21 березня 2024 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,
заявника адвоката ОСОБА_3 ,
16.01.2024 слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:
- мобільний пристрій iPhone 11 Pro у корпусі сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім-карткою мобільного оператору НОМЕР_2 ;
- банківська картка Visa для виплат № НОМЕР_3 ;
- військовий квиток на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- перепустка № НОМЕР_4 до військової частини НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
- мобільний пристрій iPhone 11 Pro у корпусі сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім-карткою мобільного оператору НОМЕР_2 ;
- банківська картка Visa для виплат № НОМЕР_3 .
В іншій частині клопотання відмовлено.
З часу вилучення вказаного майна та накладення на нього арешту минув значний проміжок часу, однак протягом такого тривалого часу не було встановлено приналежності вилученого майна до кримінального правопорушення, разом з цим тривалість перебування особистого майна ОСОБА_5 у слідства, порушує право останнього на користування та володіння власним майном. Вважає, що орган досудового розслідування мав достатньо часу для зняття та копіювання з електронних пристроїв інформації, та можливість перевірити відповідність іншого майна до приналежності до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, тому потреба у подальшому арешті майна для забезпечення його збереження відсутня.
А тому, заявник вважає, що існують підстави для скасування арешту майна, який накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22.01.2024 року на майно, яке було вилучено під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 клопотання підтримав, посилаючись на обставини викладені в матеріалах клопотання.
В судовому засіданні слідчий ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись, що наразі підстави для арешту вище переліченого майна не відпали.
Заслухавши у судовому засіданні пояснення заявника та слідчого, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
16.01.2024 слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:
- мобільний пристрій iPhone 11 Pro у корпусі сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім-карткою мобільного оператору НОМЕР_2 ;
- банківська картка Visa для виплат № НОМЕР_3 ;
- військовий квиток на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- перепустка № НОМЕР_4 до військової частини НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
- мобільний пристрій iPhone 11 Pro у корпусі сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім-карткою мобільного оператору НОМЕР_2 ;
- банківська картка Visa для виплат № НОМЕР_3 .
В іншій частині клопотання відмовлено.
Із вказаної ухвали вбачається, що арешт на вказане майно накладений з метою збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до змісту клопотання, заявник вважає, що необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна вже відпала.
Слідчий суддя приходить до висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.
Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22.01.2024, при накладенні арешту на мобільний телефон ОСОБА_5 слідчий суддя виходив з того, що з протоколу обшуку встановлено, що вилучений під час обшуку мобільний телефон, був оглянутий слідчий, однак доступ до інформації, яка в ньому міститься не вдалося отримати на місці.
У зв`язку з вказаними обставинами та враховуючи незначний проміжок часу, який пройшов з часу вилучення відповідних речей, слідчий суддя вважав, що наявну на мобільному телефоні інформацію з об`єктивних причин неможливо було скопіювати на місці, тому орган досудового розслідування має виправдану потребу у подальшому утриманні такого пристрою для розкриття змісту інформації та відомостей, що у ньому можуть міститися, що може бути реалізовано шляхом проведенняйого огляду за участю спеціаліста, застосування спеціального обладнання та/або програмного забезпечення та проведення експертного дослідження.
Крім того, було встановлено, що банківська картка відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, оскільки може містити відомості, які можуть бути використані, як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
З викладених вище норм КПК України та практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що захист прав власника чи законного володільця майна, яке має значення для кримінального провадження, є пріоритетним, і ступінь втручання у право власності особи має бути співмірним потребам досудового розслідування.
Разом з цим, абз. 2 ч. 2 ст. 168 КПК України визначено, що процедура тимчасового вилучення саме електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.
При цьому, згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 168 КПК України, забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку (надалі електронні носії інформації), крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.
Так само і абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України містить застереження щодо накладення арешту на комп`ютерні системи або їх частини, зокрема зазначено, що арешт на такі системи накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.
Як бачимо, законодавець визначає посилені гарантії дотримання прав у зв`язку з вилученням названих вище електронних носіїв інформації, які є засобами швидкого спілкування осіб між собою та обміну великою за кількістю і обсягом інформацією, яка є досить «чутливою» та потребує захисту. Отже, ці електронні носії інформації фактично виокремлені із загального обсягу майна, яке може бути тимчасово вилученим під час обшуку, зокрема в частині, що стосується порядку такого вилучення.
Отже в подальшому вказані вище електронні носії інформації підлягають подальшій перевірці органом досудового розслідування, з метою встановлення наявності чи відсутності того, що вони можуть містити відомості та інформацію, які можуть мати значення для кримінального провадження та в подальшому використовуватись як докази.
Під час судового розгляду клопотання власника майна стороною обвинувачення не надано доказів, що вилучений мобільний телефон містить відомості, які мають значення для досудового розслідування та може бути використаний, як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Не надані докази направлення такого телефону на експертне дослідження, а також не надано даних, що вказаний мобільний телефон оглядався слідчим з залученням відповідних спеціалістів.
Отже, виходячи з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених в ході розгляду клопотання, слідчий суддя переконався в тому, що аналіз представлених матеріалів на даному етапі не виправдовує подальшого утримання органом досудового розслідування вилученого у ОСОБА_5 мобільного пристрію iPhone 11 Pro у корпусі сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 з сім-карткою мобільного оператору НОМЕР_2 з урахуванням спливу тривалого часу після вилучення та арешту такого майна.
Слідчий не навів аргументів щодо необхідності подальшого збереження арешту на мобільний телефон, а також, що такий арешт є необхідним для подальшого проведення експертного дослідження, або такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення.
Під час судового розгляду стороною обвинувачення не наведено додаткових аргументів щодо можливості проведення слідчих дій з використанням вилученого мобільного телефону, тому з урахуванням позиції сторони обвинувачення, слідчий суддя приходить до висновку, що доказового значення у кримінальному провадженні вилучений телефон не має, а сторона обвинувачення мала достатньо часу для його огляду та копіювання необхідної інформації.
Щодо подальшого арешту банківської картки ОСОБА_5 , слідчий суддя вважає, що наразі відпали підстави для такого арешту, оскільки орган досудового розслідування, з урахуванням наявної у нього інформації щодо відкриття банківського рахунку та отримання банківської картки, мав встановити інформацію про відкриті банківські рахунки, їх номери, рух коштів на них, та їх походження.
Сама по собі банківська картка не є доказом в кримінальному провадженні, на підставі якого слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд може встановити наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Слідчий суддя вбачає, що наведені наразі слідчим доводи про необхідність збереження арешту на вилучені під час проведення обшуку мобільний телефон та банківську картку, недостатні для підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 167 КПК України.
Зокрема, посилаючись, що мобільний телефон та банківська картка, вилучені в ході проведення обшуку за адресою проживання ОСОБА_5 , є речовим доказом та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК, слідчий повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку. Проте зі спливом більше ніж двох місяців слідчий такі аргументи не наводить та доказів таких не надає.
В той же час, слідчим не доведено, що майно, на яке він просив накласти арешт є предметом протиправної діяльності, об`єктом та знаряддям злочину та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Слідчий не зазначає, яке саме доказове значення має вищевказане майно, з огляду на правову кваліфікацію правопорушення, відомості про яке внесені до ЄРДР.
Тому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання їх зникнення, що може перешкодити кримінальному провадженню.
Таким чином, дослідивши матеріали клопотання, проаналізувавши зміст фабули кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування якого накладено арешт на майно, слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для скасування арешту.
З урахуванням вищезазначеного, подальше збереження арешту майна може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном, що буде порушенням ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим.
Таким чином, враховуючи, що у кримінальному провадженні нікому не оголошено про підозру, відсутні докази того, що у кримінальному провадженні заявник є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також те, що орган досудового розслідування зі спливом часу не навів додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави збереження арешту майна, зокрема мобільного телефону та банківської картки.
Керуючись ст.ст. 2, 94, 98, 131, 132, 170-173, 174, 219, 284, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1