УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року

м. Київ

справа № 172/386/23

провадження № 51-2713ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Новопсков Луганської обл., жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги, на 10 років із конфіскацією усього належного йому на праві власності майна на користь держави.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу та початку строку відбування покарання.

Згідно з вироком місцевого суду громадянин України ОСОБА_4 15 квітня 2022 року, перебуваючи на території смт Новопсков Старобільського р-ну Луганської обл., діючи з особистих мотивів та бажання, погодився на пропозицію представників окупаційної адміністрації держави-агресора - Російської Федерації, представників так званої «лнр», а саме умисно, протиправно і добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, «завідувача сектором персоніфікованого обліку, взаємодії з застрахованими особами й обліку платежів страховиків державної установи луганської народної республіки - управління пенсійного фонду луганської народної республіки в Новопсковському районі (міжрайонне)», яку обіймав до листопада 2022 року.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 26 лютого 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості свого підзахисного та правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року і призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях будь-якої форми власності, будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних, судових органах та органах, що надають публічні послуги на 10 років без конфіскації усього належного йому на праві власності майна на користь держави. На підставі статей 75, 76 КК звільнити засудженого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки його доводам щодо наявності обставин, які пом`якшують покарання, передбачених пунктами 5-6 ч. 1 ст. 66 КК, та можливості звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не навели жодних мотивів у судових рішеннях щодо вказаних обґрунтувань.

Також, за твердженням захисника, суд першої інстанції, залишаючи без задоволення клопотання сторони захисту про призначення та проведення судово-психологічної експертизи за відеоматеріалами з використанням комп`ютерного поліграфа, не навів жодних підстав такого рішення.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 111-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання Верховного Суду, є твердження касатора про наявність правових підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК та призначення покарання без додаткового покарання у виді конфіскації майна, з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином; особу засудженого, який раніше не судимий, офіційно не працює, розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, які проживають окремо, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, а також обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття у скоєному й активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також місцевий суд врахував те, що засуджений, маючи можливість залишитися за кордоном, все ж таки самостійно повернувся в Україну, не заявляв про вчинення будь-яких злочинів окупаційними органами на окупованій території стосовно нього чи інших осіб. А причиною ж співпраці з окупантами була впевненість у неспроможності України ефективно протистояти збройній агресії РФ та намагання, якомога ефективніше пристосуватися до «нової влади».

Крім того, Верховний Суд зауважує, що суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_6 щодо застосування примусу стосовно її колишнього чоловіка ( ОСОБА_4 ) з метою зайняття посади в окупаційних органах, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, не зважаючи на розірвання шлюбу, між ними залишилися близькі стосунки. Про здійснення примусу їй відомо зі слів засудженого, який у своїх показаннях прямо заперечив будь-який фізичний тиск на нього та пояснив, що зайняв посаду, оскільки боявся, що більше ніякої роботи не знайде.

Урахувавши наведені обставини, принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 у мінімальному розмірі меж санкції інкримінованої статті основного та додаткового покарання, які будуть необхідними та достатніми для його виправлення, а також попередження скоєння ним нових злочинів.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій також порушував питання про звільнення свого підзахисного від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Так, Дніпровський апеляційний суд насамперед зазначив, що не знайшли свого підтвердження під час здійснення провадження в суді апеляційної інстанції доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_4 були вимушеними, оскільки окупаційна влада здійснювала тиск на засудженого. Як зазначив суд, згідно з показаннями засудженого: його викликала окупаційна влада (до «працівників поліції»), проте про застосування жодних заходів впливу не повідомляв; метою співпраці з окупаційною владою був заробіток, отримати який іншим чином аніж шляхом співпраці він не міг; йому пропонували на вибір декілька посад, зокрема у податковій інспекції та пенсійному фонді, він зробив свій вибір, що також вказує на добровільність дій. Також апеляційний суд погодився з наданою судом першої інстанції оцінкою показань свідка ОСОБА_6 , оскільки її показання не узгоджуються з показаннями засудженого. Крім того, вона є близькою особою до обвинуваченого й може давати показання на його користь.

Перевірив апеляційний суд і доводи захисника щодо необхідності проведення психолого-психіатричної експертизи за відеоматеріалами з використанням комп`ютерного поліграфа.

Так, суд вказав, що згідно з матеріалами провадження клопотання про проведення експертизи сторона захисту заявила під час судового розгляду, а саме після дослідження всіх доказів та перед початком судових дебатів. Це клопотання залишено судом без задоволення.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням місцевого суду про те, що призначення експертизи в цьому випадку було недоцільним, оскільки здійснення заходів будь-якого впливу ОСОБА_4 заперечував, підстав обмовляти себе не мав, під час судового розгляду зазначив про обізнаність щодо заборони співпраці з окупаційною владою. Про добровільність дій засудженого вказує також і тривалість зайняття посади, а саме - 6 місяців.

З огляду на наведені обставини, ураховуючи показання свідків, а також письмові докази, які з ними повністю узгоджуються, колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку, що надані стороною обвинувачення докази були достатніми для формування висновків суду, а тому необхідності у призначенні експертизи не було, як і не було необхідності спеціальних знань для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, як підстави для проведення експертизи відповідно до положень ст. 242 КПК.

Суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду щодо відсутності підстав для проведення зазначеної вище експертизи. Твердження касатора не спростовують обґрунтувань суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд погоджується також з висновком суду апеляційної інстанції щодо добровільності дій засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111- КК та додатково зауважує, що у кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК, однак яких суди у цьому кримінальному провадженні не встановили.

Були предметом перевірки апеляційного суду і доводи захисника щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність і відповідності призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та його особі.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, погодився з рішенням місцевого суду про те, що виправлення засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства протягом визначеного судом строку, а призначене ОСОБА_4 покарання за своїм видом та розміром є справедливим. Стосовно доводів захисника, що обвинувачений раніше не судимий та має на утриманні дітей, то, як слушно вказав апеляційний суд, вони хоча і мають місце, проте підстав для призначення йому більш м`якого покарання суду не дають, як і відомості про те, що ОСОБА_4 щиро розкаявся та самостійно повернувся на територію України.

Крім того, Дніпровський апеляційний суд зважив й на те, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин проти основ національної безпеки в період воєнного стану, що значно підвищує суспільну небезпечність особи засудженого та свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому в межах санкції відповідної статті КК, за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, основного та додаткового покарання, зокрема у виді конфіскації майна. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Доводи захисника в касаційній скарзі про наявність правових підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК, а також про призначення покарання без додаткового у виді конфіскації майна, не є слушними з огляду на таке.

Колегія суддів зауважує, що суди попередніх інстанції за результатами здійснення провадження з урахуванням показань засудженого дійшли обґрунтованих висновків, що ОСОБА_4 , знаючи про заборону співпрацювати з окупантами, хотів заробити грошей, у зв`язку з чим добровільно обійняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, «завідувача сектором персоніфікованого обліку, взаємодії з застрахованими особами та обліку платежів страховиків державної установи луганської народної республіки - управління пенсійного фонду луганської народної республіки в Новопсковському районі (міжрайонне)».

Водночас суди під час розгляду кримінального провадження не встановили застосування стосовно засудженого фізичного, психічного примусів, погроз або інших обставин, передбачених пунктами 5 (вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин), 6 (вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність) ч. 1 ст. 66 КК, а тому не мали правових підстав для визнання обставин, передбачених у пунктах 5, 6 ч. 1 ст. 66 КК, такими, що пом`якшують покарання.

Верховний Суд також погоджується з рішенням судів, зокрема, щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально та додаткового покарання у виді конфіскації усього належного йому на праві власності майна, з огляду на те, що засуджений вчинив тяжкий злочин проти основ національної безпеки України, що становить особливу суспільну небезпечність для держави та громадян. Таке покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК, та з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3