Ухвала

іменем України

15 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 372/1064/21

провадження № 51-1588 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді судом апеляційної інстанції - ОСОБА_4 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року відносно ОСОБА_5 ,

встановила:

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального Кодексу (далі- КК) України.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання із призначенням іспитового строку терміном на 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року вирок Обухівського районного суду Київської області відносно ОСОБА_5 скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.

У своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає про те, що:

- суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи сторони захисту щодо перебування ОСОБА_5 у стані необхідної оборони, необґрунтовано не зважив на неприязні стосунки між обвинуваченим та потерпілим, виклик потерпілим працівників поліції з приводу торгівельної діяльності дружини ОСОБА_5 , словесну суперечку, що передувала обопільній бійці під час якої вони завдавали ударів один одному;

- ухвала апеляційного суду є незаконною, оскільки у діянні ОСОБА_5 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та на думку прокурора, дії ОСОБА_5 не становили необхідної оборони, а набули протиправного характеру через бажання спричинити шкоду потерпілому;

- судом апеляційної інстанції не взято до уваги покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також інші письмові докази, які фактично свідчать про іншу версію розвитку конфлікту між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , ніж та, на яку вказували свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ;

- висновки суду апеляційної інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є суперечливими та непослідовними, а саме рішення - необґрунтованим та ухваленим з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону;

- внаслідок наведених порушень судом апеляційної інстанції не застосовано закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 122 КК України.

З огляду на зазначене, прокурор вважає, що зазначені порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, є підставою для його скасування.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, відповідно до частини 1 ст. 438 КПК України,підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:

1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність;

3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чи неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) чинним законом не передбачено.

Отже Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин, доводи касаційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду апеляційної інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, не є предметом касаційного перегляду.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПКУкраїни суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Відповідно до матеріалів провадження, висновок суду апеляційної інстанції, про відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, таких висновків колегія суддів апеляційної інстанції дійшла на підставі показань:

- обвинуваченого ОСОБА_5 , які він надавав у суді першої інстанції та фактично підтвердив у суді апеляційної інстанції, з яких вбачалося, що на місці події, перебуваючи біля свого автомобіля йому на зустріч йшов потерпілий ОСОБА_8 , який зненацька без слів схопив його за куртку та вдарив лобом в ніс, потім повалив на автомобіль та продовжував наносити удари по тілу. Вони спочатку впали на автомобіль, а потім на землю, після чого їх розборонили громадяни, та викликали швидку та поліцію.

- свідка ОСОБА_9 , яка будучи допитаною в суді апеляційної інстанції, фактично підтвердила показання, які надала при допиті у суді першої інстанції, та вказала, що здійснює торгівлю на ринку де також торгує потерпілий. В них інколи виникали конфлікти з приводу торгівельної діяльності. У день події, до неї на ринок приїхав її чоловік ОСОБА_5 на автомобілі. Коли він вийшов з автомобіля, потерпілий вийшов зі свого магазину та одразу підійшов до чоловіка і без жодних розмов вдарив лобом в обличчя і почав далі наносити удари, всього було приблизно 5 ударів. Чоловік захищався, ударів не наносив, вона теж намагалась захистити чоловіка. В чоловіка була кров на обличчі та синяки під очима, пошкоджений ніс;

- свідка ОСОБА_10 , які вона надала у суді першої інстанції та фактично підтвердила у суді апеляційної інстанції, відповідно до яких, остання працює на базарі і в день події, була очевидцем того, як попереду неї йшов обвинувачений, а назустріч йому вийшов потерпілий ОСОБА_8 , який зненацька без слів схопив його за куртку та вдарив лобом в ніс, потім повалив на автомобіль та продовжував наносити удари по тілу.

- допитаного у суді першої інстанції свідка ОСОБА_11 , з яких встановила, що першим даний конфлікт розпочав потерпілий ОСОБА_8 , оскільки першим наніс удар в обличчя ОСОБА_5 , після чого в останнього пішла кров. Швидка допомога госпіталізувала лише ОСОБА_5 . На наступний день потерпілий продовжував працювати, видимих пошкоджень на ньому не було.

Проаналізувавши показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були очевидцями події, у взаємозв`язку із показаннями обвинуваченого ОСОБА_5 , колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що у момент початку конфлікту обвинувачений ОСОБА_5 першим зазнав акту суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого.

При цьому, надаючи оцінку показанням допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які фактично свідчили про іншу версію розвитку конфлікту між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , ніж та, про яку вказали свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , колегія суддів зважила на те, що ці показання не усували протиріч та розумних сумнівів у пред`явленій версії обвинувачення ОСОБА_5 , які колегією суддів, відповідно до положень ч. 4 ст. 17 КПК України та ст. 62 КК України, тлумачилися на користь обвинуваченого.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає неспроможними доводи прокурора в частині невзяття до уваги показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 при постановленні ухвали судом апеляційної інстанції, оскільки колегією суддів апеляційного суду цілком обґрунтовано надано оцінку вказаним показанням, а також наведено мотиви, з яких колегія суддів, з огляду на сукупність інших доказів, добутих у справі, у їх взаємозв`язку між собою, дійшла висновку про їх недостатність на підтвердження доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

На думку колегії суддів апеляційного суду, матеріали кримінального провадження містили достатню кількість доказів того, що обвинувачений ОСОБА_5 першим зазнав удару від потерпілого ОСОБА_8 - лобом в область носу, тобто зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого та внаслідок такого, зазнав травми, яка супроводжувалася кровотечею, у зв`язку із чим, в контексті даної обставини, колегією суддів апеляційного суду визнано, що обвинувачений ОСОБА_5 у момент суспільно небезпечного посягання здійснив акт захисту, який проявився у нанесенні тілесних ушкоджень нападнику - потерпілому ОСОБА_8 .

При цьому, апеляційним судом зауважено, що матеріали кримінального провадження містили достатню кількість доказів того, що бійка між обвинуваченим та потерпілим була короткочасна, акт захисту обвинуваченого ОСОБА_5 не мав розриву у часі з актом суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_8 .

Надаючи оцінку співвідношення констатованих акту суспільно небезпечного посягання та акту захисту, колегія суддів підсумувала, що акт захисту обвинуваченого ОСОБА_5 відповідав акту небезпечності посягання з боку потерпілого ОСОБА_8 , зазначивши, що прояв дій, спрямованих на захист, з боку обвинуваченого, цілком відповідав небезпечності посягання, оскільки характер небезпеки, що загрожував ОСОБА_5 у момент нападу, із урахуванням його фактичних обставин, раптовості, місця, у сукупності із неготовністю до його відбиття, свідчив про небезпечність посягання, яке співвідносилося із актом захисту.

При цьому, твердження прокурора щодо того, що суд апеляційної інстанції, при ухваленні рішення щодо перебування ОСОБА_5 у стані необхідної оборони, не зважив на неприязні стосунки між обвинуваченим та потерпілим, виклик потерпілим працівників поліції з приводу торгівельної діяльності дружини ОСОБА_5 , словесну суперечку, що передувала обопільній бійці під час якої вони завдавали ударів один одному, колегія суддів Верховного Суду вважає непереконливими, з огляду на таке.

Зокрема, колегія суддів суду апеляційної інстанції, при встановленні у діях ОСОБА_5 необхідної оборони звернула увагу на те, що вироком Обухівського районного суду Київської області від 06.10.2022 (далі - вирок) (№372/871/21) ОСОБА_8 , який визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання.

Так, апеляційним судом встановлено, що цим вироком ОСОБА_8 засуджено за діяння, яке стосується тієї ж події, в рамках якої ОСОБА_5 висунуте обвинувачення у даному кримінальному провадженні та за обставин, детально викладених у вироку, констатовано, що він, перебуваючи разом із ОСОБА_5 на автостоянці, де в ході словесної сварки між останніми, схопив обома руками ОСОБА_5 за верхній одяг та своєю головою вдарив останнього в область обличчя. Після цього, продовжуючи злочинні дії, умисно наніс декілька ударів кулаком правої та лівої руки в область голови ОСОБА_5 , спричинивши останньому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичного експерта № 14 від 28.01.2021, відносяться до легких тілесних ушкоджень які призводять до короткочасного розладу здоров`я.

Колегією суддів апеляційного суду враховано, що даний вирок щодо ОСОБА_8 не був оскаржений в апеляційному порядку та набрав законної сили у встановленому законом порядку 07.11.2022.

При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції вказала, що даний вирок не має преюдиційого значення, з огляду на положення ст. 90 КПК України, між тим, у контексті обґрунтування висновку про перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в стані необхідної оборони, колегією суддів такий взято до уваги.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду, вирішуючи питання про перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в стані необхідної оборони, оцінивши докази, здобуті у кримінальному провадженні, виходила із того, що згідно з положеннями ч. 4 ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Крім того, доводи прокурора щодо невзяття до уваги не спростовують обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, з огляду на те, що при постановленні рішення, цим судом було надано оцінку показанням всіх свідків у сукупності з іншими доказами, добутими у справі, а також враховано вирок від 06.10.2022 щодо ОСОБА_8 .

Колегія суддів також зауважила, що за змістом положеньст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений, зокрема на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи «поза розумним сумнівом», чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було та стороною обвинувачення належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України у даному кримінальному провадженні суду не подано.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів констатувала те, що обвинувачений ОСОБА_5 , на місці події, з метою захисту охоронюваних законом прав, захищаючись від суспільно небезпечного посягання, заподіяв шкоду потерпілому ОСОБА_8 , яка була необхідною та достатньою в даній обстановці для негайного відвернення та припинення посягання, тобто діяв в межах необхідної оборони, на підставі чого не вбачала у діях обвинуваченого ОСОБА_5 перевищення меж необхідної оборони.

З наведеним висновком колегії суддів апеляційного суду погоджується і Верховний Суд, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Верховний Суд наголошує, що при вирішенні питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

Зокрема, на переконання колегії суддів, у наведеній справі є підстави вважати, що ОСОБА_5 перебував у стані необхідної оборони, оскільки його дії, з огляду на обставини, встановлені судом апеляційної інстанції:

- вчинялися з метою особистого захисту від небезпечного посягання ОСОБА_8 , внаслідок нанесення ударів, що призвели до кровотечі;

- відповідали фактичних обстановці, раптовості, місцю, були своєчасними та необхідними, оскільки ОСОБА_8 , вдарив ОСОБА_5 мовчки та першим, і після першого удару не припинив свою агресивну поведінку та продовжив нанесення ударів;

- є достатніми за своїм характером, оскільки припинення агресивної поведінки особи шляхом заподіяння ударів по тулубу свідчать про те, що оборона, яку він застосував, відповідала суспільній небезпеці посягання та обстановці захисту.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України, перевищення меж необхідної оборони тягне за собою кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у ст. 118 та 124 цього Кодексу, тобто у разі умисного вбивства чи тяжкого тілесного ушкодження, а не у разі заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Водночас, з огляду на вищезазначені обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, не було встановлено заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідала небезпечності посягання або обстановці захисту.

Таким чином, дії засудженого за таких обставин не утворюють складу злочину, а тому твердження прокурора щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність не відповідають наведеним положенням закону та є неспроможними.

За таких обставин, зміст ухвали суду апеляційної інстанції цілком відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України, висновки суду є цілком послідовними та обґрунтованими, та у ній наведено достатні мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила.

Враховуючи викладені обставини, Суд вважає, що касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів постановлене судове рішення, у зв`язку із чим, за результатом перевірки доводів прокурора, колегією суддів не встановлено підстав, які б свідчили про необхідність задоволення його касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який приймав участь у розгляді судом апеляційної інстанції - ОСОБА_4 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року відносно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3