КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/2000/24 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1652/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року, -

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 , про арешт майна та накладено у кримінальному провадженні № 0000071 від 27.12.2023 арешт на:

- грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн., які поміщено до сейф-пакету № SUD 2101393;

- блокнот з чорновими записами, який поміщено до сейф-пакету № SUD 2091413.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, з доповненнями в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на грошові кошти в сумі 72 500 ( сімдесят дві тисячі п`ятсот ) гривень. В іншій частині ухвалу залишити без зміни. Відмовити в задоволенні клопотання прокурора Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в частині накладення арешту на гроші в сумі 72 500 ( сімдесят дві тисячі п`ятсот ) гривень.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що арешт грошових коштів в сумі 72 500 гривень накладено без урахування всіх обставин справи. Вилучені кошти являються власністю ОСОБА_10 та її матері, а не ОСОБА_6 . Вони не мають ніякого відношення до подій, з приводу яких повідомлено підозру ОСОБА_6 , яка при цьому є необґрунтованою. Також ці кошти не містять ознак, наведених в ч. 2 ст. 170 КПК України. Утримання цих коштів під арештом ставить у скрутне матеріальне становище їх власників ОСОБА_10 та її матір.

Апелянт вказує на те, що обшук житла проведено без ухвали слідчого судді, згоди на проникнення до житла у власників квартири не запитували. Підстав для проникнення до житло у відповідності до ч. 3 ст. 233 КПК України, у працівників поліції не було, тобто проникнення до житла було незаконним. На момент ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 06.02.2024, в них відсутня ухвала про проведення обшуку.

Також апелянт зазначає, що слідчим суддею не враховано, що клопотання про арешт майна подано всупереч абзацу 1 ч. 5 ст. 171 КПК України, з пропуском процесуального строку, а тому орган досудового слідства повинен був повернути вилучені грошові кошти їх власнику. Не було враховано вимоги ч. 2 ст. 173 КПК України під час прийняття рішення та постановлення ухвали про арешт коштів.

Вказує, що суд обґрунтовує накладення арешту на грошові кошти необхідністю забезпечення можливої конфіскації, а інші обґрунтування накладення арешту відсутні.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, з доповненням і просив її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, з доповненнями, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів провадження, що у провадженні СУ ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 420 231 133 300 000 71 від 27.12.2023 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 , діючи за усними вказівками невстановлених осіб, які постійно обіймають посади в одному з територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки міста Києва, тобто виконують функції, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, та відповідно являються службовими особами, вчинив неправомірні дії, які полягають у пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе, за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії, з використанням службового становища, за попередньою змовою групою осіб, за таких обставин.

Так, не пізніше 22.12.2023, ОСОБА_6 залучено як пособника до реалізації злочинного плану спільно з невстановленими службовими особами одного з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, 26.12.2023 ОСОБА_6 , діючи як пособник в одержанні неправомірної вигоди, перебуваючи на майданчику для паркування транспортних засобів, за адресою: АДРЕСА_1 , під час консультації ОСОБА_11 щодо можливості перебування на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою переконання останнього у необхідності виконання всіх оголошених умов, повідомив, що має знайомих осіб з числа службових осіб одного з ІНФОРМАЦІЯ_1 , які за грошову винагороду у розмірі 2900 доларів США можуть оформити документи щодо зняття останнього з військового обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 із подальшим поставленням його на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою уникнення призову під час мобілізації.

Того ж дня, ОСОБА_11 , розуміючи протиправність дій ОСОБА_6 , звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів та почав діяти під їх контролем.

ОСОБА_6 09.01.2024, близько 12 год. 30 хв., перебуваючи у салоні автомобіля «Hyundai Santa-FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за адресою: м. Київ, пр-т Павла Тичини, неподалік будинку № 7, діючи умисно як пособник, з корисливих мотивів, під час особистої зустрічі з ОСОБА_11 , який діяв під контролем правоохоронних органів, отримав від останнього частину неправомірної вигоди у розмірі 400 доларів США.

У подальшому, ОСОБА_6 12.01.2024, близько 11 год. 30 хв., продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, перебуваючи в салоні вказаного автомобіля, з метою одержання неправомірної вигоди, під час особистої зустрічі з ОСОБА_11 , повідомив останньому про необхідність прибути 12.01.2024 у період часу з 17 год 30 хв до 17 год. 45 хв. до майданчику для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, пр-т Павла Тичини, буд. 7, та надати другу частину коштів у розмірі 2 500 доларів США, 300 доларів з яких він залишить собі.

Так, ОСОБА_6 12.01.2024, близько 18 год. 00 хв., перебуваючи у салоні автомобіля «Hyundai Santa-FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за адресою: м. Київ, пр-т Павла Тичини, неподалік будинку № 7, одержав від ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 2 500 доларів США.

Працівниками правоохоронних органів 12.01.2024 затримано ОСОБА_6 у порядку ст. 208 КПК України, чим припинили протиправну діяльність останнього.

У зв`язку з невідкладним випадком, з метою відшукання та збереження речових доказів, 12.01.2024 проведено обшук квартири АДРЕСА_2 , за місцем мешкання ОСОБА_6 , під час якого вилучено: грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн., які поміщено до сейф-пакету № SUD 2101393; блокнот з чорновими записами, який поміщено до сейф-пакету № SUD 2091413.

13.01.2024 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК.

13.01.2024 слідчий СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 420 231 133 300 000 71 від 27.12.2023.

В обґрунтування поданого клопотання сторона обвинувачення вказує, що це майно може містити на собі сліди вчиненого злочину, тобто є речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому, з метою збереження речових доказів та забезпечення виконання вироку у майбутньому, необхідно накласти на нього арешт.

22.01.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва вказане клопотання слідчого задоволено та накладено у кримінальному провадженні № 0000071 від 27.12.2023 арешт на:

- грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн., які поміщено до сейф-пакету № SUD 2101393;

- блокнот з чорновими записами, який поміщено до сейф-пакету № SUD 2091413.

Задовольняючи вказане клопотання прокурора, слідчий суддя виходив з того, що наданими слідчим матеріалами достатньою мірою підтверджується наявність факту вчинення кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК та причетність до його вчинення ОСОБА_6 , а також, що вилучене у ході проведення обшуку майно, а саме: грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн. та блокнот з чорновими записами містять інформацію про обставини вчинення злочину та є доказами у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, враховуючи, що у силу санкції ч. 3 ст. 368 КК, за якою ОСОБА_6 оголошено підозру, суд у разі визнання його винуватим у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, може застосувати покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, майно, що належить підозрюваному, а саме грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн., може підлягати конфіскації у разі застосування судом цього виду покарання, що свідчить про необхідність накладення арешту також з метою конфіскації майна, як виду покарання.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, вислухані пояснення прокурора, а також сторону захисту та з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчий під час звернення із вищевказаним клопотанням та слідчим суддею під час його розгляду в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норми КПК України, Конституції України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК Україниарешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, а також з метою конфіскації майна, як виду покарання.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК Українивизначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК Українислідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Так, постановою старшого слідчого від 12.01.2024 грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн., які поміщено до сейф-пакету № SUD 2101393, та блокнот з чорновими записами, який поміщено до сейф-пакету № SUD 2091413, визнано речовими доказами, так як вище зазначені предмети можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому слідчим суддею арешт накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.

Також, арешт майна з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, всупереч доводам апелянта.

Крім цього, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК, санкцією якого передбачено покарання, зокрема у виді конфіскації майна, а тому колегія судді погоджується з висновками слідчого судді про можливість накладення арешту на майно також задля забезпечення можливої конфіскації майна у майбутньому.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Доказів негативнихнаслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Твердження апелянта, що вилучені кошти являються власністю ОСОБА_10 та її матері, а не ОСОБА_6 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, так як захисником не надано будь-яких підтверджуючих документів. При цьому апеляційна скарга в інтересах ОСОБА_10 та її матері не подавалась.

Щодо доводів представника власника майна, що обшук житла проведено без ухвали слідчого судді, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з цим, ч. 1 ст. 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Відтак, згідно протоколу обшуку від 12.01.2024 /а.с. 32-40/ власник квартири ОСОБА_10 , була присутня під час проведення обшуку та заперечень щодо проникнення у її житло від останньої не надходило.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що законність проведення обшуку не є предметом апеляційного розгляду під час перегляду ухвали слідчого судді за результатом розгляду клопотання про арешт майна, а тому твердження апелянта, щодо незаконності проникнення у житло є передчасними та можуть бути предметом розгляду під час подальшого досудового розслідування та судового розгляду.

Твердження апелянта, що клопотання про арешт майна подано всупереч абзацу 1 ч. 5 ст. 171 КПК України, з пропуском процесуального строку, також не знайшли свого підтвердження під час дослідження матеріалів провадження.

Згідно ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Так, згідно матеріалів справи, а саме протоколу обшуку від 12.01.2024, майно було вилучено 12.01.2024 /а.с. 32-40/, а слідчий звернувся з клопотанням 13.01.2024, тобто наступного робочого дня, що підтверджується датою зазначеною на конверті /а.с. 108/.

Відповідно до ст. 116 КПК України процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою або перебувають у лікувально-профілактичному закладі охорони здоров`я чи закладі з надання психіатричної допомоги, спеціальній навчально-виховній установі, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.

Всі інші підстави з яких апелянт вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, не є безумовними підставами для її скасування та підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК Україниарешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року, в частині задоволення клопотання слідчого про арешт майна та накладення у кримінальному провадженні № 0000071 від 27.12.2023 арешту на грошові кошти у сумі 72 500 (сімдесят дві тисячі п`ятсот) грн., які поміщено до сейф-пакету № SUD 2101393,- залишити без зміни, а апеляційну скаргу, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4