Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/4534/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2024 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у судовому розгляді кримінальне провадження №0000570 за підозрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстровнаий в АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, учня 10 класу Чудельської спеціальної школи 1-2 ступенів, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.289, ч.4 ст.185 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

законного представника обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 .

В С Т А Н О В И В :

Неповнолітній ОСОБА_3 , 12 липня 2023року приблизно о 15 год. 00 хв., переслідуючи умисел, направлений на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, перебуваючи на території господарства належному ОСОБА_7 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , виявив, мотоцикл марки «ALPHA», моделі ZS50F, дата випуску 20.08.2002, номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 49, 9 sm3, без реєстраційних номерних знаків.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, неповнолітній ОСОБА_3 , підійшов до вищевказаного транспортного засобу та протиправно, всупереч волі власника, не маючи жодної правової підстави для користування вказаним транспортним засобом, діючи таємно, вивів даний мотоцикл з господарства власника, таким чином незаконно заволодів вищезазначеним транспортним засобом, привласнив та розпорядився на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_7 збитків на суму 6113,53 грн. 97 коп.

В подальшому неповнолітній ОСОБА_3 , 23 серпня 2023 року приблизно о 02 год. 00 хв., діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив спрямований на власне збагачення за рахунок чужого майна, проник до незамкненого автомобіля марки «Opel» д.н.з. НОМЕР_2 , що перебував біля житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_4 , скориставшись відсутністю власника, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не слідкує, в умовах воєнного стану, введеного на території України Указом Президента України 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який у подальшому продовжено Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21.04.2022, який у подальшому продовжено Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022, який у подальшому продовжено Указом Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.11.2022, а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 19.02.2023 року строком на 90 діб, далі продовжений Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строком на 90 діб, таємно викрав грошові кошти в сумі 1400 грн. належні ОСОБА_8

Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дії обвинуваченого ОСОБА_3 по факту незаконного заволодінні транспортним засобом потерпілого ОСОБА_7 , кваліфікує за ч.1 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом та за ч.4 ст. 185 КК України, як умисні дії, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у сховище, вчинено в умовах воєнного стану; і визнає його винним у вчиненні даних кримінальних правопорушень. Встановлені судом обставини повністю підтверджується наступними дослідженими доказами.

Обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому йому діянні визнав повністю та щиро розкаявся, дав повні та детальні показання про обставини скоєння кримінального правопорушення. Потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_9 подали заяви з проханням проводити судове засідання за їх відсутності.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому діянь також підтверджується наступними дослідженими доказами: матеріалів досудового розслідування на арк.: 1 витяг з ЄРДР, 2 протокол прийняття заяви, 12 заяви, 13-14 протокол огляду з фототаблицею, 18 заява, 19-23 протокол огляду з фототаблицею, 24-25 постанова про визнання речових доказів, 26 заява, 27-29 протокол огляду з фототаблицею, 30-31 постанова по визнання речових доказів, 32 протокол огляду, 44-55 висновок експерта з довідкою, 61-65 протокол огляду з додатками речових доказів, 66-67 постанова про визнання речових доказів, 70-76 протокол огляджу з додатками, 77-78 постанова про визнання речових доказів, 82-84 протокол пред`явлення для впізнання, 86-88 протокол пред`явлення для впізнання, 117-121 протокол проведення слідчого експерименту, 128 розписка, 133 протокол прийняття заяви, 142-146 протокол огляду зі заявою, 177-180 протокол проведення слідчого експерименту, 92-98 характеризуючи документи, висновок судово-психіатричного експерта №233/23.

Суд враховує, що за місцем проживання обвинувачений характеризується посередньо.

Як обставини, які пом`якшують покарання, суд приймає щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд враховує практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголошував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Згідно з положеннями ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим. При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Суд враховує, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, що, зокрема, виражається і в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

За вказаних обставин, при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; та вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, у виді позбавлення волі з призначенням остаточного покарання у виді позбавлення волі за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.289 КК України; та за ч. 4 ст.185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

На думку суду, саме таке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Згідно ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним та документально підтверджені процесуальні витрати та на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Враховуючи доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, з нього слід стягнути на користь держави вартість проведених експертиз в сумі 2390 грн.

Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що призначити міру покарання обвинуваченому слід з застосуванням відповідно до ст.ст. 75, 104 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробовуванням, враховуючи сукупність обставини, що пом`якшують покарання та характеристику за місцем проживання.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.289, ч. 4 ст. 185 КК України та призначити покарання:

за ч.1 ст.289 КК України 3 роки позбавлення волі;

за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі ст.69 КК України 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України для ОСОБА_3 призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Відповідно до ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік та покласти відповідно до ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного бюджету 2390 гривень документально підтверджених процесуальних витрат.

Документи кримінального провадження зберігати в суді.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: