Справа № 462/3173/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/509/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника ЛКП «Львівелектротранс» - адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_10

захисника - адвоката ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_11

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9

представника цивільного відповідача - адвоката ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строкм на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання із випробовуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

Тим же вироком цивільний позов ОСОБА_11 до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто із ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_11 150 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 18.02.2023 року близько 19.00 год., керуючи тролейбусом марки «Електрон Т19102», р.н. 121 та рухаючись ним по вул. Широкій у м. Львові в напрямку від вул. Суботівської до вул. Сяйво на нерегульованому пішохідному переході поблизу буд № 65 А, всупереч ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», згідно із якою учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, грубо порушив вимоги чинних правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 зі змінами, зокрема порушив вимоги Р. 1 п. 1.5; Р.2 п.2.3 б), д); Р.18 п. 18.1 Правил дорожнього руху, що виразилося в тому, що ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, маючи технічну можливість попередити (уникнути) настання дорожньо-транспортної пригоди, наїзду на пішохода, який розпочав рух через нерегульований пішохідний перехід, та не маючи завад технічного характеру, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який переходив проїзну частину дороги справа на ліво в межах нерегульованого пішохідного переходу, внаслідок чого останній отримав поєднану травму у вигляді закритих двосторонніх прямих переломів ребер, закритого перелому вертлюжної западини ліворуч, яка ускладнилась распіраторним дистрес -синдромом та тромбоемболією легеневої артерії, що призвело до смерті останнього. Таким чином ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_6 , представник ЛКП «Львівелектротранс» - адвокат ОСОБА_8 та представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисних обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21.03.2024. Виключити із вироку стосовно ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається, що обвинувачений свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв органам досудового розслідування у встановленні об`єктивних обставин та істини у справі.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 на час ДТП та на даний час працює водієм тролейбуса у ЛКП «Львівелектротранс», за час роботи зарекомендував себе виключно із позитивної сторони, дана робота є єдиним джерелом доходів сім`ї ОСОБА_7 та на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей.

Просить врахувати те, що потерпіла у судовому засіданні просила суд не застосовувати щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Окрім того наголошує, що судом всупереч вимогам ст.1168 ЦК України стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» на користь потерпілої 150 000 моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник ЛКП «Львівелектотранс» просить оскаржуваний вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21.03.2024 щодо ОСОБА_7 скасувати повністю в частині задоволення цивільного позову та ухвалити в цій частині новий вирок, яким відмовити у задоволенні цивільного позову.

Вважає, що рішення місцевого суду у частині задоволення цивільного позову до потерпілої про відшкодування моральної шкоди є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд порушив норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено обставини, які мають значення для вирішення справи.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1168 ЦК України, потерпіла (рідна сестра загиблого) не відносяться до кола осіб, яким відшкодовується моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, а будь-яких відомостей про те, що потерпіла проживала із загиблим однією сім`єю, цивільний позов і додані до нього документи, не містять.

Таким чином, на думку апелянта, суд помилково виходив з того, що цивільна позивачка належить до категорії осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21.03.2024 в частині вирішення цивільного позову. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким позовні вимоги ОСОБА_11 до ЛКП «Львівелектротранс» про відшкодування моральної шкоди задоволити в повному обсязі. Стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 400 000 грн. В іншій частині вирок залишити без змін.

Вважає, що ухвалений судом вирок не містить мотивованої аргументації в частині часткового задоволення цивільного позову, в тому числі і оцінки аргументів цивільного позивача чи заперечень цивільного відповідача. Судом не вмотивовано зменшення заявленого розміру позовних вимог та не враховано при вирішенні даного питання всі обставини справи.

Зазначає, що у зв`язку із смертю ОСОБА_12 потерпілій заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, втраті спокою, зміні повсякденного життя. Стверджує, що потерпіла з братом підтримували теплі та близькі стосунки. Враховуючи їхню різницю у віці (майже 20 років), їхні стосунки були більше схожі на стосунки матері і сина. За останні роки потерпіла залишалася його єдиною рідною людиною, постійно підтримувала з ним спілкування, ставилася до нього, як до одного із своїх синів.

При апеляційному розгляді прокурор повністю заперечив усі подані у справі апеляційні скарги, як необґрунтовані, та зазначив про законність та обґрунтованість судового рішення.

Потерпіла і її представник підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів та заперечили апеляційні скарги захисника і представника ЛКП «Львівелектротранс».

Захисник обвинуваченого підтримав свою апеляційну скаргу та частково підтримав апеляційну скаргу ЛКП «Львівелектротранс».

Представник ЛКП «Львівелектротранс» підтримала подану апеляційну скаргу та частково підтримала апеляційну скаргу захисника обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі стороною захисту, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_7 ,не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданих апеляційних скарг.

Що ж стосується доводів, на які захисник обвинуваченого посилається у своїй апеляційній скарзі в частині незаконності та безпідставності застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, то вони не можуть бути визнані достатніми підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку в цій частині, виходячи з встановлених під час судового розгляду обставин вчиненого кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим правил дорожнього руху.

Обставини, на які посилається сторона захисту, в тому числі на те, що ОСОБА_7 визнав вину, щиро розкаявся у скоєному, сприяв органам досудового розслідування, то такі були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, а відтак доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

До того ж вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення внаслідок недотримання вимог Правил дорожнього руху посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на життя людини. Водночас спричинені діями обвинуваченого суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого є невиправними.

Те, що потерпіла в суді просила не застосовувати до обвинуваченого додаткового покарання, то слід зазначити, що позиція потерпілої сторони кримінального провадження щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

При цьому слід звернути увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Таким чином, у цьому конкретному випадку з огляду на наслідки, які настали в результаті вчиненого, покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка також полягає у запобіганні вчинення обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних скарг представника ЛКП «Львівелектротранс» - адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів вважає, що ці апеляційні доводи є безпідставними, з наступних підстав.

З приводу доводів апеляційної скарги представника ЛКП «Львівелектротранс», колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК України).

Відповідно до вимог ст.1171 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх обов`язків.

За приписами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, крім іншого, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3 та 5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як регламентовано у ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, і якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, положення цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Згідно визначення, наведеного у п. 1 ст. 3 КПК України, близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Тож системний аналіз вищевказаних положень кримінального процесуального закону, у поєднанні з приписами п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що моральна шкода відшкодовується, у разі доведення її завдання, тій особі, котра, у кримінальному провадженні, в якому внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, визнана потерпілим з числа близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, а до таких осіб належить і рідна сестра.

А відтак, посилання представника ЛКП «Львівелектротранс», що рідна сестра не відноситься до кола осіб, яким відшкодовується моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, не ґрунтуються на вимогах закону, а застосування положень ч. 2 ст. 1168 ЦК України, як підставу для відмови у задоволенні цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її рідного брата, через відсутність даних, що позивач проживав із загиблим однією сім`єю, у даному випадку є недоречним, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України,цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі №279/1834/22, тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто

можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Таким чином, на переконання колегії суддів, висновок місцевого суду про те, що саме ЛКП «Львівелектротранс» повинен відшкодувати завдану потерпілій моральну шкоду, є обґрунтованим, оскільки неправомірними діями ОСОБА_7 , під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків у ЛКП «Львівелектротранс», було завдано таку шкоду.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілого, колегія суддів враховує наступне.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 в рамках даного провадження заявив цивільний позов в інтересах потерпілої і просив стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на її користь моральну шкоду, спричинену смертю її рідного брата в розмірі 400 000 грн.

Судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаного цивільного позову, пред`явленого представником потерпілої і обґрунтовано визнано можливим частково задовольнити позов, з наведенням відповідних мотивів прийнятого ним рішення про стягнення з ЛКП «Львівелектротранс» на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.

Зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ЛКП «Львівелектротранс» на користь потерпілої, судом визначено з урахуванням характеру, тривалості та глибини перенесених потерпілою страждань, які пов`язані з втратою її рідного брата трагічно загиблого в дорожньо-транспортній пригоді. Також судом взято до уваги ступінь споріднення та міцність родинних відносин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, визнаючи обґрунтованою суму моральної шкоди, що присуджена судом першої інстанції до стягнення з ЛКП «Львівелектротранс» на користь потерпілої ОСОБА_11 , вважає протилежні тому твердження представника потерпілого - адвоката ОСОБА_13 безпідставними, адже всі ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі фактично були враховані судом першої інстанції, який суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., визначив, як з урахуванням цих обставин, так і вимог розумності та справедливості.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог представника потерпілої про стягнення з ЛКП «Львівелектротранс» на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 400 000 грн.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілої, відбулось із урахуванням вимог чинного законодавства, і висновки місцевого суду з цього приводу є правильними та обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не містять правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку суду, а отже такі визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника ЛКП «Львівелектротранс» - адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: