Провадження № 11-кп/824/2651/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2 Категорія: ст. 399 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року суддя-доповідач - суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_2 , отримавши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року у кримінальному провадженні № 120 141 001 000 082 59 від 07 серпня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2023 відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ст. 219; ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, захисник ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2023 та ухвалити нову ухвалу, якою надати обвинуваченому ОСОБА_4 можливість брати участь у розгляді кримінального провадження № 761/16668/15-к в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з обґрунтуванням апеляційних вимог.

Перевіривши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2023, слід дійти висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою за наступним.

Як установлено ч. 3 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно норми ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, що знайшло своє відтворення і в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016, з послідуючими змінами.

У відповідності до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Основного Закону України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Також, як ухвалено цим Рішенням, в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному.

Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальним законом, який конкретизує положення Конституції України, у даному провадженні виступає Кримінальний процесуальний кодекс України.

Завданнями кримінального провадження, як висвітлено в ч. 1 ст. 2 КПК України, - є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами п. 17 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 24 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, у тому числі, суду в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Порядок та перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, чітко визначений та регламентований Главою 31 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, за положеннями ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного впливу;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до норми ч. 2 вказаного закону, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, положення ч. 3 ст. 392 КПК України передбачають можливість оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, кримінальним процесуальним законом визначений певний перелік рішень, які підлягають окремому оскарженню в апеляційному порядку, що розширеному тлумаченню не підлягає.

Водночас, і у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), неодноразово наголошував на тому, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута, як приклад: п. 53 Рішення від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України".

Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг.

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 Рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес".

Щодо останнього, то у цьому ж Рішенні Конституційний Суд України вказав, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Як убачається з матеріалів з кримінального провадження, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2023 відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , кожного, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ст. 219; ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, з мотивуванням ухваленого рішення, постановленого в порядку ст. 336 КПК України.

У свою чергу, зі змісту цієї норми кримінального процесуального закону не випливає, що ухвала постановлена в порядку ст. 336 КПК України може бути предметом окремого оскарження в апеляційному порядку.

Отже, оскільки кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості окремого оскарження ухвали суду про відмову у задоволенні заяви обвинуваченого про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, за приписами ч. 4 ст. 399 КПК України, у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2023 слід відмовити, а апеляційну скаргу - надіслати особі, яка її подала, як на це вказують положення ч. 5 ст. 399 КПК України.

На правильність даного висновку не можуть вплинути посилання захисника ОСОБА_3 на:

- постанову Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 212/2688/21 щодо відсутності обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку вироку суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема у тих кримінальних провадженнях, в яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися;

- постанову Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 212/2688/21, якою через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону скасована ухвала суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу місцевого суду, який по суті не розглянув клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ухваливши рішення, яке фактично стало підставою для подальшого тримання цієї особи під вартою;

- на позицію Верховного Суду України, що викладена у постанові від 12.10.2017 у справі № 757/49263/15-к, а також в постановах Великої Палати Верховного суду від 23.05.2018 у справах № 237/1459/17 та 243/6674/17-к щодо можливості оскарження в апеляційному порядку постановлених слідчим суддею ухвал, що не передбачені кримінально процесуальними нормами, до яких відсилають положення ч. 3 ст. 309 КПК України, -

бо вони не стосуються можливості окремого оскарження рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, - що не є рішенням, що не передбачено законом, бо ухвала постановлена за нормою ст. 336 КПК України, чи остаточним рішенням, яким закінчується розгляд провадження, що може бути оскарженим в порядку ст. 392 КПК України.

Водночас не можне не вказати, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/16668/158-к від 20.12.2023, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, на обвинуваченого ОСОБА_4 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду стосовно нього кримінального провадження було накладено грошове стягнення за неявку до суду 20.12.2023 без поважних причин, де брала участь захисник його інтересів - адвокат ОСОБА_8 .

Оскільки судом, за викладених обставин, ухвалюється рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження за вищевказаною апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2023 стосовно ОСОБА_4 , то відсутні підстави для розгляду питання про поновлення захиснику строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. 399 КПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ст. 219; ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження разом з апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 та доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Суддя Київського апеляційного суду ОСОБА_2