Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальні провадження № 0007296, № 0005380 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Берегове Закарпатської області, громадянки України,

що зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

судимої вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 01.04.2019

за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України на 5 місяців арешту,

яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 19.12.2023 ОСОБА_7 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України і їй призначено покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України - 3 роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України - 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч.2 ст.185 КК України - 3 роки позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України - 5 років позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінальних правопорушень, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правову кваліфікацію її дій. Разом з тим, вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, положення ст.75 КПК України і безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, внаслідок чого призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої і є явно несправедливим через м`якість.

На переконання прокурора, суд не дав належну оцінку даним, які свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченої, яка є судимою за вчинення кримінальних правопорушень проти власності та відбувала покарання. Проте ці суворі заходи кримінальної репресії не призвели до позитивних змін в її особистості, не створили у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки і виявилися недостатніми, адже не сприяли перевихованню. Отже, ОСОБА_7 на шлях виправлення на стала, а тому її виправлення без відбування покарання є неможливим і може викликати відчуття безкарності та сприяти вчиненню нових кримінальних правопорушень. Не погоджується і з тим, що суд врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, посилаючись на те, що визнання обвинуваченою вини під тиском беззаперечних доказів свідчить про намагання уникнути справедливого покарання за вчинене. Крім того, ОСОБА_7 не працевлаштована, що ставить під сумнів утримання нею дитини.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи обвинуваченої та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинила крадіжку та грабіж чужого майна за наступних обставин.

29 травня 2019 року близько 11 години 50 хвилин ОСОБА_7 біля ресторану швидкого харчування " Пузата Хата ", розташованого за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 3 , помітила раніше незнайому ОСОБА_9 , у якої на плечі висіла сумка, і у неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_7 підійшла з правої сторони до ОСОБА_9 , відкрила сумку та дістала мобільний телефон "Хіоmi" вартістю 15 000 гривень з sim-картками мобільних операторів "Київстар" та "Лайф", які матеріальної цінності для потерпілої не представляють та на рахунку яких грошових коштів не було. Після цього ОСОБА_9 помітила ОСОБА_7 з викраденим телефоном і остання, усвідомлюючи, що її злочинні дії викрито, не припинила їх та залишила місце вчинення кримінального правопорушення разом з викраденим майном, яким розпорядилась на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 15 000 гривень.

Крім того, 21 липня 2019 року близько 14 години 25 хвилин ОСОБА_7 біля магазину "NOVUS", розташованого за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 5 , помітила раніше незнайому ОСОБА_10 , у якої на спині висів рюкзак, і у неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Впевнившись, що за її діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає, ОСОБА_7 підійшла зі спини до ОСОБА_10 , непомітно для останньої розстібнула замок-блискавку переднього відділення рюкзаку та дістала гаманець, який матеріальної цінності для потерпілої не представляє, всередині якого знаходились грошові кошти в сумі 1 539 гривень, платіжна картка "Приватбанк Універсальна", ІД-паспорт громадянина України, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, квиток на потяг та дисконтні картки у кількості 7 штук, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють, і замотала гаманець у свою кофту. Після цього ОСОБА_7 залишила місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 1 539 гривень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, та за ч.2 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винної, яка є судимою, самостійно виховує малолітню дитину, а також обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують, і правильно призначив їй покарання у виді позбавлення волі у межах, установлених у відповідних санкціях.

Твердження прокурора, що суд неправильно врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, безпідставні. Під час досудового розслідування та в суді першої інстанції обвинувачена визнала вину у вчиненні кримінальних правопорушень, висловила жаль з цього приводу і давала послідовні показання. Прокурор ОСОБА_8 затверджувала обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0007296, і в цьому обвинувальному акті, а також в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 0005380 щире каяття зазначене як обставина, що пом`якшує покарання. У той же час беззаперечні докази винуватості, під тиском яких, як вважає прокурор, ОСОБА_7 визнала вину і у такий спосіб намагається уникнути справедливого покарання, у справі відсутні, оскільки судове провадження в суді першої інстанції здійснювалося в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Не можна брати до уваги і сумніви прокурора стосовно утримання ОСОБА_7 дитини.

Згідно з ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурор просить призначити ОСОБА_7 окремо за кожне кримінальне правопорушення та за їх сукупністю покарання таке саме за видом і розміром, яке призначив суд першої інстанції, доводи про призначення явно несправедливого через м`якість покарання є надуманими.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, враховуючи викладені раніше обставини та дані про її особу. Наявність у ОСОБА_7 судимості на час вчинення кримінальних правопорушень та відбування нею в минулому покарання, тобто фактично, єдина підстава, на якій наголошує прокурор, не може бути в даному випадку перешкодою для такого рішення суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів зауважує, що з моменту вчинення ОСОБА_7 злочинів минуло майже п`ять років, протягом яких нових кримінальних правопорушень вона не вчинювала, що лише підтверджує правильність висновку суду про її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3