Номер провадження: 11-кп/813/2235/24
Справа № 946/4491/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 25.07.2024 у к/п № 0001562 від 05.12.2023 стосовно:

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської області, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, маючої на утриманні двох дітей, перебуваючої у декретній відпустці по догляду за дитиною, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, у виді позбавлення волі, з випробуванням з визначенням іспитового строку тривалістю 1 рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо стягнення процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнана винуватою у тому, що вона 05.12.2023 о 17 год. 45 хв. в м. Ізмаїлі Одеської обл., керуючи технічно справним автомобілем марки «Мazda» реєст. номер НОМЕР_1 і рухаючись по вул. Дунайська з боку вул. Болградська в напрямку вул. Семінарська та в порушення вимог п. 2.3 (б), 18.1 ПДР України при наближенні до нерегульованого перехрестя на розі вул. Дунайська та вул. Мистецька в м. Ізмаїл Одеської обл., внаслідок злочинної самовпевненості, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розрахувала на їх відвернення, не вжила заходів до зменшення швидкості руху та зупинки свого транспортного засобу, у зв`язку із чим на вказаному перехресті скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка в цей час переходила проїжджу частину дороги в межах перехрестя по ширині тротуару вул. Мистецька за відсутності пішохідних світлофорів, дорожних знаків та розмітки, що відповідно до п. 1,10 ПДР України є пішохідним переходом, зліва направо по ходу руху транспортного засобу.

В результаті ДТП пішоходу ОСОБА_9 спричинено тяжкі тілесні ушкодження за ознаками небезпеки для життя у вигляді поєднаної травми голови, грудної клітки, тазу та кінцівок: закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку в лобовій частці справа важкого ступеню, крововиливу в м`які тканини лобної ділянки; закритої травми грудної клітки; переломів 2, 3, 4 ребер справа по середньо-ключичній та середньо-пахвовій лінії без зміщення уламків; закритої травми кісток тазу: багато-уламкового перелому крила правої клубової кістки, правої сідничної та лобкової кісток зі зміщенням уламків; закритої травми кінцівок: забитих саден кінцівок, гемартрозу лівого колінного суглобу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини справи, вказує на те, що оскаржуваний вирок не ґрунтується на вимогах кримінального закону з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, з огляду на те, що не призначення судом 1-ої інстанції обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на підвищену суспільну небезпечність дій обвинуваченої, тяжкі та довічні наслідки вчиненого злочину (отримання потерпілою інвалідності 2 групи довічно), невідшкодування завданої злочином шкоди, відсутність щирого каяття обвинуваченої, та як наслідок - помилковості зазначення судом наведених обставин як пом`якшуючих покарання.

За таких обставин потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок від 25.07.2024 та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 підтримала вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 не заперечувала проти її задоволення, при цьому обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 просили залишити без задоволення апеляційну скаргу потерпілої, а вирок суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не в повному обсязі з огляду на наступне.

Оскільки вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину та кваліфікація дій обвинуваченої ніким не оскаржується, апеляційний суд не перевіряє вирок в цій частині та констатує, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи потерпілої ОСОБА_9 відносно неправильного застосування судом 1-ої інстанції закону про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання з таких підстав.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, керуючись вимогами ст.ст. 50, 65 КК України, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; особу обвинуваченої, а також обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої - активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття та відшкодування шкоди потерпілій в частині лікування під час досудового розслідування, відсутність обставин, які його обтяжують, а також зважаючи на наявність у обвинуваченої двох неповнолітніх дітей, належне виховання яких пов`язане з пересуванням на транспорті, дійшов висновку про те, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Водночас, врахувавши обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 та відсутність обставин, що його обтяжують, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання та застосування стосовно неї ст. 75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням.

Разом із тим, в контексті надання оцінки твердженням потерпілої з приводу відсутності підстав для призначення обвинуваченій ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд апеляційної інстанції враховує роз`яснення, які містяться в п.п. 20-21 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005, відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, в тому числі додаткового, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнала у повному обсязі, щиро розкаялася у вчиненому.

Разом із тим, під час апеляційного провадження, згідно пояснень потерпілої ОСОБА_9 було встановлено, що ОСОБА_7 не в повному обсязі відшкодувала заподіяну їй вчиненням злочину шкоду, що стало підставою для звернення потерпілої із відповідним цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Стороною захисту у спростування наведених потерпілою доводів щодо невідшкодування в повному обсязі завданої шкоди належних та допустимих доказів під час розгляду справи як в суді 1-ої так і в суді апеляційної інстанцій не було надано.

Апеляційний суд вважає слушними посилання потерпілої про те, що суд 1-ої інстанції пославшись як на підставу для не призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами необхідність пересування на транспорті для належного виховання неповнолітніх дітей, належним чином вказані обставини не обґрунтував.

Окрім того суд також не встановив даних на підтвердження того, що діяльність обвинуваченої пов`язана з правом керування транспортним засобом чи остання потребує постійного користування транспортним засобом з певних медичних причин, існування яких потребувало б більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, а зазначені судом обставини, за яких він дійшов висновку про можливість не призначення обвинуваченій додаткового покарання, не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Під час апеляційного розгляду справи наявність таких обставин також не встановлено, а отже не знайшли свого підтвердження висновки суду 1-ої інстанції про наявність підстав для не призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вказані обставини мають важливе значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети і свідчать про те, що призначене судом першої інстанції покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно є не справедливе та не сприятиме меті - запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченою, так й іншими особами.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правою позицією викладеною колегією суддів Третьої судової палати ККС у складі ВС в постанові від 05.02.2024 у справі № 175/2520/19 (провадження № 51-5924км23).

Відтак, на переконання апеляційного суду, оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції підлягає скасуванню, в частині призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання відносно покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 апеляційний суд виходить з того, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, апеляційний суд визнає повне визнання вини, щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, колегія суддів, з огляду на обставини вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 злочину, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, а саме: грубе порушення ПДР, характеристику особи обвинуваченої, а також позицію потерпілої ОСОБА_9 , доходить переконання, що призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції, з іспитовим строком, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, буде справедливим та відповідатиме тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченої та сприятиме її виправленню і попередженню вчинення нових злочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги потерпілої, скасування вироку суду 1-ої інстанції, в частині призначеного покарання з мотивів, викладених апеляційних судом вище та ухвалення нового вироку в цій частині, із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 25.07.2024, яким ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати, в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із визначенням іспитового строку 1 (один) рік.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення надіслати для вручення засудженій та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати його копію в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4