Справа № 515/29/24
Провадження № 1-кп/513/72/24
Саратський районний суд Одеської області
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата Одеської області кримінальне провадження за № 0000042 від 04.07.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Нові Анени Республіки Молдова, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого за наймом, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовозобов`язаного, який відповідно до ст.89 КК України не має судимості,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

У С Т А Н О В И В:

у відповідності до преамбули Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.

В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.

Відповідно до частини першої статті 58 Земельного Кодексу України та статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них. водойм, а також ставків площею понад З гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер -100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Частиною першою статті 59 Земельного кодексу України, передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). На умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови можуть передаватись лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 Земельного кодексу України).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 Земельного кодексу України, статті 89-90 Водного кодексу України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, і додаток 13 до цих правил).

Але діючи усупереч вимог ст. ст. 60, 61, 116-126 Земельного кодексу України, відповідно до яких право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав, та оформляється відповідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п. б ст. 211 Земельного Кодексу України, ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", у порушення ст. ст. 87-89 Водного кодексу України, відповідно до яких у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, ОСОБА_5 не маючи дозволу постійного користувача землею, право на яке зареєстровано державними актом на право постійного користування землею П-ОД 000555 від 07.04.2003 за №39 за Кілійським міжрайонним управлінням водного господарства про передачу йому у користування земельної ділянки, в період з кінця вересня 2022 року по 15 липня 2023 року, самовільно зайняв земельну ділянку без кадастрового номеру на місці розташування Кагачського водосховища на території Татарбунарської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме північно-східній околиці м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області за координатами 5075427,173, 3303190,161, яка відноситься до земель водного фонду та знаходиться в постійному користуванні Кілійського міжрайонного управління водного господарства, розоравши та вирощуючи зернові культури на вказаній земельній ділянці, площа якої становить 25,5545 га.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України, за ознаками: самовільне зайняття земельної ділянки щодо земель в охоронних зонах.

08 січня 2024 року між прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 за участі захисника адвоката ОСОБА_4 була укладена угода про визнання винуватості.

За змістом даної угоди істотними для даного кримінального провадження обставинами є: підозрюваний щиро розкаявся в тому, що вчинив злочин; активно сприяв розкриттю злочину, характер і тяжкість підозри (обвинувачення) та інше.

Підозрюваний ОСОБА_5 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні, сприяти розслідуванню кримінального провадження у з`ясуванні всіх обставин подій.

З урахуванням ступеня тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також збитків, сторони погодились на призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком та покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В угоді зазначені наслідки її укладення та затвердження для підозрюваного.

Заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості та призначити ОСОБА_5 узгоджене в угоді покарання.

Представник потерпілого ОСОБА_7 був належним чином повідомленим про день, час та місце підготовчого судового засідання, до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Обвинувачений ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, щиро розкаявся, визнав всі фактичні обставини, які викладені у формулюванні обвинувачення, просив затвердити угоду.

Суд роз`яснив обвинуваченому положення ч.2 ст.473 КПК України, відповідно до яких наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження його права на оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 цього Кодексу.

Суд також переконався у добровільності укладення угоди та в тому, що угода не є наслідком насильства, примусу, погроз, обіцянок, дії будь-яких інших обставин, ніж ті, які передбачені в угоді.

Обвинувачений заявив, що він цілком розуміє характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом; наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч.2 ст. 473 КПК України; наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України.

Захисник адвокат ОСОБА_4 просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Вислухавши прокурора, захисника та обвинуваченого суд дійшов до наступного.

Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення, зокрема, затвердити угоду.

За частинами 4, 5 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Основні вимоги до змісту угоди про визнання винуватості визначені статтею 472 КПК України.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 474 КПК України якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду.

Розгляд щодо угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язкової участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження.

Перевіривши укладену між сторонами угоду на відповідність вимогам КПК України, суд установив, що її зміст відповідає положенням 472 КПК України, угода про визнання винуватості укладена у провадженні щодо нетяжкого злочину, умови угоди не суперечать вимогам КПК України, відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; сторони уклали угоду добровільно; фактичні підстави для визнання винуватості наявні; обставин, які б свідчили про неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, судом не встановлено; узгоджене сторонами покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.65 КК України.

Суд не встановив передбачених ч. 7 ст. 474 КПК обставин, які могли би слугувати підставою для відмови в затвердженні угоди.

Частиною 5 ст.65 КК України встановлено, що у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

При вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості прокурором враховано ступінь та характер активного сприяння підозрюваного розкриттю злочину, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження, яка полягає у можливості прискорити кримінальне провадження, скоротити витрати на використання робочого часу судових та правоохоронних органів.

З урахуванням ступеня тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.197-1 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, особи винного ОСОБА_5 , який не має судимості, характеризується позитивно, на обліку психіатра та нарколога не перебуває, обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 узгоджене сторонами угоди покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та покладанням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди не завдано.

Цивільний позов не заявлено.

Витрати на залучення експерта відсутні.

Керуючись ст. ст. 469, 472, 314, 373, 374, 394,474, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

затвердити угоду про визнання винуватості, яка укладена 08 січня 2024 року між прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 за участі захисника - адвоката ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 визнати винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 під час іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк обчислювати з дня проголошення вироку.

Вирок можє бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення:

обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Інші учасники справи мають право отримати копію вироку в Саратському районному суді.

Суддя ОСОБА_1