Справа № 199/4061/24
ВИРОК

іменем України

04.06.2024 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000577 від 01.05.2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Роздори Синельниківського району Дніпропетровської області, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, не маючого на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останні рази:

-24.09.2019 року Бердянським міським судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнився 04.08.2023 року з Синельниківської виправної колонії Дніпропетровської області № 94 по відбуттю строку покарання;

-04.03.2024 року Синельниківським районним судом Дніпропетровської області за ст. 395 КК України до 4 місяців обмеження волі,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Суд уважає доведеним, що ОСОБА_4 , достовірно знаючи про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», будучи судимим за скоєння злочинів проти власності повторно вчинив умисний злочин проти власності.

Так, 01.05.2024 року близько 11 години 29 хвилин ОСОБА_4 йшов по АДРЕСА_2 , де біля будинку № 23 побачив ОСОБА_6 , на шиї якої був одягнений ланцюжок, виготовлений із дорогоцінного металу, золото 585 проби, вагою 10 грам, вартістю 16250,00 грн.

Вказаний ланцюжок ОСОБА_4 визначив предметом свого злочинного посягання, внаслідок чого у останнього, з корисливого мотиву, виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, а саме на викрадення вказаного ланцюжка, що належить ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), ОСОБА_4 , 01.05.2024 року близько 11 години 30 хвилин, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , діючи з корисливого мотиву, умисно, повторно, в умовах воєнного стану, розуміючи, що його дії є очевидними для оточуючих, знаходячись позаду ОСОБА_6 , тобто в безпосередній близькості до останньої, своєю правою рукою шляхом ривка зірвав з шиї потерпілої ланцюжок, виготовлений із дорогоцінного металу золото, 585 проби, вагою 10 грам, вартістю 16250,00 грн., внаслідок чого підвісний кулон круглої форми з білого золота з камінцями білого кольору, який був прикріплений до вказаного ланцюжка, відкріпився та впав на землю.

Доводячи до кінця свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 , утримуючи у себе вказаний ланцюжок, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_6 , матеріальну шкоду у розмірі 16250,00 гривень.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, головуючим суддею було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 349 КПК України головуючим суддею було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачений та захисник з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодились.

Судом у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор, обвинувачений, захисник зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Також, обвинувачений ОСОБА_4 на питання головуючого судді заявив, що така позиція є його волевиявленням, без стороннього на нього примусу або тиску з боку певної особи, домовленістю щодо яких не будь переваг. Він на теперішній час під дією наркотичних засобів, психотропної або сильнодіючою речовини не знаходиться, не знаходиться у хворобливому стані.

З огляду на вище наведене обвинуваченим у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначене ОСОБА_4 є не усвідомленим останнім, не відповідає його внутрішній волі, а процесуальна позиція обвинуваченого сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на нього.

З урахуванням встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України, керуючись ч. 4 ст. 371 КПК України, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням в журнал судового засідання постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого; дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого; підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину визнав повністю. Суду показав, що він раніше був судимий. Дійсно він, знаючи про введення воєнного стану в Україні, при обставинах, місті та часу, викладених у обвинувальному акті, 01.05.2024 року близько 11 години 30 хвилин на АДРЕСА_2 , зірвав з шиї потерпілої ОСОБА_6 золотий ланцюжок, після чого з місця вчинення злочину зник. Золотий ланцюжок продав, гроші витратив. На теперішній час має намір після засудження стати на захист держави, бути призваним у лави Збройних сил України. З цієї мети він вже самостійно прийняв певні кроки, заручившись підтримкою керівництва певної військової частини.

Потерпіла ОСОБА_6 у судове засідання не прибула, звернулась з письмовою заявою з проханням проводити судовий розгляд кримінального провадження без її участі. Давати показання не бажає. Покарання ОСОБА_4 обрати на розсуд суду. Цивільний позов не заявлявся та заявлятися не буде. Претензій до обвинуваченого не має.

Досліджуючи докази, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 та які подані прокурором, судом встановлено наступне.

Досліджені судом докази, які характеризують особу обвинуваченого, свідчать про те, що ОСОБА_4 є громадянином України, раніше притягувався, до кримінальної відповідальності за скоєння злочину проти власності та інший умисний злочин, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває, характеризується задовільно, має тимчасове місце проживання у місті Синельникове, не має дітей, офіційно не працював.

Відповідно звіту про фактичні витрати на проведення експертом ОСОБА_7 судово-товарознавчої експертизи № 1622 від 03.05.2024 року складають 200 грн.

Речовими доказами визнані: підвісний кулон з сірого металу, який вилучений в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 ; оптичний диск DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження з приміщення супермаркету ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; оптичний диск DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження з приміщення кафе-бару АДРЕСА_3 ; оптичний диск DVD-R до протоколу слідчого експерименту від 16.05.2024 року за участі підозрюваного ОСОБА_4 з відеозаписом слідчого експерименту.

Відповідно до ч.1 ст. 337, п.1,2,3,4 ч.1 ст. 368 КПК України суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та ОСОБА_4 винен у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За даним кримінальним провадженням всі докази подані суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діянні обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Отже, для суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом (умисно).

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості вказані у цьому вироку в частині складу кримінального правопорушення є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

За таких обставин, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Тобто, для вибору покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

В розумінні Кримінального кодексу України інкримінований ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, є тяжким, умисним, корисливим кримінальним правопорушенням проти власності.

Призначаючи покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд звертає увагу, що останній має непогашену судимість за умисне кримінальне правопорушення, передбачене ст. 395 КК України, та те, що обвинувачений, за даним кримінальним провадженням, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Приписом статті 34 КК України встановлено, що рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, тому суд за даним кримінальним провадження, відповідно до ст. 34, п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, вважає обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 - рецидив злочинів.

Злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

Положенням ст. 69 КК України визначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Суд вважає, що відповідно до ст. 66 КПК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 можливо вважати, що останній свою провину у скоєні злочину визнав повністю; не перешкоджав слідству, активно сприяв розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення; вказав місце продажу майна потерпілої; щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дав правдиві свідчення, висловив жаль з приводу вчиненого, негативно оцінював злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання; що потерпіла ОСОБА_6 звернулась з письмовою заявою про призначення покарання ОСОБА_4 на розсуд суду, вона цивільний позов не заявляла та заявляти не буде, претензій до обвинуваченого не має.

Також, при призначенні покарання, суд враховує громадську позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який у надзвичайно важкий час для держави має намір після засудження добровільно стати на захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, боронити державу від ведення агресивної війни РФ проти України, бути призваним у лави Збройних сил України.

Таким чином, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, все це у сукупності надає право суду, застосовуючи вимоги ст. 69 КК України, призначити обвинуваченому ОСОБА_4 основне покарання у вигляді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 4 статті 186 КК України, а саме у вигляді 6 років позбавлення волі.

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує, що ОСОБА_4 не відбув покарання, яке призначено за вироком Синельниківського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2024 року за ст. 395 КК України у вигляді 4 місяців обмеження волі.

Тому, з огляду на викладене, суд остаточно призначає ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі, застосовуючи вимогу ч. 1 ст. 71 КК України, тобто, призначення покарання за сукупністю вироків, та частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

При чому, призначаючи покарання обвинуваченому, суд застосовує вимогу п.п. б) п.1 ч. 1 ст. 72 КК України (Правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, домашнього арешту), коли при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення - одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили слід залишити без змін, оскільки підвищена тяжкість та суспільна небезпека інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дають підстави вважати можливими ухилення від суду та перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

Початок строку відбування покарання, призначеного обвинуваченому, обчислювати з 16 травня 2024 року.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Також, керуючись ч. 2 ст. 124 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь експерта ОСОБА_8 документально підтверджені витрати у розмірі 200 гривень на залучення експерта та проведення судово-товарознавчої експертизи № 1622 від 03.05.2024 року.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання на підставі ст. 69 КК України у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупності вироків, та п.п. б) п.1 ч. 1 ст. 72 КК України, частково, у вигляді 1 (одного) місяця позбавлення волі, до призначеного покарання приєднати покарання не відбуте ОСОБА_4 за вироком Синельниківського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2024 року, та остаточно ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років та 1 (одного) місяця.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_4 продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Початок строку відбування покарання, призначеного ОСОБА_4 , обчислювати з 16 травня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь експерта ОСОБА_8 документально підтверджені витрати у розмірі 200 гривень на залучення експерта та проведення судово-товарознавчої експертизи № 1622 від 03.05.2024 року.

Відповідно до ст. 100 КПК України:

- підвісний кулон з сірого металу, який вилучений в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 , повернути потерпілій ОСОБА_6 ;

- оптичний диск DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження з приміщення супермаркету ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; оптичний диск DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження з приміщення кафе-бару АДРЕСА_3 ; оптичний диск DVD-R до протоколу слідчого експерименту від 16.05.2024 року за участі підозрюваного ОСОБА_4 з відеозаписом слідчого експерименту, - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок обвинувачений, прокурор, захисник можуть подати апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Учаснику судового провадження потерпілій, яка не брала участь у судовому розгляді кримінального провадження та не була присутня при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та вона може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1