Провадження №: 1-кп/336/248/2024
УХВАЛА

Іменем України

15 травня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у кримінальному провадженні за звинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду перебуває кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289, п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що особи обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину, можуть переховуватись від суду, впливати на потерпілу та свідків.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечували, вказуючи, що на момент розгляду його ОСОБА_8 перебуває під вартою більше чотирьох років, тривалість судового розгляду обумовлена зміною суддів та переданням кримінального провадження на розгляд до іншого суду. Наразі потерпілі перебувають поза межами м. Запоріжжя, обвинувачений зацікавлений в якомога швидкому розгляді справи з метою доведення своєї непричетності до скоєння злочинів, у зв?язку з чим просили обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту за зареєстрованим місцем проживання.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_6 проти клопотання прокурора заперечували, вказуючи, що на момент розгляду його ОСОБА_9 перебуває під вартою більше чотирьох років, тривалість судового розгляду обумовлена зміною суддів та переданням кримінального провадження на розгляд до іншого суду. Наразі потерпілі перебувають поза межами м. Запоріжжя, обвинувачений зацікавлений в якомога швидкому розгляді справи з метою доведення своєї непричетності до скоєння злочинів, у зв?язку з чим просили обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Згідно ст. ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

По цьому кримінальному провадженню суд враховує те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у скоєнні кількох злочинів, два з яких відносяться до особливо тяжких, за санкцією ст. 115 ч. 2 КК України передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, наразі судом у новому складі тільки-но розпочато дослідження доказів, згідно установленого порядку досліджуються письмові докази, не проведено допит потерпілих, свідків та обвинувачених.

Обвинувачений ОСОБА_8 є раніше судимим неодноразово, в тому числі за злочини проти власності та проти життя та здоров?я особи, не працює, не має стійких соціальних зв?язків, зареєстрований проживаючим у АДРЕСА_1 , яке перебуває у безпосередній близькості від лінії бойового зіткнення, доказів наявності у нього на праві власності або користування житла у м. Запоріжжя не надав.

Обвинувачений ОСОБА_9 також раніше судимий за ст. 309 ч. 1 КК України, при цьому це кримінальне правопорушення вчинено 30.09.2021 року, тобто в період перебування під вартою, а крім того, раніше притягувався до кримінальної відповідальності також і за скоєння злочинів проти власності. ОСОБА_9 не має стійких соціальних зв?язків.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо можливості обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту колегія суддів враховує наступне.

Суд зауважує, що наданими раніше захисником документами родинні зв?язки обвинуваченого ОСОБА_9 із ОСОБА_10 не підтверджені, а рівно і не підтверджено те, що ОСОБА_10 має на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_2 та згодна на постійне проживання там ОСОБА_9 .

Так, захисником у травні 2023 року долучались копія договору про визначення часток у спільній сумісній власності та купівлі-продажу частини будинку від 26.09.2008 року, за яким ОСОБА_11 придбала частку будинку по АДРЕСА_3 , а також за цим договором за ОСОБА_11 визначено частку цього будинку як частка у спільному сумісному майні подружжя. Таким чином, ОСОБА_11 набула право власності лише на частку будинку, кому належить інша частка невідомо.

Батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що підтверджено копією свідоцтва про народження.

15.04.1989 року ОСОБА_14 та ОСОБА_15 уклали шлюб, ОСОБА_14 змінила прізвище на ОСОБА_16 .

26.06.2021 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_17 укладено шлюб, після чого ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_18 .

Батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_15 та ОСОБА_19 .

Натомість стороною захисту суду не надано свідоцтва про народження ОСОБА_19 - матері обвинуваченого, а відтак відсутні підстави вважати, що ОСОБА_19 та ОСОБА_10 мали спільних батьків, а відтак, що ОСОБА_10 є рідною тіткою ОСОБА_9 , як він стверджує.

Крім того, стороною захисту не підтверджено те, що на момент розгляду клопотання ОСОБА_10 є власником частини будинку, адже інформація щодо належності їй частки будинку не є актуалізованою, а також і те, що ОСОБА_10 , а рівно і інший співвласник (співвласники) домоволодіння згодні на проживання (перебування) в цьому будинку ОСОБА_9 цілодобово.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за вказаною адресою.

Заперечення ОСОБА_8 про можливість обрання йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту за адресою реєстрації суд до уваги не бере, адже сама по собі реєстрація місця проживання не має під собою підґрунтя у виді наявності будь-яких речових прав на нерухоме майно чи такого, щоб ґрунтувалось на законі, права володіння чи користування житлом.

ОСОБА_8 не надано документів на підтвердження того, кому належить житло, де він, з його слів, зареєстрований проживаючим, а також і згоди власників такого житла на постійне проживання (перебування) там обвинуваченого.

Крім того, як вже зазначено судом, зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 у АДРЕСА_1 перебуває у безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення, у зоні проведення активних бойових дій, що само по собі ставить під сумнів можливість там проживати, а тим більше перебувати цілодобово.

Враховуючи таке, суд не вбачає підстав для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за вказаною адресою.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що інформація про особистості обвинувачених, можливість призначення покарання у виді довічного ув?язнення, воєнний стан в Україні, що у свою чергу обумовлює зниження можливостей уповноважених органів щодо здійснення контролю за особами, яким обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, у своїй сукупності підтверджують, що ризик переховування обвинувачених від суду дуже високий.

Враховуючи, що судом у зв?язку із зміною складу суду судове слідство буде здійснюватися з початку, тож наявний також ризик протиправного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні.

При цьому стороною захисту не надано документального підтвердження можливості обрання обвинуваченим запропонованого альтернативного запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Такі ризики у своїй сукупності є достатньо вагомими для застосування щодо обвинувачених найбільш суворого запобіжного заходу.

Інші альтернативні запобіжні заходи, на думку суду, не здатні забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених.

На переконання суду продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який в цьому випадку полягає у необхідності забезпечення права учасників справи на розгляд справи у розумний строк, та, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Враховуючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підозрюються у скоєнні особливо тяжкого злочину, в Україні діє воєнний стан, тож суд не визначає розмір застави, керуючись положеннями ст. 183 ч. 4 КПК України, адже особи обвинувачуються у скоєнні злочину, вчиненого із застосуванням насильства, який спричинив загибель людини

Керуючись ст. 331 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289, пп. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, задовольнити.

Продовжити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15 липня 2024 року включно.

Продовжити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15 липня 2024 року включно.

Ухвала суду діє до 15 липня 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали до суду апеляційної інстанції.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3