ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/179/24 Справа № 205/6026/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000759 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, українця, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу.

Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання.

Вирішено питання щодо речових доказів та розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, 02 серпня 2022 року, о 19 годині 12 хвилині, ОСОБА_8 знаходився в приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , де поряд з ним знаходилася ОСОБА_9 , в якої на шиї та лівій руці, в області зап`ястя він побачив ювелірні вироби у вигляді ланцюгів з жовтого металу. В цей час у ОСОБА_8 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вищезазначених ювелірних виробів, що належать ОСОБА_9 , поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

Одразу після цього, реалізуючи свій вищевказаний кримінально - протиправний умисел, перебуваючи у зазначеному місці ОСОБА_8 , діючи відкрито, умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, в період воєнного стану, наблизився до ОСОБА_9 , після чого, з метою подолання її фізичного супротиву, витягнув зі своє кишені засіб для самозахисту, а саме газовий балон «Перець-4» Терен», з подразнюючою речовиною та розпилив дану речовину в область обличчя ОСОБА_9 , чим застосував відносно неї насильство, що не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої. Після цього остання, отримавши подразнення очей та прикривши обличчя руками, почала бігти в зворотному напрямку від ОСОБА_8 , однак останній наздогнав потерпілу, схопивши її обома руками за тулуб повалив її на підлогу. Скориставшись тим, що потерпіла ОСОБА_9 тримається за обличчя обома руками, лежить на підлозі та не виказує активної протидії, ОСОБА_8 власними руками шляхом ривків зірвав ланцюг з шиї потерпілої, вартість якого згідно висновку судово- товарознавчої експертизи № 5014-22 від 17 серпня 2022 року становить 270 гривень, та ланцюг з зап`ястя потерпілої, вартість якого відповідно до вищевказаної експертизи становить 95 гривень. Утримуючи викрадене при собі ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 365 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 186 ч.4 КК України, оскільки він в умовах воєнного стану, умисно, вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року, за ч. 4 ст. 186 КК України в частині призначеного покарання - змінити та призначити ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України, із подальшим звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, мотивуючи такі вимоги тим, що призначене судом першої інстанції покарання через свою суворість не відповідає тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого.

Зокрема, ОСОБА_8 вказує, що активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував завдані ним збитки, щиро розкаявся, цивільний позов відсутній, а також, що хоче дуже лишитись на свободі, щоб мати можливість піклуватись про своїх дітей та бабусю, вважає своє подальше виправлення можливим без реальної ізоляції від суспільства.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений 16 червня 2024 року був звільнений з СІЗО №4, у звязку із зміною ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт за місцем його мешкання. Однак, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце судового розгляду його апеляційної скарги на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року, за ч. 4 ст. 186 КК України, до зали суду апеляційної інстанції не з`явився, причини своєї неявки суду апеляційної інстанції не повідомив.

З огляду на викладене, колегією суддів було постановлено на обговорення учасникам судового провадження питання про можливість розгляду апеляційної скарги ОСОБА_8 за його відсутності, враховуючи те, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду досить тривалий час, а саме, з грудня 2022 року і питання, які ставляться на розгляд суду апеляційної інстанції не погіршують правове становище обвинуваченого.

Прокурор проти розгляду справи за відсутності обвинуваченого не заперечував, вважає за можливе здійснювати апеляційне провадження.

Захисник обвинуваченого проти розгляду справи за відсутності ОСОБА_8 заперечував, вважав, що необхідно надати час для узгодження позиції із підзахисним.

Заслухавши думку учасників судового провадження, колегія суддів прийшла до висновку про можливість перегляду вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року, за ч. 4 ст. 186 КК України в межах апеляційної скарги ОСОБА_8 за відсутності обвинуваченого. Доводи захисника про необхідність відкладення справи з метою надання часу для узгодження позиції із обвинуваченим колегія суддів оцінює критично, оскільки зважаючи на тривалий розгляд справи, у сторони захисту було достатньо часу для спілкування із обвинуваченим. Крім того, позиція обвинуваченого викладена в апеляційній скарзі чітко та послідовно, відповідно до якої ОСОБА_8 , не заперечуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає призначене судом першої інстанції покарання занадто суворим, а тому, просить застосувати відносно нього вимоги ст. ст. 69, 75, 76 КК України.

Захисник апеляційну скаргу обвинуваченого підтримав, просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_10 покарання є повністю обґрунтованим, відповідним обставинам кримінального провадження, ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, стороною захисту не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_10 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання, підстав для застосування вимог ст. ст. 69, 75, 76 КК України в ході судового провадження не встановив, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання у виправній установі, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти власності, яке виразилось у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого в умовах воєнного стану та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, має на утриманні двох дітей, проживає разом з бабусею, яка є інвалідом 1 групи, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в диспансерах міста не перебуває.

Серед обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання було враховано щире каяття.

Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжували б покарання обвинуваченому, судом першої інстанції не встановлено.

Також, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 було враховано думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні суворого покарання, відсутність претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого та відсутність негативних суспільних наслідків, від вчиненого злочину.

Врахувавши всі вищенаведені обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог обвинуваченого щодо застосування вимог ст. ст. 69, 75, 76 КК України, оскільки не вбачає правових підстав, з яких можна було б дійти беззаперечного висновку про можливість призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України та виправлення ОСОБА_8 без реальної ізоляції його від суспільства.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, завданої його злочинними діями, то колегія суддів оцінює критично такі доводи, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження, золоті ланцюжки потерпілій були повернуті шляхом вилучення цього майна співробітниками поліції в ході досудового розслідування в обвинуваченого, що спростовує доводи останнього про добровільне відшкодування матеріальної шкоди та повернення майна потерпілій.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про перебування в нього на утриманні двох дітей, що було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, а також наявності на утриманні сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких народився в тяжкому стані, довгий період часу перебував в реанімації, що позначилось на стані його здоров`я, а відтак він потребує постійної реабілітації, нагляду лікарів і турботи обвинуваченого, як батька, то колегія суддів не приймає до уваги такі доводи обвинуваченого, оскільки як було встановлено із Єдиного реєстру судових рішень, обвинувачений ОСОБА_8 своїх батьківських обов`язків по догляду за дитиною, вихованням та утриманням не виконує, як і не допомагає в добровільному порядку матері хворої дитини, що підтверджується рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 червня 2023 року №631/189/23 про стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 червня 2023 року №631/190/23 про стягнення аліментів на утримання матері ОСОБА_12 до досягнення дитиною ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трирічного віку.

При цьому, колегія суддів враховує, що обвинувачений другій своїй дитині - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в добровільному порядку не допомагає, своїх батьківських обов`язків взагалі не виконує, наслідком та підтвердженням чого є судовий наказ, виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2017 року №199/6839/17 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року №205/11857/23, відповідно до змісту якого обвинувачений ОСОБА_8 позбавлений батьківських прав на сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, відмовляючи у задоволенні вимог апеляційної скарги обвинуваченого щодо призначення йому покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75, 76 КК України, колегія суддів в якості характеризуючих даних враховує наявність постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2023 року про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 126 КУпАП, наявність на розгляді Нововодолазького районного суду Харківської області кримінального провадження №0000024 відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 125 КК України та наявність на розгляді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінального провадження №0000246 відносно ОСОБА_8 , за ч. 4 ст. 185 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що в нього є бабуся, інвалід 1 групи, яка потребує догляду і яку він, також, утримує, колегія суддів оцінює критично в частині утримання ОСОБА_14 , оскільки відповідно до встановлених даних про особу обвинуваченого, останній офіційно ніде не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно корисною працею не займається, веде соціально девіантний спосіб життя.

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, призначеним із дотриманням вимог кримінального законодавства України, а тому, відповідно - правильним. Підстав для зміни судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченому колегія суддів не вбачає.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4