УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2024 року

м. Київ

справа № 444/554/18

провадження № 51 - 3261 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 березня 2024 року щодо нього,

установив:

За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня

2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Тернополя,

засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 31 грудня 2017 року приблизно о 02:00, керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Львів-Рава-Руська у напрямку до м. Львова поблизу заїзду до м. Жовква Львівської області, обираючи траєкторію при виконанні маневру повороту ліворуч, не врахував дорожню обстановку та стан керованого ним транспортного засобу, без причин технічного характеру втратив керованість автомобілем, що призвело до виїзду на праве по ходу його руху узбіччя дороги та перекидання по узбіччю.

В результаті порушення ОСОБА_4 1 п. п. 1.5, 1.10 Р. 2 п. 2.3 б), д), Р. 10 п. 10.1, Р. 12 п. п. 12.1, 12.2, 12. 3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя в момент їх заподіяння, а пасажири ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та

ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 березня 2024 року вказаний вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду і ухвалу суду апеляційної інстанції в частині призначення основного та додаткового покарання змінити шляхом пом`якшення, призначити основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнивши його на підставі ст. 75 КК від його відбування

з встановленням іспитового строку на строк 2 роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.

В обґрунтування зазначає, що суди неналежно врахували ступінь тяжкості та обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який повністю визнав свою вину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував потерпілим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_8 завдану ДТП шкоду, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліках у лікаря-нарколога, психіатра, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та батьків похилого віку. Окрім того, звертає увагу на позицію потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , які просили обрати йому покарання без позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також на його обов`язки на підприємстві, де він працює, для виконання яких йому необхідно використовувати транспортний засіб, а позбавлення права керування унеможливить виконання ним своїх професійних обов`язків. Також просить врахувати клопотання ТОВ «Торговий Дім КВОТА», на якому він працює, в якому товариство просить не позбавляти його права керування транспортними засобами.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Зі змісту скарги вбачається, що засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, визнав вину, по місцю проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога-психіатра не перебуває, позиції потерпілого ОСОБА_5 , який просив призначити ОСОБА_4 покарання не пов`язане із позбавленням волі, потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_8

і ОСОБА_9 , які при призначенні покарання поклалися на розсуд суду та потерпілого ОСОБА_7 , який висловив думку про можливість призначення

ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілим та відсутність обтяжуючих обставин.

Водночас судами не було встановлено інших обставин, які б пом`якшували покарання засудженому, а твердження засудженого про активне сприяння ним

у розкритті вчиненого злочину, не знайшло свого підтвердження в оскаржуваних судових рішеннях. При цьому, навіть у разі встановлення судами цієї обставини, як пом`якшуючої покарання, з огляду на конкретні обставини вчинення цього злочину та його наслідки це б не вплинуло у цьому провадженні ні на розмір основного покарання, ні на можливість обрання примусу ОСОБА_4 без додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке

є ближчим до мінімальної межі, та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнив від відбування покарання з іспитовим строком із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Тобто, перелічені у касаційній скарзі дані про особу ОСОБА_4 , у тому числі

і визнання вини останнім, позиція потерпілих були покладені в основу висновку місцевого суду про можливість призначення йому покарання, яке ближче до мінімального за розміром в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК, та можливості його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому твердження засудженого про неврахування судом даних про його особу та обставин вчинення кримінального правопорушення є безпідставними.

Разом із тим, врахувавши грубі порушення вимог ПДР ОСОБА_4 та наслідки цих порушень, в результаті яких тілесні ушкодження отримали аж п`ятеро потерпілих, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, яке, до речі, за своїм розміром є мінімальним.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного основного та додаткового ОСОБА_4 покарання, останній звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні

ОСОБА_4 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК, зокрема і ті, на які посилався засуджений, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд апеляційної інстанції, зважаючи на те, що призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у цьому випадку відноситься до дискреційний повноважень суду, ствердив про правильність висновку місцевого суду, який у своєму рішенні навів відповідні мотиви, щодо призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Що стосується твердження засудженого про неврахування судами думки потерпілих при призначенні додаткового покарання, то колегія суддів зазначає, що така думка дійсно може враховуватися, однак не є вирішальною, з огляду на суспільну небезпечність цього кримінального правопорушення, оскільки водій, якій порушує ПДР становить загрозу для життя та здоров`я не тільки пасажирів, а й інших учасників дорожнього руху, пішоходів, велосипедистів, водіїв та пасажирів інших транспортних засобів та інше.

При цьому, колегія суддів звертає увагу засудженого на те, що позиція потерпілих у справі були враховані судом при звільненні засудженого від відбування покарання з випробуванням.

До того ж, як убачається з встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, саме дії ОСОБА_4 , який порушив декілька вимог ПДР, без втручання інших об`єктивних чинників, призвели до перекидання автомобіля унаслідок якого тілесні ушкодження отримали п`ятеро потерпілих, при цьому не всі з них погоджувалися із застосуванням до засудженого положень

ст. 75 КК.

Водночас апеляційний суд звернув увагу і на його місце роботи, зазначивши про те, що подія мала місце 31 грудня 2017 року, тоді як у ТзОВ «Торговий Дім КВОТА» він працює лише з 1 липня 2022 року, та обґрунтовано не взяв до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в цій частині.

Колегія суддів касаційного суду ознайомилась із клопотанням ТзОВ «Торговий Дім КВОТА» щодо можливості не позбавляти ОСОБА_4 права керування транспортними засобами, проте, як зазначалося вище, враховуючи конкретні обставини вчинення злочину та його наслідки, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік,

у даному випадку є необхідним та достатнім для виправлення і перевиховання засудженого та слугуватиме превентивною мірою вчинення ним нових злочинів.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК

і за своїм видом та розміром є пропорційним й співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, підстав стверджувати про явну суворість призначеного покарання колегія суддів не вбачає, а відтак і не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 березня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3