Справа № 513/739/23
Провадження № 1-кп/513/20/24
Саратський районний суд Одеської області
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Сарата Одеської області кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000310 від 18 вересня 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Переселенці Миколаївського району Одеської області, громадянина України, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом на посаді старшого механіка-водія 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 (нова назва НОМЕР_2 ), у військовому званні «солдат»,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді старшого механіка-водія 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 (нова назва НОМЕР_2 ), у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.9, 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, о 08 год. 30 хв. 29 березня 2018 року не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, та ухилявся від військової служби по 08 год. 30 хв. 21 травня 2018 року, проводячи час на власний розсуд не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину визнав повністю, фактичних обставин кримінального провадження не оспорював, детально розповів про обставини вчиненого кримінального правопорушення та показав, що підходив до комбата просив щоб його відпустили, однак не відпустили, на той час жінка, з якою він мешкав, повідомила йому, що вагітна, у зв`язку із чим він за сімейними обставинами пішов. Контракт був укладений у 2017 році, дружина на той час проживала в Миколаївській області, а він проходив службу у смт Сарата. Він приймав участь у антитерористичній операції на території Донецької області, с.Новоселівка. До цього випадку та після нього, жодних адміністративних та кримінальних правопорушень не вчиняв. Сам повернувся до військової частини, оскільки усвідомлював не можливість її залишення, однак на той час сімейні обставини змусили так вчинити, а потім виникли проблеми із здоров`ям, однак документального підтвердження цього у нього наразі немає, оскільки всі документи залишились вдома, де він мешкав із колишньою жінкою у Миколаївській області. Звертався в госпіталь в м.Миколаєві, йому відмовили в госпіталізації та лікуванні, тому що не було направлення з військової частини. До військової частини він на той час не звернувся тому що, знаходився в Миколаєві, а військова частина в АДРЕСА_3 . Потім не було коштів, а коли кошти з`явились він прибув до військової частини. Після прибуття хотів перевестись до іншої частини, відпустили, звільнився за невідповідністю. Заступник командира не розповідав, що існує кримінальна відповідальність за залишення військової частини. У вчиненому щиро кається, просить суд суворо не карати.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України. Роз`яснивши учасникам судового провадження наслідки щодо позбавлення їх права оскаржити в апеляційному порядку обставини, які ніким не оспорюються під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за обставин, встановлених судом, як доведені.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є з`явлення із зізнанням та щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, приймав участь у антитерористичній операції на території Донецької області, має постійне місце проживання, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин скоєння кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його віку та стану здоров`я, суд вважає необхідним і достатнім покаранням для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією кримінального закону, за яким визнає його винним.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинених нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Для досягнення мети покарання суд керується принципами індивідуалізації та справедливості покарання.

27 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, яким посилено кримінальну відповідальних за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст.ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно з ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Виходячи із того, що ОСОБА_5 вчинив триваючий злочин з 29 березня 2018 року по 21 травня 2018 року, суд вважає, що при призначенні покарання останньому слід керуватися вимогами кримінального закону в редакції Закону, що діяв саме на момент його вчинення, оскільки новий закон, що набрав чинності 27 січня 2023 року, значно посилює відповідальність.

Отже, суд враховує позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення кримінального правопорушення та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч.4 ст.407 КК України у виді позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, в редакції Закону, що діяла на час скоєння кримінального правопорушення, з покладенням обов`язків з числа визначених його ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч.2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року) та перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Суд не вирішує питання про речові докази у справі в силу ч. 9 ст. 100 КПК України, так як речові докази суду не надавались, у зв`язку з чим у суду відсутні правові підстави для вирішення питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.100, ч. 3 ст. 349, ст. ст. 369 - 371, 373-375 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк тривалістю в 1 (один) рік.

В силу ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1