КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/6018/2023 Єдиний унікальний номер 753/4060/22 Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 січня 2024 року включно; визначено заставу у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 402600 гривень.

У разі внесення застави на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві та надання документа, що підтверджує сплату, ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти, з роз`ясненням зобов`язання прибувати за кожною вимогою до суду, а також з покладенням на неї наступних обов`язків строком на 2 місяці з моменту звільнення з під-варти: не відлучатися з постійного місця проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, а у випадку відмови - змінити розмір застави на помірний, що не перевищує 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб; клопотання захисника про зміну запобіжного заходу - задовольнити, змінити запобіжний захід застосований відносно ОСОБА_7 з тримання під вартою на особисте зобов`язання; покласти на ОСОБА_7 обов`язки строком на два місяці: прибувати до Дарницького районного суду м. Києва за кожною вимогою в судові засідання у даному кримінальному провадженні; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Захисник зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, не дотримався вимог ст. ст. 177, 178 КПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства». Зокрема, оцінюючи наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може ухилятися від виконання процесуальних обов`язків, суд не взяв до уваги, що вона має постійне місце проживання та реєстрацію місця проживання, сім`ю, роботу, позитивно характеризується з місця роботи та проживання, заперечує свою причетність до інкримінованого їй злочину.

Крім того, як зазначає захисник, з клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 слідує, що у вказаному процесуальному документі фактично не наведено жодних доводів та не наведено доказів, які з достатньою вірогідністю вказують, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не запобігатимуть ризикам, вказаним у клопотанні.

Захисник наголошує, що твердження про необхідність продовження строку тримання під вартою виключно з мотивів тяжкості інкримінованого злочину, не може бути прийнято до уваги, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 4 листопада 1950 року та ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, а також практики Європейського суду з прав людини.

Захисник вважає, що, оцінюючи наявність підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи з вимог ст. 194 КПК України, у клопотанні про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 не наведені докази, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Захисник зазначає, що ОСОБА_7 працьовита, так як має стаж роботи понад 20 років, до затримання працювала у продуктовому магазині, має на утримання матір ОСОБА_8 , має сина та онучку, чоловіка, постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , міцні соціальні зв`язки. Окрім того, захисник вважає, на даний час у кримінальному провадженні виникли та стали достатніми підстави для висновку про можливість зміни запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , що тримається під вартою, на більш м`який. Захисник стверджує, що подальше перебування ОСОБА_7 під вартою буде суперечити положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу правової держави, оскільки час, який ОСОБА_7 знаходиться під вартою, вже не є співмірним з тяжкістю обвинувачення, яке на даний час не є доведеним, а тому вважає, що у разі задоволення цього клопотання такий висновок суду сприятиме гуманізації та підвищенню гарантій захисту прав свободи, згідно з яким тримання під вартою людини має бути винятковим запобіжним заходом.

Крім того, апелянт наголошує, що ОСОБА_7 вину в інкримінованому їй злочині не визнає, під вартою знаходиться тривалий час, прокурором докази її вини у судових засіданнях протягом тривалого часу не надані.

Таким чином, на переконання захисника, враховуючи стадію кримінального провадження, тривалість знаходження ОСОБА_7 під вартою, характер діяння, міцні соціальні зв`язки, є недоцільним збереження застосованого до неї запобіжного заходу, а тому є необхідним зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Також, як зазначає захисник, розмір застави, визначений судом першої інстанції, є завідомо непомірним для ОСОБА_7 , а тому у разі відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу застосованого відносно ОСОБА_7 з тримання під вартою на особисте зобов`язання, вважає за необхідне застосувати помірний розмір застави, що не перевищує 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисником в апеляційній скарзі, а також окремо, клопотання про проведення апеляційного розгляду за участю сторін не заявлено.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000074 від 9 січня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали прокурор в судовому засідання заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтоване тим, що на даний час ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КПК України, що підтверджується зібраними у справі доказами.

Як зазначає прокурор у клопотанні, відносно ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що обвинувачена буде переховуватися від суду, так як, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за вчинений злочин, вона намагатиметься уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики до суду, оскільки вона раніше неодноразово судима за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів. Окрім того, вчиняти нові злочини, оскільки на даний час обвинувачена не працевлаштована та не має постійного джерела доходів. Також обвинувачена буде незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності або полегшення свого становища.

Щодо альтернативних запобіжних заходів, то, на переконання прокурора, запобіжний захід у виді особистої поруки не можливо застосувати у зв`язку з тим, що в оточенні ОСОБА_7 відсутні особи, які могли би бути поручителями, відповідно до вимог закону відносно таких осіб. Також до ОСОБА_7 не може бути застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту у зв`язку з тим, що він не буде дієвим, остання буде переховуватися від суду.

За наведених обставин, з урахуванням обставин висунутого ОСОБА_7 , обвинувачення, тяжкості злочину, покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі доведеності інкримінованого їй злочину, даних про її особу, прокурор вважає, що інший, більш м`яких запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не достатні для запобігання встановленим ризикам.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник, думку якого підтримала обвинувачена, заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченій на особисте зобов`язання. Зазначив, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, до затримання працювала у магазині, утримувала матір, має чоловіка, сина та онучку, а також постійне місце проживання. Крім того, прокурором не доведена наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

За результатами розгляду клопотань ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу ОСОБА_7 та задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 січня 2024 року включно; визначено заставу у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 402600 гривень. Ухвалою роз`яснено, що уразі внесення застави на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві та надання документа, що підтверджує сплату, ОСОБА_7 підлягає звільненню з-під варти, з роз`ясненням зобов`язання прибувати за кожною вимогою до суду, а також з покладенням на неї наступних обов`язків строком на 2 місяці з моменту звільнення з під-варти: не відлучатися з постійного місця проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Ухвала суду обґрунтована тим, що при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінені в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про можливе вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 інкримінованого злочину, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченої, міцність її соціальних зв`язків, репутацію, майновий стан, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який згідно з ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавленням волі до дванадцяти років із конфіскацією майна.

Про наявність ризику переховуватись від суду, відповідно до п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, свідчить той факт, що ОСОБА_7 знає про тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання її винуватою у даному злочині, обізнана в мірі покарання та усвідомлює, що за даний злочин передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Непродовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрання більш м`якого запобіжного заходу, непов`язаного із позбавленням волі, може привести до того, що перебування на волі обвинуваченої, яка, усвідомлюючи невідворотність, тяжкість та реальність покарання за вчинений злочин, надасть можливість уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики суду та використати ситуацію, яка склалась у країні, на власну користь, а саме те, що на даний час військова агресія російської федерації проти України суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях.

Крім того, прокурором доведено наявність ризику незаконного впливу на свідків, оскільки з огляду на встановлені на час розгляду клопотання обставини вчинення злочину, отримання показання свідків безпосередньо судом є суттєво важливим для кримінального провадження. Тому, ризик незаконного впливу на свідків має достатній ступінь ймовірності.

Існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо можливості вчинити інше кримінальне правопорушення, підтверджується, зокрема, тим, що обвинувачена офіційно не працевлаштована, не має постійного джерела доходів, підозрюється у вчинені злочину з корисливих мотивів, раніше засуджена за злочини у сфері обігу наркотиків.

Також, з посиланням на положення п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, судом зазначено про те, що, ураховуючи наявність в обвинуваченої ОСОБА_7 судимості за злочини у сфері обігу наркотичних засобів, а також те, що за вказані діяння законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки, до останньої може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Окремо судом враховано, що ОСОБА_7 була затримана в ході розшукових заходів, а також те, що підстави, які б свідчили про неможливість утримання обвинуваченої в установах попереднього ув`язнення за станом здоров`я, відсутні.

Суд дійшов висновку, що позиція обвинуваченої та її захисника щодо застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, жодним чином вказані висновки не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд не встановив підстав для скасування, зміни запобіжного заходу обвинуваченій на більш м`який та дійшов висновку про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої, оскільки прокурором доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, спробам переховуватися від суду, впливати на свідків та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Також судом враховано, обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , його підвищену суспільну небезпеку, майновий та сімейний стан обвинуваченої, інші дані про її особу, як того вимагають вимоги ч.4 ст.182 КПК України, та наявні ризики, передбачені ст.177 КПК України, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість визначити обвинуваченій ОСОБА_7 заставу в розмірі ста п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 402600 грн., з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Саме такий розмір застави та зазначені вище обов`язки у разі її внесення, на думку суду, не є непомірним з урахуванням всіх обставин справи, захищеного законного інтересу, тяжкості злочину, що інкримінується ОСОБА_7 , і забезпечить стимулюючий ефект цього запобіжного заходу, належну процесуальну поведінку обвинуваченої та належний контроль з боку можливих заставодавців під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання ОСОБА_7 покладених на неї обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

За змістом оскаржуваної ухвали та під час апеляційного розгляду встановлено, що питання продовження строку запобіжного заходу обвинуваченій у виді тримання під вартою вирішено на стадії судового провадження кримінального провадження.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині доведеності або недоведеності винуватості обвинуваченої, яка, як зазначив захисник, не визнає своєї вини, у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Не вправі давати таку оцінку доказам на цій стадії і суд першої інстанції, оскільки така оцінка може бути надана в нарадчій кімнаті при постановленні рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судового розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є особою, раніше судимою за вчинення кримінальних правопорушень в сфері незаконного обігу наркотичних засобів. На даний час їйвисунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 років до 12 років з конфіскацією майна.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім якдо раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі доведення її винуватості у вчиненні інкримінованого їй злочину, сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченої переховуватися від суду. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачена може втекти.

За змістом оскаржуваної ухвали, обвинувачена була затримана внаслідок проведених розшукових заходів, і в цій частині висновки суду стороною захисту не спростовані.

Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченій у разі доведення її винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, яка раніше судима, що відображено в оскаржуваній ухвалі, відсутність даних щодо наявних у неї міцних соціальних зв`язків, джерел доходів, тощо, про що також зазначено в оскаржуваній ухвалі, остання з метою уникнення відповідальності має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Разом з тим, тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про продовження існування у даному провадженні ризиків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризику вчинення обвинуваченою інших кримінальних правопорушень, про що свідчать дані щодо особи обвинуваченої.

На даній стадії судового провадження, на переконання колегії суддів, з урахуванням встановлених на даний час обставин, є небезпідставним й ризик впливу на свідків, оскільки за змістом клопотання прокурора та ухвали свідки ще не допитані в судовому засіданні. При цьому колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. При цьому колегія суддів враховує, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченій стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченій дій, з огляду на серйозність обвинувачень, висунутих проти ОСОБА_7 , на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на даному етапі ризик впливу на свідків у даному кримінальному провадженні продовжує існувати.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду.

При цьому колегія суддів враховує, що відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, стороною захисту не надано.

Також судом першої інстанції при вирішенні питання продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою прийнято рішення про можливість застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі ста п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 402600 грн., з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на те, що ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, доводи захисника про визначення обвинуваченій застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб не ґрунтуються на вимогах закону.

На переконання колегії суддів, визначаючи розмір застави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченій слід визначити розмір застави 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, з урахуванням обставин, встановлених ст.ст. 177, 178 КПК України, вимог ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу.

Такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів та не порушує прав обвинуваченої, з урахуванням тяжкості інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Також колегія суддів вважає, що доводи захисника про те, що судом при вирішенні питання продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою не взято до уваги те, що ОСОБА_7 працьовита, має стаж роботи понад 20 років, до затримання працювала у продуктовому магазині, має на утримання матір, має сина та онучку, чоловіка, постійне місце проживання за адресою у Київський області, міцні соціальні зв`язки, є непереконливими, оскільки судом враховані дані про особу обвинуваченої, про що зазначено і в оскаржуваній ухвалі.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги захисника на даному етапі судового провадження не знайшли свого підтвердження, спростовуються встановленими обставинами, а тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, з призначенням обвинуваченій альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буденалежною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачена вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на неї передбачених законом обов`язків, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року, якою продовжено відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 січня 2024 року включно, визначенням застави у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 402600 гривень, та покладенням у разі сплати застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4