У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000223 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2021 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новокондакове Снігурівського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, військовозобов`язаного, неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину (2012р.н.), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого фактично за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції

з Снігурівського районного суду Миколаївської області)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просить вирок суду змінити, в частині призначеного покарання, яке є явно несправедливим через м`якість. Призначити ОСОБА_7 покарання яке є співрозмірним його діянням та особі потерпілої.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, і призначено йому покарання за:

- ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.;

- ч. 1 ст. 162 КК України у виді штрафу в розмірі сімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 (одна тисяча сто дев`яносто) грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом повного складання покарань остаточно призначено покарання у виді штрафу в розмірі сто двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2040 (дві тисячі сорок) грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілої не оспорюючи висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого, правильності кваліфікацій його дій, вважає призначене покарання явно несправедливим через м`якість.

Вважає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, те що потерпіла є інвалідом другої групи довічно за загальним захворюванням, його відношення до вчиненого, наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи з інвалідністю.

Посилання суду на незаявлення потерпілою цивільного позову в ході судового розгляду кримінального провадження попри надання їй можливості, не відповідає дійсності, так як потерпіла внаслідок інвалідності, відсутності представника та поганого самопочуття не повністю розуміла суті того, що відбувається в судовому засіданні.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, 1 жовтня 2021 року близько 16.00 години, більш точного часу не встановлено, у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, виник злочинний умисел на незаконне проникнення на територію домоволодіння ОСОБА_5 , яка проживає по сусідству за адресою: АДРЕСА_2 , з метою з`ясування неприязних відносин з останньою. Так, ОСОБА_7 , прийшов до огородженого парканом домоволодіння ОСОБА_5 , підійшов до воріт, які являють собою двостворчасті ворота та металеву хвіртку, яка з середини була зачинена на засув, та усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи їх вчинити, порушуючи встановлені конституційні гарантії недоторканості житла, визначені ст. 30 Конституції України, застосовуючи фізичну силу, руками відчинив засув на металевій хвіртці та незаконно проник на територію двору домоволодіння ОСОБА_5 .

В подальшому продовжуючи свої злочинні дії, та бажаючи їх довести виявив, що ОСОБА_5 , в дворі не має, та вирішив зайти до будинку. Після цього, підійшов до вхідних дверей будинку, які на той момент були прикриті, але не зачинені на запірний пристрій, відчинив двері та проник до приміщення будинку, пройшов до кімнати де на той момент на ліжку відпочивала ОСОБА_5 , тим самим порушив право на відпочинок та право на повагу до приватного життя останньої. В подальшому, ОСОБА_7 , перебуваючи в кімнаті біля ліжка де відпочивала ОСОБА_5 , почав кричати та ображати останню при цьому взявши рукою за одяг в області грудної клітини почав тягти тим самим стягувати ОСОБА_5 з ліжка. В цей час між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виникла сварка в ході якої у останнього виник раптовий умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій. Так, ОСОБА_7 підійшов до потерпілої, яка на той момент сиділа на ліжку та наніс не менше двох ударів кулаком руки по обличчю та голові. Після того, потерпіла почала виходити в бік виходу із будинку де ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії, підійшов до ОСОБА_5 , яка на той момент стояла на порозі та умисно наніс ще один удар кулаком руки в область лівого плеча. В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_7 , спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді синця на обличчі, забою м`яких тканин грудей та лівого плеча, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження; незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, заперечення обвинуваченого, думку прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних проступків, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаних проступків.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення проступків обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125, ч.1 ст.162 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався положень ст. 65, 66, 67 КК України. Судом першої інстанції враховано тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є кримінальними проступками, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину (2012 р.н.). Обставиною, що пом`якшує покарання судом визнано повне визнання вини та розкаяння обвинуваченого, обставинами, що обтяжують покарання, судом визнано вчинення кримінального проступку в стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку. Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, визначена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання у виді штрафу, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчинених кримінальних проступків, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія квитанції від 18.10.2021р., з якої вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 сплатив штраф, призначений судом, тобто погодився із рішенням суду, висловив щире каяття з приводу скоєного, а при розгляді справи у суді першої інстанції, обвинувачений попросив вибачення у потерпілої.

Що стосується цивільного позову, то в матеріалах справи міститься документи від 09.10.2021 (а.п. 90), відповідно до яких, потерпілій роз`яснено право на подачу цивільного позову на відшкодування матеріальних та моральних збитків, та відповідно до заяви потерпіла виявила бажання заявити цивільний позов у судовому засіданні. Однак, ні до початку судового розгляду, ні в судовому засідання цивільний позов потерпілою заявлено не було, а також потерпіла не погодилася на оголошення в судовому засіданні перерви для надання їй часу підготувати та подати до суду цивільний позов на відшкодування матеріальних та моральних збитків.

Врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних проступків та особі винного. Обставини наведені в апеляційній скарзі, судом першої інстанції, були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку. Крім того, апеляційна скарга представник потерпілої, не містить вимоги про скасування вироку та в ній не зазначено, яке покарання необхідно призначити обвинуваченому.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог кримінального закону при призначенні обвинуваченому покарання є неспроможними, за такого підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Разом з тим, згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

Положеннями ст.49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 та ст. 106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно обвинувального акта, ОСОБА_7 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст.162 КК України, події яких відбулися у жовтня 2021 року.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України відноситься до кримінальних проступків, за яке передбачене покарання у виді штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, громадських робіт на строк до 200 годин; виправних робіт на строк до 1 року, тобто, менш суворе покарання, ніж обмеження волі.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе,ніж обмеження волі, й до дня набрання вироком законної сили минуло 2 роки.

На час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, минуло понад два роки, стороною обвинувачення не надано суду апеляційної інстанції доказів того, що ОСОБА_7 вчинив інше кримінальне правопорушення чи ухилявся від досудового розслідування або суду. Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності.

З огляду на наведене, у цьому кримінальному провадженні за ч.1 ст.125 КК України, закінчився строк давності, передбачений п.1 ч.1ст.49 КК України. За такого, на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 404, 417 КПК України, вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України, підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

У зв`язку із закриттям кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, підлягає виключенню з вироку суду посилання на застосування положень ст. 70 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України, вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2021 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України скасувати.

На підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.162 КК України з призначеним покаранням у виді штрафу в розмірі сімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 (одна тисяча сто дев`яносто) грн.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання суду на застосування положень ст.70 КК України.

В іншій частині оскаржуваний вирок с залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді