УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року

м. Київ

справа № 742/3244/23

провадження № 51-3245 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001206, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 11 грудня 2022 року близько 16:00 автомобіль марки «Renault», модель «Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , рухався по вул. Київській, зі сторони вул. Котляревського в напрямку вул. Ю. Коптєва, що в м. Прилуки Чернігівської області.

Рухаючись у вказаному напрямку, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу біля магазину «Престиж» по АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_4 , неправильно оцінивши дорожню обстановку та відповідно не реагуючи на її зміну, не зупинившись перед нерегульованим пішохідним переходом, не зважаючи на те, що перед ним зупинилися інші транспортні засоби, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , котрий переходив проїзну частину вул. Київської зліва направо відносно напрямку руху вищевказаного автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення п. п. 2.3 (б), 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 є причиною і умовою виникнення та настання даної дорожньо-транспортної пригоди та перебувають у прямому причинному зв`язку з її наслідками.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначеного покарання, вважає його невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Свою позицію мотивує тим, що суди першої і апеляційної інстанцій при призначенні додаткового покарання не врахували, серед іншого, що на утриманні засудженого перебувають двоє дітей, одна з яких малолітня, а другий - студент, батько пенсіонер, який проживає в іншому населеному пункті та потребує його піклування, а з урахуванням того факту, що винний працює механіком-налагоджувальником і його діяльність пов`язана з постійними відрядженнями, позбавлення права керувати транспортними засобами призведе до втрати ним роботи та неможливості забезпечити родину. Зазначає також, що судами не враховано думку потерпілого та прокурора при призначенні покарання.

Вважає, що оскаржені вирок і ухвала не відповідають вимогам ст. 370 КПК України та не можуть вважатися законними і справедливими.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Беручи до уваги те, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Що стосується доводів засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, то вони є необґрунтованими.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винного та його позицію щодо вчиненого, те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, щиро розкаявся та відшкодував потерпілому завдану моральну шкоду.

Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому суд визнав - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин, даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції цієї норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому суд, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, обґрунтовано звільнив засудженого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку вирок місцевого суду відносно ОСОБА_4 , дав належну оцінку доводам апеляційної скарги, в тому числі щодо безпідставності призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, які є аналогічними до тих, що викладені в касаційній скарзі, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Так в ухвалі колегія суддів правильно наголосила на тому, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей, тоді як ОСОБА_4 , керуючи автомобілем, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю його учасників, і саме протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5

Заслуговують на увагу й висновки апеляційного суду щодо того, що характеристика ОСОБА_4 у загально-соціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини, не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за встановлених обставин.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить його сім`ю джерела доходу є непереконливими, зважаючи на те, що він є механіком-налагоджувальником, тобто його професійна діяльність безпосередньо не пов`язана з керуванням транспортними засобами

Наведені у скарзі обставини, у тому числі і думка інших учасників кримінального провадження, не можуть бути безумовною підставою для непризначення ОСОБА_4 додаткового покарання та жодним чином не зменшують його вини у вчиненому, а тому не можуть суттєво впливати на покарання. Водночас, суспільна небезпека від можливих наслідків порушення правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси засудженого.

На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання узгоджується з вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у тому числі у сфері безпеки дорожнього руху. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6