Справа № 199/8597/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(мотивувальна частина)

30 жовтня 2024 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

обвинувачений ОСОБА_4

захисник ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001079 від 05.09.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання обвинуваченому, у разі визнання останнього винуватим у кримінальних правопорушеннях, враховуючи тяжкість злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання є підстави вважати, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду та вчинити інший злочин, здійснювати тиск на потерпілого, свідків, які ще не допитувалися.

Ці обставини, у свою чергу, можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Обвинувачений, захисник заперечували проти клопотання, заявленого прокурором, звернулися до суд із власним клопотанням про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт проти чого заперечував прокурор та визначити заставу, проти чого прокурор не заперечував.

Вирішуючи заявлені клопотання суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Оцінивши доводи, наведені у клопотанні та наявність ризиків на існування яких посилається сторона обвинувачення, суд вважає, що сторона обвинувачення у підготовчому судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що існує ризик того, що ОСОБА_4 зможе переховуватися від суду.

В розумінні Кримінального кодексу України інкриміновані ОСОБА_4 злочини, передбачені ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, кожен з них, є умисним тяжким кримінальним правопорушенням, відповідно, проти власності, проти громадської безпеки, проти громадського порядку та моральності.

Щодо суспільної небезпеки, суд приходить до висновку, що такі злочини мають дуже високий ступінь суспільної небезпеки.

Тобто, за даним кримінальним провадженням суд враховує, що у відповідності до частини 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 стала наявність обґрунтованої підозри у можливої його причетності до скоєння низки умисних тяжких злочинів, а підставою для продовження дії запобіжного заходу є наявність обвинувального акта, відповідно до якого він продовжує обвинувачуватися у вчиненні таких самих умисних тяжких злочинів, відповідно, проти власності, проти громадської безпеки, проти громадського порядку та моральності, за що законом на підставі ч. 1 ст. 70 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).

При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На теперішній час, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує обсяг пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, приймає до уваги його репутацію.

Крім того, відповідно до анкетних даних ОСОБА_4 з обвинувального акту, відносно нього на розгляді районних судів м. Дніпра знаходяться обвинувальні акти, причому два з яких в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська, де судовий розгляд триває.

Суд вважає, що обвинувачений з огляду на викладене, який не має міцних соціальних зв`язків, не працює, дітей на утриманні не має є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_4 у разі визнання останніх винуватим у кримінальних правопорушеннях, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, скоювати інші злочини.

При цьому суд враховує рішення ЄСПЛ по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, який зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризики, передбачені пунктом 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК у цьому кримінальному провадженні продовжують існувати.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Ця обставини, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Таким чином, суд зазначає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинуваченням та наявної обґрунтованої підозри у можливої причетності до скоєння умисних тяжких кримінальних правопорушень на даний час не виходить за межі розумного строку.

Досліджуючи питання щодо можливості зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який суд, враховуючи вік та задовільний стан здоров`я обвинуваченого, відомості про його соціальні зв`язки, репутацію, майновий стан, вважає, що вказані відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_4 в сукупності із обсягом пред`явленого обвинувачення та встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, дають достатні підстави вважати, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тому клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд, при постановленні ухвали про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, визначає розмір застави у кримінальному провадженні.

Відповідно до припису КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Так, за тяжкі злочини розмір застави становить від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум на 2024 рік затверджений Законом «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX і для працездатних осіб складає 3028 грн.

Враховуючи всі обставини справи, майновий стан та особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто в сумі 242240 грн. 00 коп., яка буде достатньою мірою гарантувати виконання ним, покладених на нього обов`язків.

Окрім цього, застосовуючи щодо обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, на ОСОБА_4 необхідно відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти такі обов`язки: за першою вимогою прибувати на виклик суду; не відлучатися з населеного пункту в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У разі внесення застави обвинуваченого ОСОБА_4 , з моменту звільнення з-під варти, вважати таким, до якого у вигляді запобіжного заходу застосована застава, про що уповноваженій службовій особі місця попереднього ув`язнення повідомити суд.

Попередити ОСОБА_4 про звернення суми застави в дохід держави із зарахуванням її до спеціального фонду Державного бюджету України в разі невиконання підозрюваним покладених на нього за цією ухвалою обов`язків з вирішенням питання про застосування застави у більшому розмірі або іншого виду запобіжного заходу.

Крім того, в підготовчому судовому засіданні обвинуваченим та його захисником заявлено клопотання про об`єднання кримінального провадження № 0001079 від 05.09.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, в одне провадження з кримінальним провадженням №0000169 за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України, та інших осіб, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки кримінальне провадження знаходиться у провадженні судді ОСОБА_1 .

Прокурор проти такого клопотання не заперечував.

Вислухавши думки учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З правової норми, яку містить ст. 28 КПК України, випливає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Такий інститут кримінального процесуального законодавства як об`єднання (виділення) кримінальних проваджень на переконання суду спрямований на забезпечення ефективності кримінального провадження, тобто на досягнення його завдань, передбачених ст. 2 КПК України, у розумні строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватися в одне провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими ст. 217 КПК України.

Частина 1 ст. 217 КПК України визначає, що у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань, та містить дві самостійні підстави для об`єднання матеріалів кримінальних проваджень:

- у вчиненні одного кримінального правопорушення повідомлено про підозру (висунуто обвинувачення) декільком особам;

- одній особі повідомлено про підозру (висунуто обвинувачення) у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.

Підстави об`єднання матеріалів досудового розслідування або кримінальних проваджень, передбачені ст. 217 КПК України, не передбачають їх широкого тлумачення. З аналізу вказаних норм вбачається, що законодавець передбачив можливість, а не обов`язок прийняття слідчим, прокурором, судом рішення про об`єднання матеріалів кількох досудових розслідувань або кримінальних проваджень в одне, в разі виявлення вказаних у законі підстав для цього.

Судом враховується, що законодавець у ч. 1 ст. 334 КПК України визначив право суду («можуть») об`єднати ухвалою суду в одне провадження матеріали кримінального провадження, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими ст. 217 КПК України.

Тобто, виходячи з тлумачення правової норми, закріпленої в ч. 1 ст. 334 КПК України, питання про закриття провадження є правом суду, яке пов`язано із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду є: кримінально-правові відносно-визначені та альтернативні; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «має», «може», «вправі», «можуть», юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Тобто, слід зазначити, що оцінка необхідності об`єднання кримінальних проваджень у кожному конкретному випадку законодавцем віднесена до дискреційних повноважень відповідного суб`єкта - прокурора або суду, оскільки об`єднання може мати протилежний вплив на ефективність кримінального провадження за різних обставин. І тільки з урахуванням специфіки кожного кримінального провадження, складу його учасників, щодо яких воно здійснюється, обсягу обставин, які повинні бути досліджені під час кримінального провадження, суд може оцінити доцільність об`єднання кримінальних проваджень та спрогнозувати, чи матиме воно позитивний вплив на їх ефективність.

Право на справедливий суд, закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає об`єктивність, всебічність та повноту дослідження всіх обставин справи, адже тільки за таких умов можна досягнути мети судового провадження - з`ясування обґрунтованості висунутого особі обвинувачення.

З іншого боку, таке з`ясування має здійснюватися у розумний строк, адже тільки за умови розгляду справи у строк, об`єктивно необхідний для нього з огляду на складність справи, особу можна вважати такою, яка забезпечена правом на справедливий суд.

Слід зазначити, що вимоги щодо повноти, всебічності дослідження обставин та щодо розгляду справи у якомога стислий строк є певною мірою конкуруючими, адже розширення кола питань, які підлягають з`ясуванню, передбачає збільшення необхідних для їх дослідження процесуальних дій і, як наслідок, збільшення тривалості провадження. З іншого боку, намагання розглянути справу у найкоротший строк за рахунок звуження кола обставин, які підлягають дослідженню, може зашкодити повноті та всебічності їх дослідження.

Отже, суд у кожному конкретному випадку має визначити умови, за яких забезпечується достатній ступінь повноти з`ясування обставин справи для ухвалення обґрунтованого рішення, та які не призведуть до необґрунтованого затягування розгляду справи.

Оцінюючи такий критерій як «необхідність» об`єднання, суд зазначає, що вона може бути викликана виключно потребою забезпечення виконання завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України. Складовою частиною необхідності об`єднання кримінальних проваджень є його доцільність.

При цьому, доцільність слід розцінювати як надану законом можливість вибору найбільш оптимальних із передбачених законом для даного конкретного випадку форми й способу вирішення певних питань з метою захисту прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження і держави.

Реалізуючи передбачену законодавцем дискрецію у вирішенні питання про необхідність об`єднання даних кримінальних проваджень, суд приходить до висновку про недоцільність такого об`єднання, оскільки таке об`єднання: ускладнить їх судовий розгляд; збільшує коло учасників процесу, захисників; розширить предмет доказування та кола обставин, які підлягають дослідженню; не забезпечить беззаперечне виконання вимоги ст. 28 КПК України щодо розумних строків розгляду проваджень у разі їх об`єднання; не забезпечить процесуальну економію, що спрямовано на оптимізацію кримінально-процесуальної форми та раціоналізацію кримінально-процесуальної діяльності шляхом їх пришвидшення та спрощення, оскільки судовий розгляд об`єднаного кримінального провадження потребуватиме здійснення значної кількості процесуальних дій, а тому потенційно матиме більшу тривалість, ніж строк розгляду кожного з кримінальних проваджень окремо.

Слід також зазначити, що судом не встановлено беззаперечних обставин, які б свідчили про те, що у разі не об`єднання даних проваджень це негативно вплине на повноту судового розгляду, або ж буде неможливо забезпечити імперативне виконання завдань, регламентованих ст. 2 КПК України.

Таким чином суд констатує, що об`єднання кримінальних проваджень не матиме позитивного впливу на повноту та всебічність дослідження обставин справи, втім, матиме негативний вплив на строк розгляду висунутих у кожному з них обвинувачень та призведе до необґрунтованого збільшення його тривалості.

Отже, штучне ускладнення справи шляхом її об`єднання з іншою, може становити порушення права на справедливий суд в частині необґрунтованого збільшення тривалості провадження, тому, з огляду на викладене, клопотання сторони захисту задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 110, 176-178, 182, 183,199, 314, 331,334,350,369,371,372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», - до 28 грудня 2024 року включно.

Відмовити у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт.

Копію ухвали про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою направити директору Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», - для виконання.

Відмовити стороні захисту в задоволенні клопотання про об`єднання кримінального провадження № 0001079 від 05.09.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, в одне провадження з кримінальним провадженням №0000169 за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України, та інших осіб, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Визначити обвинуваченому ОСОБА_4 заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн. 00 коп.

ОСОБА_4 може бути звільнений під заставу, з часу підтвердження внесення цієї суми на рахунок № UA0017442, отримувач ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, код отримувача (ЄДРПОУ) 26239738, банк отримувача ДКСУ, м. Київ, код 820172, на строк дії ухвали до 28 грудня 2024 року включно.

Обвинувачений ОСОБА_4 або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі суду, протягом дії ухвали.

При внесенні визначеної судом суми застави, обвинувачений ОСОБА_4 підлягає звільненню з-під варти.

У разі внесення застави на ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти такі обов`язки: за першою вимогою прибувати на виклик суду; не відлучатися з населеного пункту в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками у зазначеному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд зУкраїни і в`їзд в Україну.

Строк дії покладених обов`язків - два місяця з дня внесення застави.

З моменту звільнення з-під варти у разі внесення застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі якщо він не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього даною ухвалою обов`язки, застава звертається в дохід держави.

Відповідно до п. 1-1 ч.2 ст. 395 КПК України ухвала суду в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

В іншій частині ухвала суду оскарженню не підлягає, а заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, яким закінчується судовий розгляд.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

31.10.2024