Справа № 569/1802/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000037 від 03.01.2023 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Володимирець, Рівненської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , неодруженого, раніше судимого, із середньою освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.185 та ч. 4 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , 03.01.2023, близько 09.00 год, перебуваючи в КЗ «Рівненський обласний центр з надання соціальних послуг» РОР, що по вул. Ж. Кюрі, 21 в м. Рівне, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою власного матеріального збагачення, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, шляхом вільного доступу, скориставшись відсутністю спостереження за ним з боку ОСОБА_5 та інших осіб, таємно викрав належний останньому мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 6S», вартістю 2099, 67 грн., чим завдав потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди у вказаному розмірі.

Крім того, 03.01.2023, о 12 год 46 хв, ОСОБА_3 , перебуваючи на законних підставах в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_3 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, діючи повторно, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, з метою власного матеріального збагачення, скориставшись відсутністю спостереження за ним з боку персоналу та сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, таємно викрав, шляхом одягання на себе чоловічих джинсів (штанів) з маркуванням «RILASSARE», вартістю 683, 00 грн., які належали ФОП ОСОБА_6 та маючи намір довести злочин до кінця, попрямував до виходу з приміщення магазину повз продавця, не оплативши вартість товару.

Після цього, будучи поміченим працівником вищевказаного магазину, не реагуючи на законні вимоги зупинитися та оплатити вартість товару, усвідомлюючи, що його протиправні дії викрито, свої злочинні дії не припинив та з викраденим майном вийшов з приміщення магазину та зник в невідомому напрямку, в результаті чого відкрито викрав чоловічі джинси (штани) з маркуванням «RILASSARE», які належать ФОП ОСОБА_6 , чим завдав потерпілій майнову шкоду у загальному розмірі 683 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжки), вчинене в умовах воєнного стану, а також ч. 4 ст. 186 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими повторно та в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушеннь визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушеннь не оспорював та підтвердив факт того, що дійсно 03.01.2023, близько 09.00 год, перебував в КЗ «Рівненський обласний центр з надання соціальних послуг», що по вул. Ж. Кюрі, 21 в м. Рівне, де шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 6S», що належить потерпілому ОСОБА_5 .

Того ж дня, близько 12 год 46 хв, перебував в магазині «ANDI», що по АДРЕСА_3 , де таємно, одягнувши на себе викрав, чоловічі джинси, вартістю 683, 00 грн., та будучи поміченим працівником магазину, з викраденим вийшов з магазину.

Потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, подали суду заяви про розгляд кримінального провадження за їх відсутності, не заперечують проти проведення розгляду за спрощеною процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України. Цивільний позов не заявлено, міру покарання покладають на розсуд суду.

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_7 від 10.01.2023 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні мобільний телефон марки «Apple» моделі «iPhone 6S», який передано на зберігання під розписку потерпілому ОСОБА_5 (а.к.п. 45-46).

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_7 від 11.01.2023 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні джинси з маркуванням «RILASSARE», які передано на зберігання під розписку потерпілій ОСОБА_6 .

Згідно з ч.1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 мали місце, містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, у вчиненні яких винен останній.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказані правопорушення відносяться до тяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце проживання, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, неофіційно займається суспільно-корисною працею.

Крім того, обвинувачений в судовому засіданні заявив, що має намір призватись до лав ЗС України.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Витрати на залучення експертів становлять 1510 гривень 24 копійки.

У даному кримінальному провадженні міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 18.12.2023 ОСОБА_3 засудженого за ч. 4 ст. 185 КК Україи та з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07.05.2024 вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 18.12.2023 змінено та призначено покарання у виді 5 (п`яти років) позбавлення волі. Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 червня 2023 року стосовно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений щиро покаявся у вчиненому діянні, активно сприяв розслідуванню даних кримінальних правопорушень, а також незначу суму викраденого, та враховуючи дані про його особу, який є неодруженим, неофіційно займається суспільно-корисною працею, виявив бажання проходити військову службу в ЗСУ, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд приходить до переконання про призначення обвинуваченому основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачений щиро покаявся з приводу вчиненого, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловив жаль з приводу вчиненого, і вказав, що в подальшому таких протиправних діянь вчиняти не буде.

Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після нього. Ці фактори мають стати показником позитивних чи негативних тенденцій виправлення винного, зниження його рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_3 , тобто буде підставою призначення менш суворого покарання, ніж передбачено в законі.

Загальні засади призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Враховуючи характер і ступінь небезпеки вчинених кримінальних правопорушеннь, вчинення злочину проти життя та здоров`я людини, обставини його вчинення, особу винного та пом`якшуючі обставини то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушеннь, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч.4 ст. 186 КК України та призначити покарання;

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 ( п"яти) років позбавлення волі;

за ч. 4 ст. 186 КК України із врахуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років і 1 (одного) місяця позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_3 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п"яти) років та 1 (одного) місяця позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_3 остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарання, призначеного цим вироком та покарання, призначеного ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07.05.2024 - у виді 5 (п"яти) років та 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з 05.06.2024, з моменту затримання.

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 червня 2023 року стосовно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

Обрати відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою, починаючи з 26.06.2024 по 24.08.2024, але не більше ніж до набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 1510 грн 24 коп.

Речові докази, а саме: мобільний телефон марки "Iphohe 6s", вважати повернутим потерпілому ОСОБА_5 , джинси вважати повернутим потерпілій ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя