Справа № 588/525/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2024 р. Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

її представника ОСОБА_6

з фіксацією розгляду справи підсистемою «ВКЗ», розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка кримінальні провадження № 0000015 від 06.02.2024 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Одрадове Первомайського району Харківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, непрацюючого, раніше несудимого

за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,-

установив:

Обвинувачений ОСОБА_4 , з грудня 2023 року проживав у приватному господарстві, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , разом зі ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_8 , яким обвинувачений допомагав по домогосподарству. 05.02.2024 близько 20.00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зайшов до приміщення коридору у житловому будинку, що розташований за вказаною вище адресою, у якому знаходився потерпілий ОСОБА_7 , наблизився до останнього та перебуваючи у положенні стоячи обличчям до нього, при цьому тримаючи у правій руці ніж, розмахнувся ним зверху і наніс ОСОБА_7 один удар в область вушної ділянки зліва та один удар в область лівого соска і грудної клітини зліва. Після чого ОСОБА_4 вибіг з території домогосподарства, а ОСОБА_7 залишився у приміщенні будинку. Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_7 було спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різані рани в області вушної ділянки зліва з пошкодженням лівої слинної залози, непроникаючі колото-різані рани в ділянці лівого соска і грудної клітини зліва.

Такі діїОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України умисне заподіянні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину визнав повністю, підтвердив викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, зазначивши, що дійсно проживав на той час у потерпілого, допомагав по господарству та 05.02.2024 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння та як наслідок заподіяв ОСОБА_7 тілесні ушкодження, про що наразі шкодує. Звернувся з вибаченнями до потерпілої та просив суд суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 та її представник у судовому засіданні зазначили, що претензій матеріального характеру до обвинуваченого не мають, просили обрати йому реальну міру покарання, пов`язану з ізоляцією від суспільства, оскільки вважають обвинуваченого небезпечним для суспільства, так як останній вчинив озброєний напад на людину, вибачення до цього часу не просив, жодних заходів на залагодження своєї вини не вчиняв.

Враховуючи, що ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорені.

Таким чином суд приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та такі його дії кваліфікує за ч. 2 ст.125 КК України.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

За приписами ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора», правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання, призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За статтею 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

До визначених ч.1 ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відносить активне сприяння розкриттю злочину шляхом надання правдивих показань про обставини його вчинення.

Сам факт визнання своєї вини обвинуваченим не може враховуватися судом як пом`якшуюча обставина, при цьому суд не вбачає у проявах поведінки обвинуваченого щирого каяття, яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину та означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Саме на цьому наголошує колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від у справі № 643/13256/17.

До вибачення обвинуваченого, яке він приніс потерпілій у судовому засіданні суд ставиться критично та розцінює його як намагання понести більш м`яке покарання, а не усвідомлення своєї протиправної поведінки та належних висновків, що б свідчили про його бажання виправити ситуацію, відшкодувати заподіяну шкоду, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення і до цього часу він не вчиняв жодних перелічених дій, які б спростовували висновки суду.

До обставин, визначених ст. 67 КК України такими, що обтяжують покарання обвинуваченому суд відносить вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та у стані алкогольного сп`яніння.

При призначенні покарання суд, у відповідності до ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, хоча і є кримінальним проступком, однак, на переконання суду, має високий ступінь суспільної небезпечності, так як вчинений із застосуванням зброї, відносно особи похилого віку, у стані алкогольного сп`яніння, про усвідомлення чого обвинувачений зазначив у судовому засіданні. Також суд приймає до уваги наслідки скоєного, поведінку обвинуваченого після вчиненого, а саме що покинув місце події шляхом втечі, відсутність щирого каяття та критичної оцінки власному протиправному вчинку, не вживав активних заходів направлених на виправлення ситуації, а також відомості про його особу, що раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та під динамічним спостереженням у лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працює, а отже не має законних джерел доходу, не має постійного місця проживання, тимчасово проживає у людей, яким допомагає по господарству, отже не має сталих соціальних зв`язків, за останнім місцем проживання характеризується посередньо, як особа яка зловживає алкогольними напоями, наявність обставини, що пом`якшує покарання та кількох обставин, що обтяжують покарання. Також суд приймає до уваги і позицію потерпілої, яка наполягала на призначенні реальної міри покарання обвинуваченому. Тому суд, керуючись принципом індивідуалізації покарання та справедливості, вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_4 видпокарання, на переконання суду, відповідає не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим, відповідає цілям покарання та вимогам справедливості.

Клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком суду законної сили не надходило.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

На підставі ст. 174 КПК України підлягає скасуванню арешт майна у кримінальному провадженні, накладений за ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області.

Доля речових доказів по справі підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 374-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому за цим законом покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу обвинуваченому не обирати.

Речові докази: марлевий тампон, на який вилучено речовину бурого кольору, поміщений до паперового конверту №1; кухонний ніж з прозорою рукояткою, поміщений до паперового конверта № 2; кухонний ніж з коричневою рукояткою, поміщений до паперового конверта № 3; пожежне сміття, поміщене до паперового конверту № 4, що знаходяться на зберіганні у камері схову речових доказів ВП №1 (м.Тростянець) Охтирського РВП ГУНП в Сумській області згідно квитанції №000007 від 06.02.2024 знищити, скасувавши арешт, накладений за ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області від 08.02.2024.

Вирок може бути оскаржений потерпілою, обвинуваченим, прокурором виключно з підстав, передбачених ч. 3 ст. 394 КПК України до Сумського апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Роз`яснити учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_1