Справа № 931/523/21 Провадження №11-кп/802/712/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000407 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 21 серпня 2023 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Бубнів Локачинського району Волинської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з повною загальною середньою освітою, неодружений, непрацюючий, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.119 КК України до покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 2 (двох) років 6 (шести) місяців не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки відповідно до ч.ч.1, 3 ст.76 КК України, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 21 липня 2021 року орієнтовно о 9 год. в с. Бубнів Локачинської територіальної громади Володимир-Волинського району Волинської області, знаходячись на асфальтованій дорозі неподалік входу до фермерського господарства «ПОСП РУСЬ», що по вул. Колгоспна, 1, під час конфлікту із ОСОБА_11 , не маючи наміру на протиправне заподіяння смерті останньому, не передбачаючи можливості настання смерті, хоча повинен був і міг її передбачити, діючи умисно, лівою рукою потягнув назад за ліве стегно ОСОБА_11 , в результаті чого останній впав лівою скронево-тім`яною ділянкою голови на асфальтовану поверхню, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, епідуральною гематомою та крововиливами під м`які оболонки головного мозку, перелому кісток склепіння та основи черепа, з крововиливами в м`які покриви голови в правій потилично-скронево-тім`яній ділянці, котрі стосовно живої особи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, які в даному конкретному випадку призвели до смерті потерпілого ОСОБА_11 .

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, а також вид та розмір призначеного покарання, вважає вирок суду в частині звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. призначеного покарання незаконним. Зазначає, що суд своє рішення мотивував тим, що обвинувачений раніше не судимий, частково визнав свою вину. Посилається на те, що судом не врахована посткримінальна поведінка ОСОБА_8 , зокрема те, що він покинув місце події, залишивши ОСОБА_11 лежати на асфальті, швидку допомогу не викликав. Крім того, обвинувачений вину визнав частково, дій які б вказували на висловлювання жалю та щире каяття не було, моральну та матеріальну шкоду не відшкодував, потерпілі відмовились від позову внаслідок морального тиску з боку родини обвинуваченого. Також вказує на те, що звільняючи ОСОБА_8 від призначеного покарання не врахована думка потерпілих, які наполягали на призначенні суворої міри покарання. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначити покарання 3 роки 6 місяців обмеження волі.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання без застосування положень ст.75 КК України, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.119 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а саме щодо безпідставного застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_8 місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно із п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню з ухваленням вироку в апеляційному порядку, про що обґрунтовано ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із статтею 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, частково визнав свою вину, попросив вибачення у потерпілих, зазначив, що шкодує про вчинене, беручи до уваги висновок досудової доповіді відносно обвинуваченого, відповідно до якої, враховуючи особистість ОСОБА_8 , спосіб його життя, середню ймовірність вчинення ним повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.

Обставиною, яка згідно зі ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину.

Враховуючи зазначену пом`якшуючу обставину та відсутність обтяжуючих покарання обставини, з урахуванням особи винного, його ставлення до вчиненого, а також висновків досудової доповіді, які стали підставою для застосування судом першої інстанції положень ст.ст.75, 76 КК України, тобто звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Разом з тим, місцевим судом встановлено, що обвинувачений вину у вчиненому визнав частково, шкода потерпілим не відшкодована, оскільки відмовились від поданих ними цивільних позовів не з мотивів відшкодування їм шкоди, а з особистих переконань.

Також встановлено думку потерпілих, які наполягали на призначенні суворого покарання обвинуваченому.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин не надавала підстав місцевому суду для висновку, що визначена засудженому форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На думку апеляційного суду судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що обвинувачений вину у вчиненому визнав частково, завдані збитки потерпілим не відшкодував, які в свою чергу наполягали на призначенні сурового покарання.

Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом без урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином не вмотивований, внаслідок чого обвинуваченому призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про особу обвинуваченого та конкретним обставинам справи.

Не погоджуюсь з позицією суду першої інстанції, апеляційний суд враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції ухвалений з порушенням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому має бути призначене покарання у виді обмеження волі, про що просить прокурор в своїй апеляційній скарзі, у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч.1 ст.119 КК України, без застосування ст.75 КК України.

Визначаючи розмір покарання, апеляційним судом враховується таке.

Так, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, апеляційний суд відносить активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційним судом не встановлено.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує також те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.119 КК України, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини, наслідки, які настали в результаті вчиненого кримінального правопорушення у виді загибелі людини, думку потерпілих, які настоювали на призначенні суворо покарання, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога (т.2 а.к.п.76, 82), раніше не судимий (т.2 а.к.п.73), вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання (т.2 а.к.п.75), позитивно характеризується за місцем проживання (т.2 а.к.п.74), попросив вибачення у потерпілих, під час розгляду справи в апеляційному суді зазначив, що шкодує про вчинене.

Враховуючи вищенаведене, а також наявність обставини, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, враховуючи особу ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальне покарання, визначене санкцією ч.1 ст.119 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 роки, яке слід відбувати реально.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Локачинського районного суду Волинської області від 21 серпня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.119 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з часу приведення вироку до виконання.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 21.07.2021 по 23.07.2021 із розрахунку відповідно до ст.72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: