КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 22.01.2024 року включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження №0000552 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 155, ч.1 ст. 156, ч.5 ст. 301 КК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2023 року, крім іншого задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 22.01.2024 року включно.

На дану ухвалу захисник ОСОБА_5 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2023 року та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків: прибувати до суду, не відлучатись з населеного пункту, де проживає, повідомляти суд про зміну свого місця проживання, утриматись від спілкування зі свідками та потерпілими.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_6 утримується під вартою з 06.09.2019 року по теперішній час, тобто понад 4 роки, що в даному випадку є надмірним і не узгоджується з численними рішеннями ЄСПЛ.

При цьому вказує про наявність підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який, а саме посилається на відсутність у ОСОБА_6 судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, дружини, повнолітньої дитини, усталений спосіб життя, а також відсутність спроб ухилятись від суду.

Також зазначає, що судом лише припускаються вказані в ухвалі ризики, однак таких припущень недостатньо для продовження тримання під вартою і кожен конкретний ризик повинен бути доведений і обґрунтований доказами його існування з наданням суду копій матеріалів, якими прокурор обґрунтовує своє клопотання, проте обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжуються з одних і тих самих підстав без об`єктивного доведення існування ризиків. Крім того, сама по собі тяжкість обвинувачення не може виправдовувати тривалий період тримання під вартою обвинуваченого.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду повинен бути підкріплений фактичними доказами, які не були надані стороною обвинувачення, а небезпека переховування обвинуваченого від суду не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, і не може бути безумовною підставою для продовження особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до положень ч.4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявили клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу - захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_6 не подавали клопотання про розгляд даної апеляційної скарги за участю сторін, а від інших учасників кримінального провадження також не надходило таке клопотання, апеляційний суд, відповідно до вимог ч.4 ст. 422-1 КПК України, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без участі останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного провадження №1-кп/357/242/23 (справа №381/2075/19) за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скаргизахисника, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 24.11.2023 року під час розгляду кримінального провадження №0000552, у якому ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 155, ч.1 ст. 156, ч.5 ст. 301 КК України, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинуваченим було порушено умови раніше застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді застави, а саме, перебуваючи на волі ОСОБА_6 намагався вплинути на неповнолітніх потерпілих для зміни їх позиції щодо його причетності до висунутого обвинувачення.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання за клопотанням прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні умисних злочинів стосовно неповнолітніх потерпілих, у тому числі особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі понад 10 років.

Також зазначив, що матеріалами справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, зустрічався з неповнолітньою ОСОБА_7 та просив її вплинути на інших неповнолітніх потерпілих для зміни ними своїх показань щодо нього, що свідчить про доведеність прокурором ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме ризик незаконного впливу на потерпілих у даному кримінальному провадженні, а тому суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, оскільки конкретні обставини кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 155, ч.1 ст. 156, ч.5 ст. 301 КК України, які відносяться у тому числі до категорії особливо тяжких злочинів, та тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим у виді позбавлення волі на строк до 15 років, а також наявність встановленого судом ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, свідчить про неможливість застосування стосовно ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки він не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду даного кримінального провадження.

Крім того, кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , мають досить високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, а тому з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд обґрунтовано зазначив про неможливість обрання ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу аніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і не надано жодних доказів на їх підтвердження, а судом лише припускаються вказані в ухвалі ризики, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою доведено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою і судом першої інстанції встановлена об`єктивна наявність ризику, визначеного п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, має дружину, повнолітню дитину, а також на відсутність спроб ухилятись від суду, не можуть слугувати безумовною підставою для обрання ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

За викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування та обрання ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 152, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 155, ч.1 ст. 156, ч.5 ст. 301 КК України, іншого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, про що ставиться питання в апеляційній скарзі його захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 22.01.2024 року включно - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3