УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 529/1318/23

провадження № 51-4017ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Диканського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання із випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Крім того, вироком вирішено: цивільний позов, заявлений прокурором Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Диканської селищної ради до ОСОБА_4 ; питання щодо стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженні; питання щодо залишення без змін до набрання вироком законної сили запобіжного заходу, обраного ОСОБА_4 ; питання щодо скасування арешту майна, накладеного ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 21 березня 2023 року (справа № 554/2334/23) та від 25 серпня 2023 року (справа № 554/2334/23); питання щодо долі речових доказів.

За вироком суду встановлено, що 11 березня 2023 року близько 15:30 ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. 69 Лісового кодексу України, без спеціального дозволу на використання лісових ресурсів, порушуючи встановлений порядок охорони, раціонального використання та відновлення лісу, усвідомлюючи протиправний і суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи тяжкі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, незаконно, не маючи лісорубного квитка або лісового квитка, за допомогою заздалегідь заготовленого та прилаштованого знаряддя злочину, необхідного для здійснення зрубу стовбурів дерев та їх розпилу, а саме бензопилки марки «Sadko» модель GCS 560Е червоного кольору, здійснив незаконну порубку одного сироростучого дерева породи дуб, в діаметрі біля шийки кореня 34, 4 см та одного сухостійного дерева породи клен, в діаметрі біля шийки кореня 16/58 см, у лісі на території об`єкту природно-заповідного фонду, чим заподіяв шкоду навколишньому природному середовищу на загальну суму 132 467,91 грн.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року вирок Диканського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимог стверджує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставне, на його переконання, незастосування судом першої інстанції спеціальної конфіскації до належного засудженому автомобіля марки «ВАЗ» моделі 11193 р.н. НОМЕР_1 синього кольору, який визнано речовим доказом в цій справі. Наголошує, що вказаний автомобіль був засобом вчинення кримінального правопорушення, а тому, відповідно до статей 96-1, 96-2 КК, його необхідно було конфіскувати.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, в порушення приписів ст. 174 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), прийняв необґрунтоване рішення про скасування арешту з належного на праві приватної власності майна засудженого, а саме квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки з кадастровим номером :30:006:0513 площею 0,15 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Із таким рішенням суд апеляційної інстанції, за твердженням прокурора, безпідставно погодився, не врахувавши, що відповідного обґрунтування такому рішенню у вироці місцевого суду не наведено. Прокурор зазначає, що вироком суду задоволено цивільний позов сторони обвинувачення в інтересах держави в особі Диканської селищної ради на значну суму і скасування арешту майна засудженого створює обґрунтований ризик відчуження такого майна, оскільки останній свою вину не визнав, а відтак, на переконання прокурора, не має наміру відшкодовувати завдані злочином збитки. Зазначені обставини, за доводами касаційної скарги, залишились під час апеляційного перегляду вироку без уваги.

З огляду на наведене прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить переконання, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За приписами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його дій за ч. 4 ст. 246 КК у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування приписів статей 96-1, 96-2 КК, та ст. 174 КПК, а також про невмотивованість ухвали апеляційного суду, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Як убачається зі змісту вироку Диканського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року, суд, вирішуючи питання, передбачені ст. 100 КПК, серед іншого, повернув ОСОБА_4 , як власнику, автомобіль марки «ВАЗ» моделі 11193, р.н. НОМЕР_1 синього кольору та ключі до нього, а також скасував арешт з майна, накладений згідно ухвали слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 25 серпня 2023 року (справа № 554/2334/23), а саме із квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки з кадастровим номером :30:006:0513, площею 0,15 га.

Не погодившись із вироком в цій частині, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, погодився з висновками суду першої інстанції.

Зазначив, що з викладеного в обвинувальному акті обвинувачення, а також відповідно до встановлених судом обставин ОСОБА_4 вчинив злочин за допомогою заздалегідь заготовленого та прилаштованого знаряддя злочину, необхідного для здійснення зрубу стовбурів дерев та їх розпилу, а саме бензопили «Sadko-GCS 560Е», натомість не встановлено, що ОСОБА_4 використав автомобіль «ВАЗ-11193» моделі 11193, р.н. НОМЕР_1 , як засіб чи знаряддя вчинення злочину. Відсутня вказівка про це і в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення. Більше того, як встановив суд, ОСОБА_4 не обвинувачується у незаконному перевезенні лісу.

Із зазначеними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Так, за приписами пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом кримінального правопорушення, або були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Зі змісту положень п. 6 ч. 1 ст. 91 КПК вбачається, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, обставини, які підтверджують, що майно, яке підлягає спеціальній конфіскації, є предметом кримінального правопорушення або підшукане, виготовлене, пристосоване або використане як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Суд відмічає, що обставини, передбачені ст. 91 КПК, встановлюються судами першої та апеляційної інстанції на підставі відомостей, відображених в обвинувальному акті, а також відповідних доказів, наданих сторонами в ході судового розгляду.

Зокрема, в обвинувальному акті повинні знайти своє відображення, серед іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК) та обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи правомірність незастосування місцевим судом до автомобіля «ВАЗ-11193» моделі 11193, р.н. НОМЕР_1 спеціальної конфіскації, обґрунтовано керувався викладеним в обвинувальному акті формулюванням обвинувачення та встановленими, з огляду на приписи ст. 337 КПК судом першої інстанції фактичними обставинами, відповідно до яких ОСОБА_4 обвинувачувався лише у незаконній порубці дерев, що спричинила тяжкі наслідки, для чого застосовував лише заздалегідь заготовлене та прилаштоване знаряддя злочину, а саме бензопилу «Sadko-GCS 560Е», і йому не ставилось в провину використання автомобіля як засобу вчинення кримінального правопорушення.

Отже, доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного незастосування судом першої інстанції спеціальної конфіскації до автомобіля «ВАЗ?11193» моделі 11193, р.н. НОМЕР_1 , та про відсутність належної оцінки апеляційного суду за аналогічними доводами відповідної скарги прокурора, є безпідставними. Кримінальне провадження розглянуто місцевим судом відповідно до вимог ст. 337 КПК у їх взаємозв`язку із положеннями статей 91, 291 цього Кодексу і місцевим судом обґрунтовано не встановлено належних підстав до застосування приписів статей 96-1, 96-2 КК щодо автомобіля, який належить обвинуваченому.

Обставини, на які посилається прокурор в обґрунтування вимог касаційної скарги в цій частині, були предметом перевірки апеляційного суду, який правильно не встановив підстав до скасування або зміни рішення місцевого суду щодо вирішення питання про спеціальну конфіскацію автомобіля, навів обґрунтовані і переконливі мотиви постановленого рішення. За доводами касаційної скарги прокурора, які по суті зводяться лише до заперечення постановленого рішення за відсутності належного обґрунтування, колегія суддів не вбачає підстав до спростування висновків суду апеляційної інстанції.

Що стосується доводів прокурора про відсутність в оскарженій ухвалі апеляційного суду достатніх мотивів, з яких цей суд погодився з рішенням місцевого суду про скасування арешту майна засудженого, то вони є також необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне скасування арешту квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки з кадастровим номером :30:006:0513 площею 0,15 га, яка знаходиться в сел. Диканька Полтавського району Полтавської області, суд апеляційної інстанції перевіряв та спростував, відобразивши в судовому рішенні обґрунтовані мотиви.

Апеляційний суд, визнавши необґрунтованими доводи прокурора, які в цій частині є аналогічними із доводами його касаційної скарги, крім іншого, зазначив, що апеляційна скарга прокурора не містить відповідного обґрунтування про наявність ризиків, передбачених в абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК, а саме можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна, з якого знято арешт, а отже про доцільність застосування арешту з метою вирішення відповідних завдань в кримінальному провадженні.

Посилання прокурора на приписи ч. 4 ст. 174 КПК, які, на його переконання, виключають можливість скасування арешту майна за відсутності рішення про залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові, є необґрунтованим, оскільки перелік підстав до скасування арешту майна, передбачений у вищевказаній нормі, не є вичерпним, і у разі, коли не йдеться про вирішення завдань, передбачених в абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК, арешт має бути знятий під час ухвалення остаточного рішення щодо вирішення кримінального провадження.

Сторона обвинувачення повинна довести перед судом, що є реальна загроза приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження майна, на яке необхідно накласти арешт. Натомість формальне посилання в обґрунтування доцільності арешту майна лише на сам факт задоволення цивільного позову та необхідність забезпечити виконання судового рішення в частині відшкодування заподіяної шкоди не свідчить про наявність безумовних підстав для накладення арешту на майно.

Колегія суддів враховує, що в касаційній скарзі прокурор також не вказує про те, що є підстави, передбачені абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК, та підґрунтя для вирішення завдань, притаманних арешту майна в кримінальному провадженні, крім тих, що були предметом оцінки апеляційного суду, з огляду на що вважає, що відсутні підстави сприймати відповідні доводи як переконливі та небезпідставні.

Верховний Суд звертає увагу, що за приписами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець може у разі необхідності застосувати арешт майна боржника у рамках виконавчого провадження для забезпечення реального виконання рішення, якщо встановить відповідні підстави, про наявність яких також не йдеться в касаційній скарзі прокурора.

Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни оскарженого судового рішення, за доводами касаційної скарги прокурора судом касаційної інстанції не встановлено. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3