ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1230/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/48/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора - ОСОБА_6 ,

підозрюваного - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 та застосовано щодо ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.153 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 02.03.2024 включно.

Задовольняючи клопотання слідчого слідчий суддя виходив з того, що підстави і обставини, які зазначені в клопотанні слідчого підтверджують необхідність обмеження права підозрюваного ОСОБА_7 на свободу. За встановлених в судовому засіданні обставин слідчий суддя прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, і що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить на даному етапі досудового розслідування належне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, що зможе запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить поновити строк апеляційного оскарження, мотивуючи тим, що 02 лютого 2024 року було оголошено вступну та резолютивну частину ухвали, а повний текст ухвали отримано 07 лютого 2024 року.

Також просить, скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2024 року та постановити нову ухвалу, якою обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги мотивує тим, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не надано доказів про наявність ризиків п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 може:

переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки доказів вручення йому особисто повісток за фактичним місцем проживання немає, він зареєстрований у м. Тернополі, а 02 січня 2024 року йому було направлено рекомендованим листом повідомлення про підозру у м. Самбір, Львівської області. Також, як вбачається із рапортів працівників поліції фактичним місцем його проживання є с. Стрілки, Старосамбірського р-ну, Львівської області однак туди повістки не направлялися;

незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні - на стадії досудового розслідування уже допитані потерпіла і свідки, а тому жодних даних про намір незаконного впливу на них немає.

Судом не враховано, що до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, здійснює постійний догляд за дочкою ОСОБА_7 , яка є інвалідом 1 групи, має постійне місце проживання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи підозрюваного та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги з викладених у ній мотивів, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою та просить залишити її без змін, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що строк апеляційного оскарження слід поновити, однак апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Наведені в клопотанні про поновлення строку апеляційного оскарження обставини, що перешкодили подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк, підтверджуються наявними у справі матеріалами, а тому причини пропуску цього строку слід визнати поважними і на підставі ст.117 КПК України пропущений строк поновити.

Згідно оскарженої ухвали, слідчий суддя визнав установленим, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.153 КК України.

Вказані висновки слідчого судді в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому не підлягають перевірці в ході апеляційного розгляду.

Оцінюючи доводи захисника підозрюваного про недоведеність в даному випадку ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що характер вчиненого правопорушення і тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у випадку визнання його винуватим, правильно враховані слідчим суддею в сукупності з конкретними даними про процесуальну поведінку підозрюваного в цьому провадженні як обставини, що вказують на можливість переховування підозрюваного від досудового розслідування і суду, а також свідчать про можливість незаконного впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні.

Так, з доводів клопотання слідчого та встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування, оскільки «небезпека ризику переховування може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому колегія суддів враховує те, що «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

ОСОБА_7 може переховуватись від слідства, цей ризик є актуальним, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, а також фактичні обставини його вчинення. При цьому ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від слідства з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Крім того, обґрунтованість висновку слідчого судді про наявність підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою запобігання ризику переховування від органів досудового розслідування, підтверджується тим фактом, що підозрюваний ОСОБА_7 02 січня 2024 року відмовився від отримання повідомлення про підозру в цьому кримінальному провадженні, а також відмовився від отримання пам`ятки про свої процесуальні права як підозрюваного, що на думку колегії суддів уже вказує на його небажання їх знати і виконувати (а.к.п. 95-101). Крім того, органом досудового розслідування встановлено і до клопотання слідчого додано докази того, що за місцем реєстрації проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 було 11 січня 2024 року вручено повістки, надіслані йому слідчим, однак до органу досудового розслідування ОСОБА_7 не з`являвся.

В подальшому органом досудового розслідування з показань свідків - жителів с. Стрілки Старосамбірського району Львівської області встановлено, що ОСОБА_7 фактично проживає в цьому селі, де при відвідуванні його слідчим ОСОБА_10 16 січня 2024 року для вручення копії клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту він заховався у будинку АДРЕСА_2 і слідчому не відчинив (а.к.п.108).

В подальшому ОСОБА_7 не з`являвся на виклик суду для розгляду вказаного клопотання, хоча був повідомлений про час і місце судового розгляду. У зв`язку з цим до нього ухвалою слідчого судді від 19.01.2024 року було застосовано привід, який не вдалося виконати, оскільки за місцем реєстрації проживання ОСОБА_7 відсутній, а 23 січня 2024 року ОСОБА_7 також не відчинив двері працівникам поліції, які прибули в с. Стрілки Старосамбірського району Львівської області для виконання ухвали слідчого судді.

В подальшому місце знаходження підозрюваного ОСОБА_7 було встановлено в м.Київ, де він був затриманий 01 лютого 2024 року.

Таким чином, в даному випадку прокурором доведено наявність законних підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що визначені п.3 ч.1 ст.183 КПК України за змістом якого, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, може бути застосований, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Крім того, оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, колегія суддів виходить із встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України порядку отримання показань від потерпілої та свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань потерпілої та свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Враховуючи конкретні обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке полягає у застосуванні сексуального насильства до потерпілої, не виключена ймовірність того, що підозрюваний у разі, якщо не буде обмежений у спілкуванні із потерпілою та свідками, яким відомі обставини інкримінованих злочину, може здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин та враховуючи наявні докази щодо процесуальної поведінки ОСОБА_7 після оголошення йому підозри в цьому кримінальності провадженні, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність ризику впливу на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи захисника про відсутність такого ризику через те, що потерпіла і свідки уже допитані органом досудового розслідування, оскільки він існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілої та свідків та дослідження їх судом.

Крім того, вимоги апеляційної скарги захисника, який заперечує доведеність передбачених ст.177 КПК України ризиків та одночасно просить застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, в цій частині є суперечливими оскільки за змістом ст.194 КПК України будь-який запобіжний захід може бути застосований лише за наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із наведених ризиків.

Також, на переконання колегії суддів за встановлених обставин доводи захисника про наявність у підозрюваного дочки інваліда 1 групи та постійного місця проживання не можуть слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки, а тому обрання ОСОБА_7 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою не зможе попередити ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.

Тому, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави для скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також, як видно зі змісту оскарженої ухвали слідчий суддя не визначив розмір застави у кримінальному провадженні і колегія суддів з цим погоджується, оскільки слідчий суддя, враховуючи п.1 ч.4 ст.183 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала слідчого судді відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на всебічному дослідженні наданих суду матеріалів провадження, а тому не вбачає підстав для її скасування і задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404,407,422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Поновити захиснику ОСОБА_8 строк апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2024 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді