У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2024 року Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши клопотання захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні №0000071 від 24.07.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2017 накладено арешт на майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .

У своєму клопотанні заявник наводить докази того, що арешт на майно накладено необґрунтовано, а тому просить слідчого суддю його скасувати.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 , підтримав подане клопотання, просив суд задовольнити, оскільки на даний час відпала потреба в арешті.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 , заперечила щодо, задоволення клопотання, просила суд відмовити в задоволенні.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи клопотання та письмових доповнень, вивчивши додані до них матеріали, слідча суддя дійшла до наступного висновку.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч.1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.

В порушення вищевказаних приписів КПК України, прокурором не доведено, що майно, на яке накладено арешт, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як це визначено ст. 98 КПК України.

З матеріалів клопотання вбачається, що в провадженні слідчого відділу Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000071 від 24.07.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала справа №760/28134/13-ц (2-560/14) за позовом ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про встановлення спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що під час розгляду цивільної справи №№760/28134/13-ц (2-560/14) з 2013 року по лютий 2014 року до Солом`янського районного суду м. Києва (вул. М.Кривоноса, 25) надано довіреність від імені ОСОБА_8 , щодо уповноваження на оформлення субсидій, ОСОБА_5 , яка містить можливі ознаки підробки.

ивченням матеріалів цивільної справи №№760/28134/13-ц (2-560/14) встановлено, що в матеріалах справи наявна копія довіреності від імені ОСОБА_8 щодо уповноваження ОСОБА_5 на оформлення субсидії, посвідченої настоятелькою Свято-Покровського жіночого монастиря м. Києва ОСОБА_15 - ОСОБА_9 .

Вказана довіреність була прийнята судом як доказ у справі, що підтверджує факт проживання ОСОБА_5 з померлою ОСОБА_8 та на підставі якого прийнято рішення суду та визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому встановлено, що ОСОБА_8 з червня 2005 року по листопад 2009 року постійно проживала в Свято-Покровському жіночому монастирі.

Допитана в ході досудового розслідування настоятелька Свято-Покровського жіночого монастиря м. Києва ОСОБА_9 , зазначила що під час перебування ОСОБА_10 в Свято-Покровському жіночому монастирі, вона дійсно посвідчувала довіреність від імені ОСОБА_10 , на оформлення субсидії, за №80 від 01.06.2009 року, яка в дійсності видана на ім`я ОСОБА_11 щодо її уповноваження на оформлення субсидії.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03.02.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , посвідчено заповіт, складений ОСОБА_8 та зареєстровано в спадковому реєстрі за номером 244, згідно якого спадкоємцем є ОСОБА_11 .

Допитана в ході досудового розслідування ОСОБА_13 , зазначає, що дійсно знайома з ОСОБА_14 , яка постійно проживала з червня 2005 року по листопад 2009 року в Свято-Покровському жіночому монастирі, на її ім`я видавалася вищевказана довіреність. ОСОБА_5 , вказана довіреність не видавалась.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5 .

З матеріалів справи не вбачається, що після накладення арешту на житлове приміщення, у ході проведення подальшого досудового розслідування, причетність до кримінального правопорушення не було підтверджено, у зв`язку з чим подальше утримання під арештом не відповідатиме завданням кримінального провадження.

За таких обставин арештовані грошові кошти не відповідають критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, а тому не мають значення речових доказів у кримінальному провадженні.

У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування накладеного арешту.

Вирішуючи питання про скасування арешту майна слідчий суддя враховує загальні засади застосування заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до Розділу ІІ КПК України, якими передбачено обґрунтування необхідності такого ступеню втручання у права і свободи особи потребами досудового розслідування, принцип співмірності.

Проте, зі змісту наявних у справі матеріалів не вбачається даних, які б свідчили, що на час розгляду клопотання визначено розмір шкоди, завданий кримінальним правопорушенням, та що вказані заходи забезпечення кримінального провадження є співмірними та пропорційними.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Слід також зауважити, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту майна, накладеного без передбачених законом підстав, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, що повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.10.2022 у справі № 203/3435/21.

Таким чином, слідча суддя приходить до висновку, що арешт на майно накладено необґрунтовано, а тому клопотання про скасування арешту майна, по кримінальному провадженню №0001461 від 13.12.2023 року, підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 173, 174 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні №0000071 від 24.07.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2017 року, якою накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 10 січня 2024 року о 17 год. 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1