Номер провадження: 11-кп/813/1808/23
Справа № 495/2157/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2023 у кримінальному провадженні №0000664, внесеному до ЄРДР 23.09. 2023 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Броники Ново-Волинського району Житомирської області, громадянин України, пенсіонера, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК Українита призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк в 1 рік.

Згідно з ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 22 вересня 2022 року близько 09:00 години, керуючи технічно-справним автомобілем марки «HYUNDAI I 30» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по а/д «Одеса-Рені» в Одеському районі Одеської області в бік м. Рені, проїжджаючи 47 кілометр автодороги, на заокруглені дороги, порушив вимоги пунктів Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1036 від 10.10.2001 року, а саме п. 1.5, п. 2.3, п. 12.1 не обрав безпечну швидкість, не врахував дорожню обстановку, дорожні умови та свої практичні навички керування транспортними засобами, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, здійснив виїзд за правий край проїзної частини в результаті чого з`їхав в кювет.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, потерпіла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка сиділа на задньому сидінні, отримала тілесне ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки у вигляді перелому тіла грудини, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів (більш ніж 21 день) та згідно п. 2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.1995 року, відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.

Допущенні обвинуваченим ОСОБА_7 порушень вимог п.п. 1.5., 2.3 «б», 12.1 «Правил дорожнього руху» України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1036 від 10.10.2001 року, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції застосував до обвинуваченого вид покарання, який зважаючи на його вік не може бути призначено. Зокрема, поза увагою суду залишилися приписи ч. 3 ст. 61 КК України, якими передбачено, що покарання у виді обмеження волі не може бути застосоване до осіб, які досягли пенсійного віку (60 років) та призначив обвинуваченому ОСОБА_7 , який на момент вчинення кримінальних правопорушень, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» досяг пенсійного віку (73 роки), покарання у виді обмеження волі.

Просить вирок суду першої інстанціїзмінити в частині призначеного покарання, та призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виду штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51000 гривень. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до приписів п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є зокрема, застосування закону, якій не підлягає застосуванню.

Вирок суду в частині доведеності винуватості у скоєні обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому в цій частині не переглядається.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, з приводу зміни вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів дійшла висновку про таке.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, задовільну характеристику за місцем мешкання, його вік, стан здоров`я, відсутність судимостей, тяжкість вчинено кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, його каяття в скоєному, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставин, що пом`якшую покарання.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України районний суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого матеріального збитку.

Відповідно до ст. 67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , районним судом не встановлено.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Згідно з ч. 3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення того, зі скількох років особа досягає пенсійного віку, водночас, в силу ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначається, крім іншого, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

За загальними правилами, визначеними ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017.

Окрім цього, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Таким чином, законодавець визначає умови, за яких особа набуває право на пенсійну виплату, до числа яких належить не лише досягнення особою певного віку, а й наявність в неї відповідного страхового стажу.

У кримінально-правовому розумінні системний аналіз вказаних вище норм дає змогу зробити висновок про те, що кримінальний закон не пов`язує призначення покарання з оформленням та отриманням певного виду пенсії, натомість пов`язує з досягненням особою пенсійного віку, який слід вважати 60 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на момент ухвалення вироку судом першої інстанції ОСОБА_7 виповнилося 73 роки, тобто він є особою, яка, відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», досягла пенсійного віку, у зв`язку із чим до останнього, відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Наведене свідчить про те, що районний суд під час призначення обвинуваченому покарання, застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 вид покарання, яке зважаючи на його вік не може бути призначено.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові від 07 грудня 2021 року у справі №617/775/20, провадження 13-110кс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покарання у виді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у виді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК не є: «застосуванням більш суворого покарання» в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК; «неправильним звільненням від відбування покарання» в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК; «іншим погіршенням становища обвинуваченого» в розумінні ч. 2 ст. 404 і ч. 1 ст. 421 цього Кодексу, у зв`язку із чим задоволення відповідних апеляційних вимог з огляду на приписи ст. 420 КПК не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, оскільки в такий спосіб становище обвинуваченого не погіршують.

Обираючи вид та розмір покарання, апеляційний суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та реєстрації, тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії нетяжких, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання в мінімальних розмірах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, повністю узгоджуватиметься з критерієм «справедливості», правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, зазначивши, що «окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного».

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись статтями 7, 9, 291, 314, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2023 у кримінальному провадженні №0000664, внесеному до ЄРДР 23.09. 2023 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в частині призначення покарання - змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4