Провадження №1-кс/359/548/2024
Справа № 359/1936/24
У Х В А Л А

Іменем України

22 березня 2024 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду без технічної фіксацієї заяву про самовідвід судді Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000098 від 11.05.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.307 КК України,-

в с т а н о в и в:

В провадженні судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 перебуває кримінальне провадження № 0000098 від 11.05.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.307 КК України.

19.03.2024 року головуючий у справі заявив самовідвід, про що надав письмову заяву. Заява мотивована тим, що 22.01.2024 відносно обвинуваченого ОСОБА_5 були виділені матеріали в окреме провадження, а 21.02.2024 за результатами проведення судового розгляду, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , були виділені матеріали в окреме провадження.

Відповідно до протоколів передачі судової справи раніше визначеному складу суду, кримінальні провадження щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , в обох проваджених був визначений ОСОБА_3 головуючим.

19.03.2024, за результатами проведення судового засідання, мною проголошено вирок відносно ОСОБА_5 , яким він визнаний винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 5 (п`ять) місяців, з конфіскацією майна.

Таким чином у нього сформувалася позиція щодо винуватості ОСОБА_5 . Наведені вище обставини можуть викликати сумніви в моїй неупередженості у обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в п.66 рішення від 3 травня 2007 року у «Бочан проти України», в п.49, п.52 рішення від 9 листопада 2006 року у справі «Білуха України» та в п.28 рішення від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» України», безсторонність в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися відповідно суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об`єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Ключовим питанням є питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі.

Згідно з Бангалорськими принципами поведінки суддів, схваленими резолюцією Єкономічної і Соціальної Ради ООН №2006/23 від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Тому, вважає за доцільне заявити самовідвід від розгляду кримінального провадження №0000098 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2023, відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.75, 80, 81 КПК України, просив відвести його від розгляду кримінального провадження №0000098 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2023, відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України.

Додатки: матеріали кримінального провадження №0000098 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2023 відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України.

В судове засідання обвинувачений та сторона захисту не з`явились, про дату, час та місце розгляду були повідомлені належним чином. Захисник надав до суду заяву про розгляд заяви про самовідвід за його відсутності.

Прокурор не з`явилась, про дату, час та місце розгляду була повідомлена належним чином, надав до суду заяву про розгляд заяви про самовідвід за її відсутності.

Перевіривши матеріали судового провадження, суд вважає, що заява судді ОСОБА_3 про самовідвід підлягає задоволенню з таких підстав.

За положеннями ч.1 ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція), кожна людина має право при визначенні її громадських прав і обов`язків або будь-якого обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд його справи належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таким чином, зазначена міжнародна-правова норма, у тому числі й ст. 53 Конвенції, гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом.

17.07.1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11 відповідним Законом № 474/97-ВР, визнавши її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Відповідно до положень ст. 8,9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 року № 1906-ІУв Україні визнається і діє принцип верховенства права; чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Положення Конвенції щодо права особи на справедливий суд знайшли відображення уст. 21 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до статті 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22.02.2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством.

Зазначені принципи закріплені і в міжнародних актах, зокрема, відповідно до пункту 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

Згідно Бангалорських принципів поведінки суддів, об`єктивність судді є обов`язковою умовою належного виконання ним своїх обов`язків. Вона виявляється не тільки у змісті винесеного рішення, але й усіх процесуальних діях, які супроводжують його прийняття.

Згідно з п. 2.5 вказаних принципів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 року, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в його неупередженості.

Як зазначив Європейський суд у справах «Мироненко і Мартенко проти України» (рішення від 10.12.2009 року), «Білуха проти України» ( рішення від 09.11.2006 року), наявність безсторонності має визначатися, для цілей п.1 ст.6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Суд звертає увагу на те, що 25.11.2021 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Муча проти Словаччини». В цій справі ЄСПЛ констатував, що суд, який схвалив угоди спільників про визнання провини, які завдають шкоди презумпції невинуватості старшого гангстера, не був неупередженим в судовому розгляді справи останнього.

Так, у п. 48 цього рішення ЄСПЛ зауважує, що конкретні скарги заявника ґрунтуються на тому факті, що його судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно із заявником і що він визначив ці дії таким чином, щоб було зрозуміло, що він також брав у них участь […] Під час розгляду цієї скарги право заявника на презумпцію невинуватості повинно бути враховано. Питання щодо неупередженості судді виникає, коли попереднє рішення вже містить детальну оцінку ролі особи, яка згодом була засуджена у злочині, вчиненому кількома особами, і, зокрема, коли попереднє рішення містить конкретне твердження про причетність заявника або коли враховано, що особа, засуджена згодом відповідала всім критеріям, необхідним для вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи обставини конкретної справи, такі елементи можуть розглядатися як ті, що вирішують питання про винуватість особи, яка розглядається в подальшому провадженні, і, таким чином, може призвести до об`єктивно обґрунтованих сумнівів у тому, що національний суд має неупереджену думку щодо суті справи відносно особи, яку судили згодом на початку судового розгляду (абз. 4 п. 49 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Суд зазначає, що рішення про затвердження угод співвиконавців заявника про визнання винуватості містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включаючи роль заявника в них як спільного виконавця, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був ідентичний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину щодо заявника як такого (див. також пункти 27 і 28 вище), їх слід розглядати у світлі складових елементів злочинів, про які йдеться, зокрема, створення, задумування та підтримання злочинного підприємства, що передбачає узгоджені злочинні дії з боку спільних виконавців. Таким чином, засудження співвиконавців заявника у цих злочинах на основі наданого опису їхніх злочинних дій, що включало точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі могло викликати сумніви щодо того, чи не призвело це до ситуації, при якій його було визнано таким, що скоїв кримінальні правопорушення, про які йдеться (п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Посилання на заявника та його дії в такий спосіб може в принципі порушити захист його права на презумпцію невинуватості. Суд усвідомлює, що будь-яке можливе втручання в це право мало місце насамперед у провадженні щодо співвиконавців заявника […]. Тим не менш, засудження його співвиконавців було частиною справи проти заявника (п. 56 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява, зроблене державною посадовою особою щодо особи, обвинуваченої у кримінальному правопорушенні, відображає думку про те, що вона або вона є винною до того, як ця особа була фактично визнана винною згідно з законом.

Крім того, суд також встановив, що, навіть якщо закон прямо вказує, що не можна зробити жодних висновків про винність особи з кримінального провадження, в якому вона не брала участі, судові рішення мають бути сформульовані таким чином, щоб уникнути будь-яких потенційних попередніх висновків про вину третьої особи, щоб не поставити під загрозу справедливий розгляд обвинувачення в окремому провадженні.

Зазначені посилання жодним чином не були сформульовані таким чином, щоб вказувати на те, що на даний момент заявник є лише обвинуваченим і переслідується в окремому кримінальному провадженні. Разом з тим, жодне таке формулювання чи будь-яке інше пояснення щодо того, що його вину законодавчо не встановлено, не фігурує ні в обґрунтуванні вироків, які засуджують співвиконавців, ні де-небудь ще.

Правда, що у вироках, які засуджують співвиконавців, на заявника посилаються лише під його ініціалами та псевдонімом. Однак, як також зазначено в рішенні, очевидно, що суд першої інстанції чудово знав його особу. Більше того, і що ще важливіше (оскільки точне фактичне визначення власних злочинних дій заявника ідентичне визначенню його співвиконавців), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена у вироках, у яких встановлені такі винні співвиконавці (п.61 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Оскільки суд першої інстанції щодо заявника вважав засудження його співвиконавців частиною справи проти нього, принаймні, на перший погляд, він мав очевидний стимул залишатися послідовним зі своїм попереднім набором рішень, оскільки будь-які суперечливі висновки, зроблені вперше, могли підірвати довіру до останнього (див. Навальний і Офіцеров, цитоване вище, § 108). Так само враховуючи, що власне засудження заявника значною мірою ґрунтувалося на свідченнях, наданих співвиконавцями, які вже інкримінували йому зізнаннями, які вони дали під час угоди про визнання винуватості у них також був очевидний стимул не суперечити їхнім попереднім заявам (п.64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

З огляду на формулювання вироків проти співвиконавців заявника, вони завдали шкоди його праву заявника вважатися невинним доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли у судовому розгляді заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо його неупередженості були об`єктивно виправданими (п. 64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Обставини, викладені у заяві судді про самовідвід стверджуються вироком суду від 19.03.2024 року щодо ОСОБА_5 та виділеним кримінальним провадженням відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Відповідно до судового рішення суддя ОСОБА_3 висловив свою позицію щодо винуватості ОСОБА_5 , який діяв в групі з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

На думку суду, через висловлену суддею - головуючим ОСОБА_3 . позиції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , в учасників процесу можуть виникати сумнів у його неупередженості та безсторонності при прийнятті рішення в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

За приписами ч. 1 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

З урахуванням висновків ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини» суд погоджується із думкою судді ОСОБА_3 щодо наявності обставин, які можуть викликати в учасників цієї справи сумніви у неупередженості судді ОСОБА_3 внаслідок ухвалення ним вироку на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Отже, вищенаведені норми та обставини свідчать про те, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України участь судді ОСОБА_3 у даному судовому провадженні не допускається, у зв`язку з чим, заява про самовідвід визнається обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 8, 9, 22, 55, 64 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 № 1906-ІУ, ст. 21, 75, 81, 82, 371, 372 КПК України, суду

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_3 про самовідвід від участі у розгляді кримінального провадження задовольнити.

Відвести головуючого суддю Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_3 від участі у розгляді кримінального провадження № 0000098 від 11.05.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.307 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1