Справа № 461/9799/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/184/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2024 року про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 , до вступу вироку в законну силу залишено необраним.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 слід рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 03.10. 2023 року.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 15.04.2020 близько 02:40год., перебуваючи у приміщенні під`їзду будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, за попередньою змовою в групі з ОСОБА_9 (який засуджений за вказаний злочин вироком Галицького районного суду м. Львова від 21.08.2023 р. справа № 461/3698/20, провадження № 1-кп/461/80/23), за допомогою викрутки пошкодивши металеву петлю вхідних дверей, проникли до сховища, яке знаходиться під сходовою кліткою на першому поверсі під`їзду будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали майно ОСОБА_10 , а саме: 12 пляшок горілки «Stolichnaya» вартістю 250грн. за одиницю товару, 2 пляшки шампанського ТМ «Jaume Serra» «Cava Brut» вартістю 350грн. за одиницю товару, одну пляшку просеко ТМ «Miol prosecco» вартістю 420грн., одну пляшку ігристого вина ТМ «Chiarli lumbrusko» вартістю 400грн., та одну пляшку просеко ТМ «Soligo Prosecco treviso» вартістю 450грн., чим спричинили потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 4970 грн.

Відтак, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 3 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненому повторно, попередньою групою осіб, поєднаному з проникненням в сховище.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2024 року та винести більш м`який вирок.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що вважає оскаржений вирок занадто суворим. Просить врахувати його щире каяття, визнання вини, сприяння слідству.

Крім цього, вказує, що розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції при нечіткому зв`язку та відсутності захисника. При цьому просить врахувати, що він погодився на спрощений розгляд справи.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 просив пом`якшити призначене йому покарання. Зазначив, що у суді першої інстанції погодився на проведення розгляду справи у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України; наслідки такого розгляду були йому роз`яснені. Крім цього, вказав, що не заперечував проти розгляду справи у відсутності захисника, свої інтереси захищав самостійно.

Його захисник ОСОБА_8 просив звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_6 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, його спрямованість проти приватної власності, форму вини та мотиви вчинення такого, його спосіб; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі й за умисні тяжкі корисливі злочини, на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин проти власності; щире каяття та повне визнання вини як обставини, що пом`якшують покарання; рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин вчинення кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі, яке останньому належить відбувати реально.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить пом`якшити йому покарання.

Як слідує з вимог кримінального закону, пом`якшення покарання може бути вчинене двома способами шляхом застосування статті 69 КК і/або статті 75 КК.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією статтею випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Попри те, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та щиро у такому розкаявся, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо нього ст. 69 КК України.

Так, як слідує з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_10 була змушена звертатися із заявою про вчинення крадіжки у правоохоронні органи. У ході проведення досудового розслідування було встановлено, що крадіжку за попередньою змовою групою осіб вчинили ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ; органом досудового розслідування було вилучено 17 пляшок викрадених алкогольних напоїв, які в подальшому були повернуті потерпілій слідчим. Наведене дає колегії суддів підстави дійти висновку, що відшкодування потерпілій збитків шляхом повернення викраденого майна мало місце через належне проведення досудового розслідування уповноваженими особами, а не через особисте волевиявлення обвинуваченого. Таким чином, хоча завдані ОСОБА_10 збитки є фактично відшкодованими, у суду відсутні підстави вважати, що поведінка обвинуваченого у цій ситуації сприяла такому відшкодуванню.

Стосовно такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про наявність якої обвинувачений зазначає в апеляційній скарзі, то колегія суддів зазначає, що під цією обставиною розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам.

Як слідує з матеріалів справи, особу ОСОБА_6 як винуватця злочину було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі дослідженням відеозапису із системи відеоспостереження будинку, у якій розміщене підсобне приміщення, з якого було викрадене майно потерпілої. При цьому спершу ОСОБА_6 представився іншою особою, а саме ОСОБА_11 , до того ж він тривалий час перебував у розшуку. Наведене дає колегії суддів підстави дійти висновку, що обвинувачений намагався уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

За таких обставин, подальша участь ОСОБА_6 у слідчих діях та надання ним визнавальних показань не може розцінюватися як активне сприяння розкриттю злочину, адже такий було розкрито не завдяки усвідомленню обвинуваченим своєї провини, а за рахунок належної роботи органу досудового розслідування.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для застосування щодо обвинуваченого покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 3 ст. 185 КК України, адже обов`язкова умова застосування вказаного правового інституту щодо нього, є недотриманою.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України,якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_6 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачений є раніше неодноразово судимим, в тому числі й за злочини проти власності. У матеріалах справи наявний вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 190 КК України, у якому зазначено, що ОСОБА_6 визнає вину та щиро розкаюється у вчиненому, просить його суворо не карати, однак, звільнившись з місць відбування покарання, обвинувачений на шлях виправлення не став та знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності.

Крім цього, як слідує з вимоги додатку 1 до Порядку доступу до відомостей інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявні судимості» (а.с. 146-151), до ОСОБА_6 неодноразово застосовувались покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а також покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, неодноразові звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, як і реальні відбуття покарань, не допомогли йому виправитись, що, у свою чергу, призводить до переконання колегії суддів про необхідність реального відбуття останнім призначеного йому покарання.

До того ж, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_6 , а також ставлення обвинуваченого до вчиненого, які, серед інших даних, були враховані при призначенні обвинуваченому мінімального розміру покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 1 січня 2024 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4