Справа № 127/4327/14-к
Провадження №11-кп/801/120/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2022 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, одруженого, звищою освітою, має на утриманні неповнолітню дитину, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

- у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_8

обвинуваченого: ОСОБА_7

Встановив:

Прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 24.06.2022 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 369-2 КК України та виправдано скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування вимог Закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України в редакції станом на 13.09.2013 i призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання з підстав передбачених ст. 49 КК України.

Заставу повернути заставодавцю.

Стягнути з ОСОБА_7 судові витрати на залучення експертів для

проведення експертиз в сумі 6391 грн. 84 коп.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. ст. 100 КПК України.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2022 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000792 від 02.09.2013 виправдано.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні №0000792 від 02.09.2013 віднесено на рахунок держави.

Арешт накладений на майно ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва №757/21764/13-к від 08.10.2013 скасовано.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_7 у вигляді застави з покладеними обов`язками скасовано.

Повернуто заставодавцю ОСОБА_9 , кошти внесені в якості заставі в сумі 34410 грн., відповідно до квитанції №17 від 19.09.2013, після набрання вироком законної сили.

Згідно вироку ОСОБА_7 обвинувачувався органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України, за наступних обставин.

Так, у середині серпня 2013 року директор ТОВ «Бізнес-Система Авто» ОСОБА_10 подав до Вінницької митниці Міндоходів України, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Стеценка, 75-а, попередні декларації щодо ввезення на митну територію України легкових автомобілів марки «Smart» у кількості 10 штук.

У серпні 2013 року до ОСОБА_10 на його станцію з ремонту газового обладнання в м. Вінниця заїхав його знайомий, представник Вінницької митниці Міндоходів України ОСОБА_7 , який на той час перебував на посаді головного інспектора сектору контролю за класифікацією та кодуванням товарів відділу митної вартості, класифікації товарів та заходів регулювання зовнішньо економічної діяльності Вінницької митниці Міндоходів України.

Під час зустрічі ОСОБА_10 в ході розмови із ОСОБА_7 поділився своїми планами щодо імпортування вищевказаних автомобілів на митну територію України через Вінницьку митницю Міндоходів України та звернувся до нього, як до раніше знайомої особи, для отримання консультацій з приводу порядку подачі митних декларацій до митного оформлення цих автомобілів.

У ході розмови ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_10 здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, через посадових осіб Вінницької митниці Міндоходів України, з метою сприяння ними у швидкому і безперешкодному митному оформленні вказаних автомобілів за неправомірну вигоду в розрахунку із одного розмитненого автомобіля 2400 гривень.

У подальшому ОСОБА_7 діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого протиправного збагачення, запропонував ОСОБА_10 надати йому копії документів (паспортів) на авто, які ввозяться в Україну для їх перевірки та погодження невстановленими слідством посадовими особами Вінницької Митниці Міндоходів України.

У середині серпня 2013 року ОСОБА_7 під час чергової зустрічі з ОСОБА_10 повідомив останньому, що службовими особами Вінницької митниці Міндоходів України погоджено питання щодо безперешкодного та швидкого митного оформлення автомобілів, які імпортуються ТОВ «Бізнес-Система Авто» в Україну і для цього необхідно подавати митні декларації для митного оформлення цих автомобілів до відділу митного оформлення №1 Вінницької митниці Міндоходів України, який знаходиться за адресою: м Вінниця, вул. Стеценка, 75-а.

Внаслідок здійснення впливу ОСОБА_7 на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, через невстановлених слідством посадових осіб Вінницької митниці Міндоходів України 23.08.2013 відділом митного оформлення №1 Вінницької митниці Міндоходів України, який знаходиться за адресою: м Вінниця, вул. Стеценка, 75-а, проведено митне оформлення імпортованих легкових автомобілів марки «Smart» у кількості 10 штук, в результаті чого ці автомобілі були випущені із зони митного контролю митниці у вільний обіг.

При наступних зустрічах і телефонних розмовах, які мали місце в місті Вінниця у кінці серпня 2013 року та 11-12 вересня 2013 року ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_10 передати для нього та інших осіб грошові кошти в сумі 24000 грн. за здійснення впливу на посадових осіб Вінницької митниці Міндоходів України, за сприяння ними у швидкому і безперешкодному митному оформленні вказаних вище зазначених автомобілів марки «Smart» у кількості 10 штук. Під час цих зустрічей ОСОБА_10 повідомив, що кошти він передасть як за попередньо оформленні 10 автомобілів, так і за наступні три автомобілі марки «Smart», в загальній сумі 31200 грн. при наступній зустрічі.

13.09.2013 в ході телефонної розмови ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 , що через власну зайнятість він не зможе зустрітися, натомість на зустріч прийде його знайомий ОСОБА_11 , якому необхідно передати раніше обумовлену суму грошових коштів.

В подальшому, 13.09.2013 близько 20.00 в кафе «Проспект», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 діючи за попередньою домовленістю з ОСОБА_7 про передачу йому грошових коштів за здійснення впливу на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, через невстановлених слідством посадових осіб Вінницької митниці Міндоходів України, з метою сприяння ними швидкому і безперешкодному митному оформленні автомобілів «Smart» за неправомірну вигоду, під час зустрічі із ОСОБА_11 , який не був обізнаний про протиправні дії ОСОБА_7 , передав для останнього кошти в сумі 31200 грн., в розрахунку 24000 грн. за митне оформлення першої партії 10 автомобілів марки «Smart» та 7200 грн. за наступне митне оформлення 3 автомобілів марки «Smart», які в подальшому ОСОБА_7 не отримав у зв`язку із затриманням ОСОБА_11 слідчо-оперативною групою.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовано тим, що суд першої інстанції всупереч вимогам кримінального процесуального закону визнав недопустимими надані стороною обвинувачення докази, зокрема отримані в результаті проведення негласних слідчих розшукових дій.

Натомість зазначені докази в сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами дають підстави дійти висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Судом першої інстанції у вироку суду не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_11 , котрий пояснював, що ОСОБА_7 , посилаючись на перебування за містом, попросив його зустрітись з ОСОБА_10 та забрати те, що йому передасть останній, при цьому, даючи оцінку показанням свідка ОСОБА_11 , обмежився стислим викладом його показань, що не відповідає фактичним даним, отриманим під час допиту свідка в судовому засіданні.

У вироку суд посилається на те, що не дослідження судом процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, впливає на справедливість судового розгляду в цілому, оскільки відсутність дослідження цих матеріалів викликає сумніви щодо можливості здійснення судом належної оцінки законності проведення таких дій, а також достовірності та допустимості їх результатів, як доказів.

Недослідження зазначених матеріалів призводить до оперування судом доказами, допустимість яких є імовірною, що в контексті презумпції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.

Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД не були розсекречені та надані стороні захисту відповідно до положень ст. 290 КПК України після закінчення досудового розслідування, зважаючи на недотримання встановленої КПК України процедури проведення негласних слідчих (розшукових) дій, похідні від них відомості, встановлені зокрема в:протоколі огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів від 13.09.2013 (т. 2 а.с. 132-167), протоколі огляду місяця події від 13.09.2013 (т. 2 а.с. 168-175), у висновку експерта № 63/4 від 23.01.2014 (т.4 а.с. 125-145) визнані судом недопустимими доказами через застереження, викладені у ст. 86 КПК України.

Зазначене стало підставою для визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки протокол огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - коштів від 13.09.2013 (т.2 а.с. 132-167), протокол огляду місяця події від 13.09.2013 (т.2 а.с. 168-175), у висновок експерта №63/4 від 23.01.2014 (т.4 а.с. 125-145) не є похідними виключно від наслідків проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а слідчі та процесуальні дії, пов`язані з складанням зазначених процесуальних документів вчинялись в рамках кримінального провадження для документування протиправних дій ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , який просив задоволити апеляційну скаргу прокурора, захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

За змістом п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, ст. 91, ст. 94 КПК України суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність щодо достатності лише на підставі їх безпосереднього дослідження.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та права на захист

Приймаючи рішення у даному провадженні, суд дотримав зазначені вимоги закону, правильно дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 2, 369-2 ч. 2 КК України.

Згідно з положеннями ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння, як порушення права особи на захист. Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Згідно матеріалів кримінального провадження, 04.09.2013 слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді апеляційного суду міста Києва про надання дозволу на проведення негласних слідчих дій аудіо, відеоконтролю за особою, а також візуального спостереження за особою (т. 6, а.с. 142-144, 145-147).

Того ж дня 04.09.2013 слідчим суддею постановлено ухвали про надання таких дозволів на проведення негласних слідчих розшукових дій (т. 6, а.с. 148-150, 151-152а). Також 03.09.2013 прокурором винесено постанову про проведення контролю за вчиненням злочину (т.6 а.с.156-158).

Натомість зазначені процесуальні документи, які є підставою для втручання у приватне життя особи розсекречені протягом липня-серпня 2017 року, а постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину 03.08.2021.

Висновки суду першої інстанції про визнання недопустимими доказів, отриманих в ході проведення НСРД, оскільки отримані з порушенням вимог КПК України внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантій Конституції України є належним чином обгрунтованими.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що висновок суду першої інстанції грунтується на нормах кримінально процесуального закону, узгоджується з практикою Верховного Суду.

За змістом ст. 290 КПК, якщо сторона обвинувачення не здійснить відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту, то суд не має права допустити відомості, що містяться в цих матеріалах, як докази.

Згідно з висновком щодо застосування положень вказаної статті, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к), якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження 10 жовтня 2016 року під час судового розгляду сторона захисту подала клопотання про визнання відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими доказами: протоколів за результатами проведення НСРД зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 17 вересня 2013 року та від 20 вересня 2013 року, протоколів огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів коштів від 13 вересня 2013 року та огляду місця події від 13 вересня 2013 року, оскільки стороною обвинувачення не надано постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 03 вересня 2013 року.

При прийнятті рішення щодо визнання недопустимими доказів, здобутих в ході проведення НСРД , суд врахував те, що 14 липня 2017 року було задоволено клопотання прокурора про надання йому часу для здійснення процедури розсекречення ухвал слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД, у зв`язку з чим відкладено судовий розгляд на 04 серпня 2017 року, в подальшому судовий розгляд розпочався спочатку, оскільки відбулась заміна складу суду.

05 квітня 2021 року прокурор подав суду доручення, клопотання і ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД, які суд долучив до справи, відклавши судовий розгляд для надання стороні обвинувачення часу для їх відкриття стороні захисту, 14 липня 2021 року в судовому засіданні сторона захисту заявила про ознайомлення з вказаними документами і вони були досліджені судом першої інстанції.

Розсекречення наданих прокурором документів було проведено на підставі акту № 42

від 19 липня 2017 року доручення і клопотання про надання дозволу

на проведення НСРД від 04 вересня 2013 року, а також акту № 22/2017

від 03 серпня 2017 року ухвали слідчого судді Апеляційного суду м. Києва

від 04 вересня 2013 року про надання дозволу на проведення НСРД стосовно ОСОБА_12 і ОСОБА_7 (т. 6, а.п. 140152а).

У наступному судовому засіданні 24 вересня 2021 року сторона обвинувачення надала суду постанову прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 03 вересня 2013 року, яку було розсекречено лише 03 серпня 2021 року, і в цьому ж судовому засіданні сторона захисту заявила, що їй відкрито ці матеріали.

В подальшому, після надання прокурором указаних процесуальних документів, у судовому засіданні 18 травня 2022 року прокурор змінив обвинувачення, подав обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням, був допитаний обвинувачений, заявлено стороною захисту клопотання про визнання доказів недопустимими та закінчено зясування обставин та перевірки їх доказами, суд перейшов до судових дебатів.

Проаналізувавши викладені обставини, суд першої інстанції зазначив, що сторона обвинувачення не надала жодних доказів, що під час досудового розслідування своєчасно було вжито необхідних заходів, спрямованих на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД.

Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД не були розсекречені та надані стороні захисту відповідно до положень статті 290 КПК України після закінчення досудового розслідування, що також підтверджується відсутністю їх у реєстрі (т.1 а.с. 4-10).

При цьому процесуальний закон не покладає на сторону захисту обов`язок подавати будь-які клопотання щодо такого відкриття, такий обов`язок, щодо відкрити матеріали, а саме як в даному випадку процесуальних документів, які стали підставою проведення негласних слідчих дій, покладається на сторону обвинувачення.

З рішенням суду першої інстанції про визнання недопустимими доказів отриманих в ході проведення НСРД, погоджується суд апеляційної інстанції .

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на постанову Верховного Суду від 21.11.2023 року у даному кримінальному провадженні, де Верховний Суд висловив позиції, щодо законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції в цій частині.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду прокурором клопотання відповідно вимог ст. 404 КПК України про повторне дослідження обставин, яким на переконання сторони обвинувачення, суд не надав належну оцінку не заявлялося.

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженнями прокурора щодо протоколу огляду місця події від 13.09.2013 року, який не є похідним від наслідків проведення НСРД.

Дійсно під час огляду місця події 13.09.2013 року оглянуто приміщення кафе «Проспект», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , в ході якого виявлено столик, за яким сиділо двоє осіб, а саме ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , під столом виявлено купюри номіналом по 500 грн., які окремо стопками зв`язані резиновою гумкою, при візуальному огляді за допомогою ультрафіолетової лампи на купюрах виділяється забарвлення світло-зеленого кольору, та напис «Хабар СБУ», кількість купюр складала 62 шт. номіналом 500 грн. і одна купюра 200 грн., які були поміщені до паперового пакету, який був опечатаний.

Даний огляд проводився на підставі кримінального провадження №0000792 від 02.09.2013 року, відповідні рішення про проведення даної слідчої дії в межах проведення НСРД відсутні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що протокол огляду місяця події від 13.09.2013 року, хоча не є похідним від НСРД, однак він не є тим доказом, який доводить обґрунтування винуватості ОСОБА_7 , оскільки у ньому зафіксовано факт наявності грошових купюр з написом « Хабар СБУ» , що не свідчить про момент отримання ОСОБА_7 коштів з метою вчинення дій ,у скоєнні яких він обвинувачується.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині викладення показань свідка ОСОБА_11 у вироці ,суд апеляційної інстанції зауважує, що судом викладено суть показань свідка, яка не суперечить обставинам, про які зазначав свідок ОСОБА_11 .

Те, що під час огляду місця події виявлено та вилучено купюри номіналом по 500 грн., які окремо стопками зв`язані резиновою гумкою, покази свідка ОСОБА_11 , який пояснював, що невідомий чоловік, якому він повідомив місце свого перебування передав йому пакунок, зазначивши, що його слід передати ОСОБА_7 , не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України з урахуванням складу даного кримінального правопорушення.

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 369-2 КК України на момент інкримінованого діяння наставала у разі одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, або пропозиція здійснити вплив за надання такої вигоди.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 ст.369-2 КК України є злочином із формальним складом, який визнається закінченим у разі одержання неправомірної вигоди - з моменту фактичного отримання особою-посередником хоча б частини такої вигоди, або у разі пропозиції здійснити вплив за таку вигоду - з моменту надходження такої пропозиції, тобто доведення її змісту до відома особи, до якої звертається посередник, незалежно від того, чи погодилася особа, до якої він звернувся, з такою пропозицією.

У свою чергу суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України характеризується прямим умислом і корисливими мотивами.

Зазначені обставини стороною обвинувачення під час здійснення судового розгляду в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду поза розумним сумнівом недоведено.

Судом першої інстанції проаналізовано покази обвинуваченого ОСОБА_7 у сукупності з показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , іншими доказами, яким суд дав оцінку щодо допустимості та недопустимості відповідно до вимог ст. 86, 87 КПК України, встановлено, що відповідно до займаної посади ОСОБА_7 не міг здійснювати вплив на працівників митниці та обгрунтовано недоведеність вини ОСОБА_7 з урахуванням того, що вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, - це будь-яка дія, що полягає у здатності однієї особи (завдяки авторитету, особистим якостям, дружнім чи іншого роду стосункам, тощо) вносити певні або суттєві корективи та зміни у процедуру чи порядок ухвалення рішення, що належить до компетенції особи, уповноваженої на виконання функцій держави, або у поведінку цієї особи .

Проте під час судового розгляду не було встановлено коло осіб, на яких обвинувачений міг здійснити вплив за прийняття рішення, не зазначено чи мають невстановлені слідством особи, повноваження як особи,які уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Досліджені судом докази жодним чином не підтверджують намір ОСОБА_7 вчинити протиправний вплив на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, що є невід`ємним елементом інкримінованого кримінального правопорушення.

Судом першої інстанції дано оцінку змісту предявленого обвинувачення ОСОБА_7 , його доказуванню .

Перевіривши висновок суду, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, що у вказаному обвинуваченні не зазначені і фактично не описані об`єкт та об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України, стороною обвинувачення не надано допустимих та належних доказів, які б в сукупності були достатніми для обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Намір обвинуваченого вчинити протиправний вплив на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, що є невід`ємним елементом інкримінованого кримінального правопорушення, не доводиться лише показами свідка ОСОБА_11 на які посилається прокурор та протоколом огляду місця події , під час якого виявлені грошові кошти, інші докази вини ОСОБА_7 відсутні, а відтак вина ОСОБА_7 не доведена поза розумним сумнівом.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає рішення суду відповідно до вимог ст. 370 КПК України законним, обгрунтованим та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції , -

постановив:

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 369-2 КК України залишити без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції може бути оскаржено до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Відповідно ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції, набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4