розвинув чотири фундаментальні підстави, що виправдовують попередній арешт особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину: ризик, що обвинувачена особа втече, ризик, що при звільненні підозрюваний перешкодить здійсненню правосуддя, і ризик, що він вчинить нові злочини або порушить громадський порядок.

Метою застосування запобіжного заходу є, по-друге, запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

Європейський суд з прав людини в справі «Пірузян проти Вірменії» (Piruzyan v. Armenia) (заява № 33376/07, рішення від 26.06.2012 року, остаточне рішення від 26.09.2012 року) зазначив про те, що: 95. Загрозу переховування обвинуваченого не можна оцінювати виключно на під ставі суворості можливого покарання. Її слід оцінювати з посиланням на низку інших доречних чинників, які можуть або підтвердити наявність загрози переховування, або показати, що така загроза є настільки незначною, що вона не може обґрунтувати тримання під вартою до завершення судового процесу. Ризик переховування слід оцінювати у світлі чинників, які стосуються характеру особи, її моральних якостей, місця проживання, роду занять, майна, сімейних зв`язків та усіх видів зв`язків з країною, у якій вона переслідується в кримінальному порядку. Очікування суворого покарання та переконливість доказів можуть бути доречними, але як такі не є вирішальними, а для страхування від ризику може бути використана можливість отримання гарантій. 99. Стосовно ризику переховування або перешкоджання провадженню Суд зазначає, що як обласний суд, так і Апеляційний суд обмежилися абстрактним і стереотипним повторенням цих підстав у своїх рішеннях, не вказавши жодних причин, чому вони вважали добре обґрунтованими твердження про те, що заявник може переховуватися або перешкоджати провадженню. Вони також не намагалися спростувати доводи, наведені заявником. Загальне посилання на серйозність злочину, у якому обвинувачувався заявник, на яке суди покладалися кілька разів, не може вважатися достатнім обґрунтуванням за явлених ризиків.100. 3 огляду на викладене Суд вважає, що причини, на які покладалися Лорійський обласний суд та Апеляційний суд у кримінальних і військових справах у своїх рішеннях стосовно взяття та продовження тримання під вартою заявника, не були доречними та достатніми . Відповідно, мало місце порушення п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку із цим.

В справі «Клоот проти Бельгії» (Clooth v. Belgium) (заява № 12718/87, рішення від 12.12.1991 року) Європейський суд з прав людини вказа на те, що: 47. Давши згоду 16.04.1987 року на подовження строку ув`язнення, обвинувальний відділ уперше обґрунтував це ризиком втечі заявника. На підставі його рішення було видано три подальші розпорядження. 48. Уряд вважає, що подібні побоювання виправдовуються тією обставиною, що пана ОСОБА_14 було заарештовано в Німеччині і що ОСОБА_15 вимагала його екстрадиції. Суд підтримує думку Комісії, що ці побоювання були безпідставними на період, коли вони були висловлені, а саме: більше ніж через тридцять один місяць після арешту заявника. Крім того, у відповідних рішеннях не наведено жодних підстав на підтвердження цієї думки.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Летельє проти Франції» (Letellier v. France) (заява № 12369/86, рішення від 26.06.1991 року) : 40. В основі різних рішень обвинувальної палати Парижа були побоювання, що обвинувачена в зв`язку з підвищеним ступенем належного їй за законом покарання переховуватиметься від слідства, а також необхідність гарантувати її знаходження в розпорядженні правоохоронних органів. 41. Комісія зазначає, що протягом чотирьох тижнів, поки заявниця перебувала на волі (з 24.12.1985 по 22.01.1986 року) , вона виконувала всі обов`язки, пов`язані з судовим контролем, і не намагалася переховуватися від правосуддя. До речі, їй це було б важко зробити, тому що у неї неповнолітні діти і торговий заклад, що є єдиним джерелом її доходів. Якщо ігнорувати ці обставини, то прийняті рішення можуть стати недостатньо мотивованими, такими, в яких не враховано значимі обставини. 42. Уряд вважає, що загроза того, що обвинувачена переховуватиметься, була. Він посилається на тяжкість покарання, що загрожувало пані Летельє, і серйозність обвинувачень, висунутих проти неї. Він наводить також і інші доводи, які не фігурували в оспорюваних судових рішеннях. 43. Суд нагадує, що подібна загроза повинна оцінюватися не тільки з огляду на тяжкість покарання; але виходячи з усіх обставин, що можуть або підтвердити наявність цієї загрози, або звести її до такого мінімуму, що попередній висновок виявиться невиправданим. В даному випадку рішення обвинувальних палат не містять мотивів, на підставі яких можна було б пояснити, чому вони не врахували висунуті заявницею доводи і виходили лише з того, що вона переховуватиметься від слідчих.

В справі «Томазі проти Франції» (Tomasi v. France) (заява № 12850/87, рішення від 27.08.1992 року) Європейський суд з прав людини зазначив про те, що: 96. Уряд стверджує, що існувала небезпека втечі. Він посилається на тяжкість покарання, яке загрожувало панові Томазі. Він посилається також на втечу пана П`єрі, який переслідувався за ті ж порушення закону, що і пан Томазі, і так само, як і пан Томазі, весь час заявляв про свою невинуватість, але тим не менш протягом трьох з половиною років переховувався від правосуддя. Врешті, він посилається на специфіку ситуації на Корсиці. 97. Заявник стверджує, що він представляв достатні гарантії своєї явки в суд; вони ґрунтувалися на його статусі комерсанта, на тому, що його судове досьє чисте, і на тому, що він має бездоганну репутацію. 98. Суд зазначає, що доводи уряду, наведені в Суді, не містяться в оспорюваних судових рішеннях. Звичайно, ці рішення ґрунтувалися переважно на тому, що пан Томазі повинен знаходитися в розпорядженні правосуддя, але тільки в одному з них рішення обвинувальної палати м. Пуатьє від 22.05.1987 року ця умова конкретизована вказівкою про можливе сприяння членів колишнього угрупування з тим, щоб він міг переховуватися від правосуддя. Крім того, Суд нагадує, що загрозу втечі не можна оцінювати тільки на підставі тяжкості покарання; вона повинна оцінюватися на підставі сукупності додаткових даних, які можуть або підтвердити її наявність, або показати, що вона настільки невелика, що не може виправдовувати тривалість попереднього ув`язнення. В даному випадку в рішеннях слідчих органів не міститься мотивів, які могли б пояснити, чому, незважаючи на аргументи, що наводяться заявником в його проханнях про звільнення, вони визнали визначальним елементом загрозу втечі і не намагалися поєднувати його, наприклад, з використанням таких засобів, як внесення застави і режим судового контролю.

В справі «Мюллер проти Франції» (Muller v. France) (заява № 21802/93, рішення від 17.03.1997 року) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що: 41. Як стверджував уряд, не існувало жодних гарантій, що пан ОСОБА_4 з`явиться на суд і що його звільнення не викличе ризику переховування від правосуддя і повторного вчинення злочину. 42. На думку Комісії, ризику його переховування від правосуддя не було належним чином встановлено, а ризик повторного вчинення злочину сам по собі не був достатнім. 43. Як і Комісія, Суд зауважує, що з рішень не звільняти заявника не зрозуміло, чи існував реальний ризик його втечі. Хоча такий ризик може існувати, коли очікуваний вирок передбачає довготривале ув`язнення, Суд наголошує, що ризик переховування від правосуддя не можна оцінювати виключно на підставі суворості винесеного вироку.

Європейський суд з прав людини в справі Ґуццарді проти Італії (Guzzardi v. Italy) (заява № 7367/76, рішення від 06.11.1980 року) послався на те, що: 102. На перший погляд, більш правдоподібною вбачається гіпотеза, згідно з якою оскаржуваний захід було застосовано тому, що він був резонно визнаний необхідним для того, щоб не допустити вчинення [паном Ґуццарді] правопорушення або, альтернативно, втечі після його вчинення . Однак і в такому випадку може постати питання про міру законності , оскільки виданий виключно на підставі законів 1956 і 1965 років наказ про примусове поселення як такий, безвідносно до способу його виконання, не означає позбавлення волі. Також слід було б визначити, чи були дотримані вимоги п. 3 ст. 5. У будь-якому випадку формулювання, про яке тут ідеться, не стосується політики загальної профілактики, спрямованої на окрему особу або категорію осіб на кшталт мафіозі, котрі становлять загрозу з огляду на їхню усталену схильність до злочинної діяльності; воно лише надає державам-учасницям засіб запобігання конкретному й специфічному правопорушенню. На це вказують і використання однини (an offence , celle-ci у французькому тексті) , і мета ст. 5, тобто гарантування, щоб жодну особу не було позбавлено свободи у свавільний спосіб. 104. 3 огляду на все вказане вище з 08.02.1975 року по 22.07.1976 року заявник був жертвою порушення п. 1 ст. 5 Конвенції.

В справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що: 67. Суд зазначає, що для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути за стосовані до заявника. 68. Також Суд зазначив, що національні судові інстанції не висловилися з приводу доводів заявника, наведених для свого звільнення. Особливо він зазначив, що судові інстанції не висловилися з приводу трьох доводів заявника, а саме: що в момент, коли його помістили під попередній арешт, кримінальне переслідування тривало вже більше одного року, що він з`являвся в орган кримінального переслідування кожного разу, коли його викликали, що для належного проведення кримінального провадження він взяв на себе обов`язок з`являтися за будь-яким викликом правоохоронних органів. У цій частині Суд нагадує, що загроза переховування повинна оцінюватися в контексті чинників, пов`язаних з особистістю заявника, а саме, з його моральними цінностями, житлом, родом занять, майном, сімейними зв`язками і всіма видами зв`язків з державою, в якій щодо нього відбувається кримінальне переслідування. У цій справі Суд вважає, що судові інстанції не виявили адекватним чином зв`язки між заявником та Республікою ОСОБА_16 . Незважаючи на те, що насправді спочатку судові інстанції висловилися з приводу питання, чи є у заявника постійне місце проживання і чи є суперечливі докази в цьому напрямі, проте Суд нагадує, що сама по собі відсутність постійного місця проживання не створює загрози того, що обвинувачений буде переховуватися. Врешті, Суд зазначив, що судові інстанції не навели жодного доказового елемента, який виправдовував би їх твердження, що заявник міг переховуватися від органу кримінального переслідування на території самопроголошеної Придністровської республіки, яку компетентні органи Республіки Молдова не можуть контролювати. 70. У результаті Суд вважає, що підстави, наведені судом Буюкань, мун. Кишинеу і Апеляційною палатою Кишинеу, для призначення запобіжних заходів у вигляді попереднього арешту і домашнього арешту щодо заявника не відносяться до справи і не є достатніми . Тому Суд встановив, що в цій справі було порушено п. ст. 5 Конвенції.

Європейський суд з прав людини в справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland) (заява № 38797/03, рішення від 04.05.2006 року, остаточне рішення від 23.10.2006 року) зазначив про те, що: 28. Суд зауважує, що заявника в цій справі на підставі постанови, винесеної суддею в межах спрямованого проти нього кримінального процесу, було взято під варту на строк понад два місяці за створення перешкод належному перебігові судового провадження. Суд також зазначає, що підозрювали заявника в тому, що він виступив з необґрунтованими звинуваченнями проти певних працівників системи правосуддя у присутності їх нього начальства, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 234 Кримінального кодексу Польщі, за яке може бути призначене максимальне покарання до 2 років позбавлення волі. За таких обставин слід вважати, що взяття заявника під варту мало в національному праві певні правові підстави. 29. Суд зазначає, що, вмотивовуючи рішення про взяття й тримання заявника під вартою, органи влади, зокрема, посилалися на потребу забезпечити належний хід кримінального процесу і на існування ризику того, що заявник ухилятиметься від правосуддя. Він не ставить під сумнів того, що позбавлення волі може за певних виняткових обставин бути єдиним способом забезпечити присутність обвинуваченого, зокрема, зважаючи на характер його особистості або вчиненого правопорушення, а так само на суворість можливого покарання. Однак треба, щоб підстави, на які посилається влада, обґрунтовуючи застосування запобіжного заходу, пов`язаного з позбавленням волі, були доповнені конкретними фактами, що мають стосунок до підозрюваного. Інакше кажучи, треба, щоб наведені органами влади мотиви видавались, з урахуванням обставин справи, переконливими й доречними. 30. Проте стосовно даної справи Суд вважає, що складно виявити ті характерні ознаки, які б підкріпляли твердження про небезпеку вчинення заявником спроб ухилитися від правосуддя. Суд зауважує, що заявника було взято під варту в результаті вже першого судового засідання в його справі на підставі того факту, що він залишив судову залу без дозволу. Між тим, ані складність справи, ані суворість покарання, яке б йому могло бути призначене в разі засудження, тобто ті основні обставини, на які посилалися органи влади при винесенні постанови про його взяття під варту, не були тими причинами, з яких він міг би спробувати переховуватися. Більше того, у випадку заявника не помітно жодних підстав вважати, що він може перешкоджати судовому процесу. Суд також зауважує, що оскільки заявника в даній справі притягли до суду за те, що він виступив проти певних працівників правоохоронних і судових органів свого округу, суд, якому було доручено розглянути цю справу, був тим більше зобов`язаний діяти так, аби не справляти бодай найменшого враження про свою упередженість. Зокрема, він мав би зайняти дуже виважену позицію при обранні заходів, що позбавляли заявника особистої свободи, аби запобігти появі будь-яких сумнівів у його безсторонності.

В справі «Болдирев проти України» (Boldyrev v. Ukraine) (заява № 27889/03, рішення від 20.01.2011 року) Європейський суд з прав людини визначив, що: 47. Суд зауважує, що, хоча, як видається, факт переховування заявника дав відповідним органам підстави для тримання його під вартою протягом досудового слідства, серйозність пред`явлених йому обвинувачень, ризик його ухилення від слідства та перешкоджання здійсненню правосуддя залишалися єдиними підставами, з огляду на які суд не змінював обраний йому запобіжний захід. Однак згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення волі і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. З матеріалів, які є в розпорядженні Суду, не вбачається, що національні суди наводили такі підстави або розглядали можливість застосування тих чи інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою. Посилаючись, головним чином, на тяжкість обвинувачень, відповідні органи продовжували строк тримання заявника під вартою на підставах, які не можна вважати відповідними і достатніми . Крім того, Суд зазначає, що у своїх рішеннях від 17.12.2002 року та 11.04.2003 року національні суди взагалі не навели жодних підстав для продовження строку тримання заявника під вартою. 48. Наведені вище міркування є достатніми, аби надати Суду можливість дійти висновку, що в цій справі було порушення п. 3 ст. 5 Конвенції.

Європейський суд з прав людини в справі Боротюк проти України (Borotyuk v. Ukraine) (заява № 33579/04, рішення від 16.12.2010 року, остаточне рішення від 16.03.2011 року) звернув увагу на те, що: 62. При цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи за і проти такого звільнення не повинні бути загальними й абстрактними. У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Аналогічні висновки ЄСПЛ стосовно ст. 5 Конвенції виклав в п. 80 справи Фельдман проти України: Суд зазначає, що тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачувався заявник, та ризик його ухилення від слідства залишалися єдиними підставами для відмови суду в задоволенні клопотань заявника про звільнення. Проте, згідно п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (п. 80 рішення у справах Яблонський проти Польщі (Jablonski v. Poland) , № 33492/96 від 21.12.2000 року, п. 102 рішення ОСОБА_17 проти Франції (I.A. v. France) , № 28213/95, ECHR 1998-VII) . До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (рішення у справі Іловецький (Ilowiecki) , п. 61) . Жодних таких підстав у справі, що розглядається, суди не зазначили. Посилаючись головним чином на серйозність пред`явлених заявнику обвинувачень та ризик його ухилення від слідства, державні органи продовжували тримання його під вартою на підставах, які не можна вважати відповідними і достатніми .

При обґрунтуванні такого ризику, що підозрюваний, обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, слідчі та прокурори часто посилаються на тяжкість покарання, яке загрожує особи, наявність закордонного паспорту, родичів та знайомих за кордоном тощо, проте такі посилання сторони обвинувачення найчастіше ґрунтуються лише на припущеннях слідчого, прокурора. Як зазначено в п. 143 рішення Європейського суду з прав людини Бойченко проти Молдови одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні висновок у справах Беччієв проти Молдови , Сарбан проти Молдови ) .

Стосовно загрози втечі практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі Сулаоя проти Естонії , рішення Європейського суду з прав людини у справі Панченко проти Росії ) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ноймайстер проти Австрії ).

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини у справі Строган проти України ). 2) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

В справі справі Летельє проти Франції (Letellier v. France) (заява № 12369/86, рішення від 26.06.1991 року) Європейський суд з прав людини визначив, що: 37. Уряд нагадує, що висунуті проти пані Летельє звинувачення ґрунтуються головним чином на свідченнях панів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Останній був допитаний слідчим 25.11.1985 року, але в зв`язку з неявкою його очна ставка з обвинуваченою 17.12.1985 року не відбулася. Серед мотивів рішення обвинувальної палати від 22.01.1986 року була і необхідність попередження тиску на свідків, що могло спонукати їх змінити свої показання під час очних ставок. 38. На думку Комісії, якщо таке побоювання і могло бути виправданим на початку слідства, то після численних допитів свідків воно перестає бути визначальним. Крім того, немає ніяких даних про те, що в період, коли заявниця перебувала на волі і до неї було застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, вона вдавалася до залякування свідків. 39. Суд визнає, що реальна загроза чинення тиску на свідків могла існувати на початку цієї справи, але з плином часу вона значно зменшилася і зникла зовсім. Фактично після 05.12.1986 року судові органи вже не посилалися на подібну загрозу: тільки в рішеннях обвинувальної палати Парижа від 22.01.1986 року, 05.03.1986 року, 10.04.1986 року, 05.12.1986 року попередній висновок визнається єдиним способом запобігти цій небезпеці. У будь-якому разі після 23.12.1986 року за цим пунктом утримання під вартою вже не виправдовувалося.

В справі «Томазі проти Франції» (Tomasi v. France) (заява № 12850/87, рішення від 27.08.1992 року) Європейський суд з прав людини зазначив про те, що: 92. Винесення низки судових рішень у даній справі було обумовлено загрозою тиску на свідків обвинувальна палата м. Пуат`є навіть заявляла про кампанії залякування і загрозу змови між усіма обвинуваченими у справі, водночас жодних подробиць не наводилося. 93. На думку уряду, з причини погроз, адресованих пану ОСОБА_7 , унеможливлювалось його звільнення. Пан ОСОБА_8 міг би сприяти посиленню тиску на пана ОСОБА_7 , через якого почалося кримінальне переслідування і який потім намагався накласти на себе руки. 94. Заявник оскаржує це твердження, в той час як Комісія свою думку не висловлює. 95. На думку Суду, реальна загроза тиску на свідків існувала від самого початку. Згодом вона зменшувалася, але повністю не зникла.

Клопотання про застосування та продовження підозрюваному строку тримання під вартою, що подавалися слідчим раніше, мають однаковий зміст, тоді як ризики на кожному етапі досудового розслідування мали б конкретизуватися.

Підозрюваний ОСОБА_4 є військовослужбовцем, має дружину, малолітню доньку, які є його єдиною сім`єю, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки, не вчинив жодних дій, які б свідчили про наміри переховуватися від слідства.

Ризик ухилення від слідства існує завжди, але в даному випадку він є вкрай мінімальним.

Щодо тиску на свідків, слідчий суддя звертає увагу на те, що прокурор не зазначив на яких саме свідків може бути здійснено вплив з боку підозрюваного, в чому може проявлятися цей тиск та які наслідки він може мати для судового розгляду.

Стосовно ризику можливості вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, слідчий суддя зауважує, що прокурором не наведено жодних конкретних обставин та фактів, які б вказували на бажання з боку підозрюваного вчинити інше правопорушення.

Слідчий суддя дослідив обставини, що мають враховуватися під час застосуванні запобіжного заходу, встановив, що підозрюваний має постійне місце проживання, має сім`ю, є військовослужбовцем, переконливо у судовому засіданні довів свою думку про те, що має велике бажання продовжити службу у лавах ЗСУ, що має великий суспільний інтерес, виходячи із нинішніх обставин, до кримінальної відповідальності раніше не притягався, не перебував у розшуку, не ухилявся від слідства та суду.

Прокурор у клопотанні жодним чином не обґрунтував неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, як того вимагається частиною 1 ст. 183 КПК України, а тільки зазначив, що застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання покладених на нього обов`язків та не зможе запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків.

Пояснення підозрюваного та його поведінка в суді вказують на те, що він має намір дотримуватися законних вимог органів слідства або суду, і йому має бути наданий в цьому шанс, застосувавши підозрюваному запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, який дозволить фізично і фактично виконувати підозрюваним свої обов`язки військовослужбовця повною мірою.

Слідчий суддя з урахуванням всіх встановлених обставин, вважає, що на сьогодні ризики, заявлені під час застосування та продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою значно зменшилися, а тому відсутня потреба в ізоляції підозрюваного від суспільства, та слідчий суддя приходить до висновку, що підозрюваному достатнім буде визначити обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, і вважає, що такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків. Наявність запобіжного заходу вже є стримуючим фактором для належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Керуючись ст.ст.132, 177, 178, 179, 183, 184, 194, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя,

постановила:

Відмовити слідчому другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про продовження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Застосувати підозрюваному ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду, в провадженні яких перебуватиме дане кримінальне провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд, в провадженні яких перебуватиме дане кримінальне провадження, про зміну свого місця проживання та служби.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти у залі суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Строк дії ухвали до 07 серпня 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1