Ухвала

Іменем України

26 вересня 2023 року

м. Київ

провадження № 51-5708 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 липня 2023 року відносно ОСОБА_4 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 березня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Довгове Лозівського району Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу вироком цього ж суду від 21 червня 2018 року за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі по відбуттю покарання 11 листопада 2022 року,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2023 рокузазначений вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 21 листопада 2022 року, приблизно о 22:00 год., перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5 , де разом з останнім вживали алкогольні напої, а наступного ранку, близько 6:00 год., пересвідчився, що власник квартири та його товариші сплять, викрав у потерпілого мобільний телефон «Ксіомі Редмі ноут 6», чим завдав шкоди на суму 2925 грн.

Дії ОСОБА_4 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

Прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 липня 2023 року відносно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушеннята особі останнього внаслідок м`якості.

Вказує, що судом не приділено належної уваги тому, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення тяжких корисливих злочинів, засуджувався до покарання у виді позбавлення волі та відбував реальну міру покарання, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, і вчинив даний злочин лише через 14 днів після відбуття покарання за попереднім вироком, до того ж в період дії режиму воєнного стану на території України.

Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає положенням ст. 419 КПК України, оскільки суд належним чином не перевірив доводи апеляційних скарг як прокурора, так і самого ОСОБА_4 .

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_4 . Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі останнього внаслідок м`якості.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу,

що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною

у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого,

а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на обґрунтування м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання і в касаційній скарзі прокурора.

Із аналізу судового рішення вбачається, що провадження розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обираючи міру примусу, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (відповідно до ст. 12 КК України є тяжким), особу ОСОБА_4 (має неповну середню освіту, непрацюючий, неодружений, невійськовозобов`язаний, на обліку у лікарів психіатра перебував з 2009 року з діагнозом дисоціальний розлад особистості, з 2021 року знятий з обліку в зв`язку зі зміною місця проживання, за місцем проживання характеризується нейтрально, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №83 від 16 лютого 2023 року ОСОБА_4 на теперішній час страждає на психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості, може усвідомлювати свої дії та керувати ними, у період часу, якому відповідає вчинене правопорушення, виявляв ознаки вищевказаного хронічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, на даний час застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів та реально відбував покарання у виді позбавлення волі, але відповідних висновків для себе не зробив); обставини, що обтяжують покарання (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочину).

Разом з цим, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину), судом також враховано відсутність претензій у потерпілого.

Санкція статті, за якою ОСОБА_4 визнано винуватим, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Ураховуючи зазначене, суд хоча й визнав за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке йому належить відбувати реально, оскільки його виправлення, а також попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, але, з огляду на обставини справи та особу винного, визнав також за можливе призначити покарання у мінімальних межах санкції статті.

Апеляційний суд, переглянувши вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 березня 2023 року за апеляційними скаргами прокурора та ОСОБА_4 , ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін.

Прокурор звертає увагу на вчинення злочину одразу після відбуття покарання за попереднім вироком, та в період дії режиму воєнного стану на території України. Однак ці обставини були враховані судами попередніх інстанцій і знайшли своє відображення при кваліфікації дій засудженого.

Що стосується посилань прокурора на те, що судом апеляційної інстанції належним чином не перевірено доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , то вони є безпідставними. В ухвалі Харківського апеляційного суду від 10 липня 2023 року містяться усі відповіді на доводи апеляційної скарги засудженого. Крім того, засуджений ухвалу апеляційного суду не оскаржив.

Отже, касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваної ухвали апеляційного суду, яка відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надану до неї копію судового рішення, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 липня 2023 року відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3