УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисників, адвокатів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь, в режимі відео конференції, кримінальне провадження №0002186 від 06 червня 2023, з обвинувальним актом, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець м.Дніпро, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.307, ч.3 ст.313, ч.1 ст.311, ч.2 ст.317 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українець, громадянин України, уродженець с.Жеребкове, Ананьївського району, Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

07.05.2024 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшли матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002186 від 06 червня 2023, відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.307, ч.3 ст.313, ч.1 ст.311, ч.2 ст.317 КК України, та ОСОБА_4 , який обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду від 07.05.2024 р. кримінальне провадження призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу та особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великих розмірах.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.07.2024 р. обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з встановленням розміру застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 80 (Вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 224240 (Двісті двадцять чотири тисячі двісті сорок) гривень, та, в разі внесення застави, обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, строк дії якого завершується 31.08.2024.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_5 , заявив клопотання про зміну ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою в ДУ Одеський Слідчий Ізолятор на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, мотивуючи зазначене клопотання можливою тривалістю розгляду кримінального провадження.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, мотивуючи це тим, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та призначеного покарання, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також порушувати покладені на нього процесуальні обов`язки. Обрання більш м`якого запобіжного заходу на даній стадії судового розгляду вважав недоцільним, оскільки інші запобіжні заходи будуть не в змозі забезпечити дотримання обвинуваченим певної процесуальної поведінки та стримувати його від дій, які можуть перешкоджати належному судовому розгляду зазначеного кримінального провадження.

Заслухавши думку учасників процесу суд вважає клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , про зміну ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою в ДУ Одеський Слідчий Ізолятор на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України - кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді відповідних клопотань про обрання запобіжного заходу, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» (Letellier v France), 12369/86, 26 червня 1991).

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, судом враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (inabstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі "Харченко проти України", п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка слугувала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі "Таран проти України" зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Неистяк проти Словаччини»,заява №65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі проти Польщі» (Ladentv. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі « Хайредіновпроти України» (v. Ukraine),заява № 38717/04, п. 86).

Суд вважає, що захист, заявляючи клопотання, не надав суду належного обґрунтування необхідності та підстав зміни запобіжного заходу, відсутність ризиків, які були встановлені судом про його застосування. Можливість тривалого розгляду кримінального провадження, на яке послався захист, само по собі, на цій стадії процесц, не може слугувати підставою для зміни запобіжного заходу.

На підставі наведеного, суд вважає, що, приймаючи до уваги наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, спрямованні на перешкоджання здійснення правосуддя в розумні строки, неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, з урахуванням тяжкості покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, яке визначено законом у виді позбавлення волі, зазначене клопотання захисту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.315 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , про зміну ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою в ДУ Одеський Слідчий Ізолятор на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду на протязі п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та оголошено 03.10.2024 р. о 09.10.

Суддя: ОСОБА_1