Справа №:755/4397/24
Провадження №: 1-кс/755/1008/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" березня 2024 р. Слідча суддя Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дніпровського районного суду міста Києва клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000164 від 05 грудня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

У С Т А Н О В И Л А:

До слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000164 від 05 грудня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Клопотання мотивовано тим, що до Дніпровської окружної прокуратури міста Києва з Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надійшло повідомлення про можливе протиправне заволодіння квартирою АДРЕСА_1 .

Під час розгляду вказаного листа встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 755/4212/22 за позовом ОСОБА_5 , заінтересована особа - Виконавчий орган Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем.

У ході розгляду цивільної справи встановлено, що ОСОБА_5 звернулася до Дніпровського районного суду місті Києва із заявою, в якій просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2008 по день смерті останнього.

Заявлені вимог обґрунтовано тим, що з 2008 року ОСОБА_7 спільно проживала з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , яку останній успадкував у 2011 році від своєї матері ОСОБА_8 .

У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, за життя останнього заповіт не складався.

Після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_5 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено з підстав недоведеності факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

За результатами розгляду заяви, Дніпровським районним судом міста Києва прийнято рішення від 27 липня 2022 року у справі № 755/4212/22 яким заяву ОСОБА_5 , заінтересована особа Виконавчий орган Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2008 року по день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року Київською міською радою до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.05.2023 за наслідками розгляду апеляційної скарги Київської міської ради, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року скасовано. Ухвалено нове рішення, згідно якого заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із прийнятим Київським апеляційним судом рішенням ОСОБА_5 до Верховного суду подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Касаційну скаргу ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року залишено без змін.

При цьому, Київський апеляційний суд та Верховний суд, виходив з того, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) вказано, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

При цьому, як було встановлено, метою звернення ОСОБА_5 із заявою про встановлення факту проживання з ОСОБА_6 на час відкриття спадщини є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , зокрема з метою наступного вирішення питання про право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті останнього.

Крім того, відповідно до тексту судових рішень, за матеріалами спадкової справи № 3/2022, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , із заявою про прийняття спадщини після його смерті до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 звернулася ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_10 . Інших спадкоємців до майна померлого немає.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 19 травня 2022 року приватний нотаріус відмовив ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 з підстав, що заявник не надала документів, які б підтверджували її факт проживання зі спадкодавцем.

Отже, в даному випадку встановлення факту, про який просить ОСОБА_5 , не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

За таких обставин суди дійшли висновку, що зі змісту заяви ОСОБА_5 убачається спір про право, оскільки встановлення факту спрямоване на отримання спадкового майна у власність, а тому спір підлягає розгляду в загальному порядку з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України , спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України, визначена спадкування за законом, відповідно до якої спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України, четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Так, відповідно до частини першої статті 233 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Як було зазначено вище, ухвалою Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги Київської міської ради, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року скасовано. Ухвалено нове згідно якого заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Касаційну скаргу ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року залишено без змін.

Отже, починаючи з часу винесення апеляційним судом рішення від 02 травня 2023 року про скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у ОСОБА_5 перестали існувати законні підстави для перебування у її власності квартири АДРЕСА_1 , яка лишилася після смерті ОСОБА_6 .

Відповідно до норм ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як роз`яснено в п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі № 48553/99 за заявою «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі № 28342/95 за заявою «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, ухвала Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року ухвалена за наслідками розгляду апеляційної скарги Київської міської ради, якою скасоване рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року а також постанова Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, не можуть їм суперечити.

Більш того, варто відмітити, що Верховний Суд у постанові від 23 травня 2019 року у справі № 922/3707/17 зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.

З наведеного вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Крім того, відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). У разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Частинами першоютретьою статті 1277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою.

До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно із цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

При цьому, за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України, справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належними позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Разом з тим, на теперішній час Київська міська рада позбавлена правомочностей власника щодо належного їх майном, у зв`язку з його реєстрацією за третіми особами на підставі рішення суду, яке у подальшому скасовано.

При цьому, незважаючи на скасоване рішення Дніпровського районного суду міста Києва 27 липня 2022 року у справі № 755/4212/22, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , 09 вересня 2022 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна, що лишилось після смерті ОСОБА_6 та складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житловою 29,7 кв.м. є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Цього ж дня, 09 вересня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 прийнято рішення, за індексним номером 64751379, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, внесені відомості про реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Крім того, необхідно зазначити, що у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як встановлено досудовим розслідуванням, 06 вересня 1990 року за № 1344 відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровано шлюб.

Отже, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_6 суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній її шлюб з ОСОБА_12 не розірваний і по сьогодні.

Таким чином, перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18.

Крім того, з часу скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у ОСОБА_5 перестали існувати законні підстави для перебування у її власності квартири АДРЕСА_1 , яка лишилася після смерті ОСОБА_6 .

Постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва від 11 березня 2024 року квартира АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна 000), що на даний час зареєстрована за ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Прокурор у судовому засіданні повністю підтримала клопотання з підстав викладених у клопотання та просила його задовольнити.

Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши клопотання, долучені до нього документи, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідча суддя приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.

Таким чином, слідча суддя приходить до висновку, що на даний час у органу досудового розслідування є об`єктивна потреба встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, для чого необхідним є належне зберігання речових доказів з метою проведення необхідних слідчих дій, тому накладення арешту на вказане майно є необхідним для запобігання можливості їх подальшого приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати. Арешт майна є необхідним для забезпечення їх зберігання до вирішення питання про долю речових доказів у порядку ст. 100 КПК України з метою недопущення знищення, пошкодження, яке може перешкоджати всебічному, повному та об`єктивному дослідженню обставин кримінального провадження, а тому, з урахуванням наведених прокурором підстав, на зазначене майно може бути накладений арешт на підставі ст. 170 КПК України, так як існує сукупність розумних підозр вважати, що ця квартира має значення доказів вчинення кримінального правопорушення, а отже з метою збереження доказів від пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження існує потреба в її арешті.

На підставі наведеного та, керуючись вимогами ст.ст.131, 167, 170-172, 369, 309 КПК України, слідча суддя,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000164 від 05 грудня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна 000), що на даний час зареєстрована за ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , шляхом заборони розпорядження, в тому числі, заборони укладання будь-яких договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 (номер об`єкту нерухомого майна 000), яка на даний час зареєстрована за ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , в тому числі, приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвалу про арешт майна через прокурора передати для негайного виконання уповноваженому на це органу.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Дніпровську окружну прокуратуру міста Києва.

Копію ухвали надіслати прокурору, іншим заінтересованим особам.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідча суддя ОСОБА_1