Номер провадження: 11-кп/813/931/24
Справа № 520/3970/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського райсуду м. Одеси від 21.11.2023 в к/п №0000366 від 14.02.2018 стосовно:

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ананьїв Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 14.09.2018 Київським райсудом м. Одеси за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі;

- 16.10.2018 Київським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 1 рік 4 місяців позбавлення волі;

- 27.11.2018 Малиновським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 1 року 5 місяців позбавлення волі, звільнений 14.01.2019 у зв`язку із відбуванням строку покарання;

- 16.10.2019 Приморським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 5 місяців позбавлення волі, звільнений 04.02.2021 у зв`язку із відбуванням строку покарання,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Дніпро (Дніпропетровськ), громадянина України, із неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 09.11.2009 Приморським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

- 30.01.2013 Приморським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 185, 71 КК України до 7 років позбавлення волі; ухвалою Апеляційного суду Одеської обл. від 02.07.2013 вирок змінено, в силу вимог ст. 71 КК України остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців; 20.11.2015 звільнився у зв`язку із відбуванням строку покарання;

- 20.09.2017 Київським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;

- 12.10.2020 Київським райсудом м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;

- 21.12.2021 Київським райсудом м. Одеси за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 1 місяць.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 відраховано з часу його затримання, тобто з 19.10.2022.

У строк відбування покарання ОСОБА_10 зараховано строк його перебування під вартою в період часу з 19.10.2022 по 21.11.2023 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та вирішено вважати призначене йому покарання відбутим.

Застосований стосовно ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте ОСОБА_9 покарання за вироком Київського райсуду м. Одеси від 20.09.2017 у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць та за сукупністю вироків призначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021, більш суворим, призначеним цим вироком, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 відраховано з 04.10.2021, як зазначено у вироку Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021.

Зараховано у строк призначеного ОСОБА_9 покарання, повністю відбуте ним покарання за вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021.

Застосовний стосовно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді застави скасовано.

Після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 10 000 грн., внесену заставодавцем ОСОБА_11 за обвинуваченого ОСОБА_9 вирішено звернути до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відмовлено у задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про проведення слідчого експерименту з його участю з мотивів, викладених в мотивувальній частині вироку.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Згодом, ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 23.11.2023 було задоволено клопотання ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та додатково до вказаних у вироку стосовно ОСОБА_9 періодів зарахування у строк відбування призначеного покарання строків перебування його під вартою також зараховано ОСОБА_9 у строк відбування призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 21.06.2018 по 16.04.2019 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до вироку, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнані винуватими у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за наступних обставин.

У ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які 14.02.2018 приблизно о 03 год. знаходились біля будинку АДРЕСА_4 , виник злочинний умисел, спрямований на спільне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи задумане, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 14.02.2018 з метою особистої наживи, маючи корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи спільно та умисно, впевнившись в тому, що за їх діями ніхто не спостерігає, знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , шляхом пошкодження автомобільного скла, проникли до автомобілю «ВАЗ 2104», д.н.з. НОМЕР_1 , яким на відповідній правовій підставі користувався потерпілий ОСОБА_12 , звідки таємно викрали належне ОСОБА_12 майно: панель від автомагнітоли вартістю 500 грн., стягнутий трос вартістю 300 грн., буксирувальний трос вартістю 300 грн., дроти для зарядки вартістю 300 грн., підлокітник вартістю 200 грн., ліхтар вартістю 200 грн., після чого з викраденим майном зникли з місця вчинення злочину, отримавши можливість розпорядитись ним на власний розсуд та спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальний збиток на загальну суму 1800 грн.

Окрім того, повторно, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 14.02.2018 приблизно о 03 год., з метою особистої наживи, маючи корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи спільно та умисно, впевнившись в тому, що за їх діями ніхто не спостерігає, знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , шляхом проникнення через двері до автомобіля «Toyota Korolla», д.н.з. НОМЕР_2 , належного ОСОБА_13 , таємно викрали з нього майно: автомагнітолу вартістю 7000 грн., після чого з викраденим майном зникли з місця вчинення злочину, отримавши можливість розпорядитись ним на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_13 матеріальний збиток на суму 7000 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_9 не погодились із оскаржуваним вироком, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість в частині призначеного обвинуваченому покарання, зокрема, невідповідність такого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на факт того, що, не зважаючи на невизнання ОСОБА_9 своєї вини під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції, на даний час, після ухвалення вироку, обвинувачений визнає своє вину, щиро кається у скоєному, жалкує про свій вчинок, прагне стати на шлях виправлення та почати життя спочатку; потерпілим повністю відшкодовано завдану шкоду та повернуто вилучені речі, будь-яких претензій до ОСОБА_9 майнового або морального характеру у потерпілих немає; обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення через збіг тяжких сімейних обставин, зокрема, напередодні вчинення кримінального правопорушення посварився зі своєю сім`єю, рідні припинили спілкування з ним.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_9 просять вирок суду змінити та призначити ОСОБА_9 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України у виді 6 місяців позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте ОСОБА_9 покарання за вироком Київського райсуду м. Одеси від 20.09.2017 у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць та призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 7 місяців; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю вироків, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021 більш суворим, призначеним цим вироком, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 7 місяців; початок строку відбування покарання ОСОБА_9 відраховувати з 04.10.2021, як зазначено у вироку Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021; зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування покарання повністю відбуте ним покарання за вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021; зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 21.06.2018 по 16.04.2019 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок суду 1-ої інстанції в частині засудження ОСОБА_10 в апеляційному порядку не оскаржувався.

Обвинувачений ОСОБА_9 був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду через адміністрацію ДУ «Одеський слідчий ізолятор», проте бажання прийняти особисту участь в судовому засіданні не висловлював, натомість, в судове засідання прибули його захисники - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомили та жодних клопотань на адресу суду не подавали.

Враховуючи неявку обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності обвинуваченого та потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України зібрані по справі докази, які є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину та обґрунтовано кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів сторони захисту стосовно надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі -постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

В свою чергу, положеннями ч. 2 ст. 4 КК України встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_9 та передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (в ред. від 07.03.2018), що діяла на момент вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення та наразі не зазнала змін, передбачає покарання у виді арешту на строк від 3-х до 6-ти місяців або обмеження волі на строк до 5 років або позбавлення волі на той самий строк.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; характеристику особи обвинуваченого; висновок органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення оцінюється як дуже високий, а ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб - як високий, внаслідок чого виправлення останнього без ізоляції від суспільства становить небезпеку як для суспільства, так і для окремих осіб; обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого та відсутність обставин, які його пом`якшують.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 суд 1-ої інстанції визнав рецидив злочинів.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України та, на підставі ст. 71, ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів та вироків, остаточного призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

Надаючи оцінку вимогам захисника стосовно пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер та залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 під час всього судового розгляду кримінального провадження свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України заперечував, звертався до правоохоронних органів та суду із заявами про його безпідставне притягнення до кримінальної відповідальності (т. 4, а.с. 155, 174, 191; т. 5, а.с. 128), внаслідок чого суд апеляційної інстанції не приймає факт визнання обвинуваченим ОСОБА_9 своєї провини у вчиненні інкримінованого злочину після винесення вироку, на стадії апеляційного провадження, в якості обставини, яка суттєво зменшує його суспільну небезпечність та може слугувати підставою для пом`якшення призначеного йому покарання.

На переконання апеляційного суду, факт визнання обвинуваченим ОСОБА_9 не є щирим, пов`язаний із суворістю призначеного йому судом 1-ої інстанції покарання та намаганням уникнути справедливої та співрозмірної відповідальності за вчинене ним діяння.

Окрім того, ОСОБА_9 неодноразово не з`являвся за викликами суду, внаслідок чого стосовно нього ухвалами суду 1-ої інстанції застосовувався привід в судове засідання (т. 2, а.с. 155, 183; т. 3, а.с. 103), а також ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 22.06.2018 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави (т. 1, а.с. 110-112), яку за нього в подальшому вніс заставодавець.

Зазначені обставини свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_9 уникав явки до суду 1-ої інстанції та, таким чином, затягував строки розгляду кримінального провадження.

Спростовуються матеріалами провадження посилання сторони захисту на повне відшкодування обвинуваченим ОСОБА_9 матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, натомість, викрадені у потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 речі були повернуті останнім слідчим, який здійснював досудове розслідування кримінального провадження, після відповідного затримання обвинувачених (т. 2, а.с. 82-83).

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 06.09.2022 у справі №497/374/2021 (провадження №51-833км22), відповідно до якої повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди, загладжуванні її в інший спосіб, наприклад, шляхом прилюдного вибачення за завдану образу.

Відтак, повернення викрадених речей потерпілим особам, на переконання апеляційного суду, в даному випадку не було актом добровільного волевиявлення обвинуваченого ОСОБА_9 , натомість, було наслідком викриття правоохоронними органами його протиправної діяльності, з огляду на що не може бути враховане в якості підстави для пом`якшення призначеного йому покарання.

Факт незаявлення потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в зазначеному провадженні цивільного позову про завдання моральної шкоди внаслідок вчинення злочину також не може виступати обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 .

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_9 щиро розкаюється у вчиненому та жалкує про свій вчинок, колегія суддів вважає такі доводи голослівними з огляду на наступні обставини.

Так, апеляційний суд приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 02.11.2021 у справі №643/13256/17 (провадження №51-2221 км19), відповідно до якої, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

З урахуванням того факту, що обвинувачений ОСОБА_9 після вчинення інкримінованого йому злочину до правоохоронних органів із зізнанням у скоєному не звернувся, добровільно не повернув потерпілим незаконно вилучене у них майно, був затриманий співробітниками поліції, а також з огляду на те, що під час всього судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції обвинувачений заперечував своє причетність до вчинення кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції доходить переконання про те, що в даному випадку відсутня така обставина, яка б пом`якшувала покарання обвинуваченого ОСОБА_9 як щире каяття.

Окрім того, ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних умисних корисливих злочинів (т. 4, а.с. 114-116), останній раз вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.12.2021 засуджений за вчинення злочину, передбаченого за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць (т. 4, а.с. 101-103).

Проте, ОСОБА_9 на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив та повторно вчинив злочин, за яким був засуджений оскаржуваним на теперішній час вироком Київського райсуду м. Одеси від 21.11.2023, що загалом свідчить про його певну схильність до вчинення злочинів корисливої спрямованості.

Посилання обвинуваченого та захисника на те, що ОСОБА_9 вчинив інкримінований йому злочин внаслідок збігу тяжких сімейних обставин є голослівними, не знаходять жодного документального підтвердження матеріалами провадження, а тому не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції в якості однієї з підстав для призначення йому більш м`якого покарання.

Відтак, з огляду на вищезгадані обставини, колегія суддів не знаходить підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 більш м`якого покарання за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції та вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 остаточне покарання за вчинення інкримінованого йому злочину у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тому підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 , призначив йому покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2023, яким ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнані винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою - в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4