Справа № 509/3772/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої і цивільної позивачки ОСОБА_4 та її представниці адвоката ОСОБА_5 , вона же представниця цивільного позивача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в смт. Овідіополь матеріали кримінального провадження № 0000145 від 13.04.2023 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Великодолинське, Одеського району, Одеської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, холостого, не працюючого, інваліда ІІІ-ої групи, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 ч. 1 КК України, а також цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до Чорного про стягнення матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, заподіяної внаслідок ДТП та позов цивільного позивача ОСОБА_6 до Чорного про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИВ :

13 квітня 2023 року приблизно о 18:30 год., Чорний, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «Lexus RX300», р/н НОМЕР_1 , рухався в світлий час доби по асфальтованому, зволоженому дорожньому покриттю вул. Маріїнській в селищі Великодолинське, Одеського району Одеської області. Рухаючись з боку парку розташованого біля вулиці Маріїнській у смт. Великодолинське активно пришвидшуючи швидкість, грубо нехтуючи вимогами 2.3. б); 10.1.; 12.1; 2.9. а) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які зобов`язують водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, перед початком рух, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції - через свою неуважність, позбавив себе можливості своєчасно зреагувати на небезпечну зміну дорожньої обстановки, та безпечно керувати транспортом, внаслідок чого, виїхав на зустрічну смугу де допустив зіткнення з автомобілем «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , після чого втративши контроль над керуванням своїм автомобілем, продовжив рух по власній траєкторії, виїхавши за межі проїзної смуги, зіткнувся з парканом, після чого, зіткнувся з металевим вагончиком, де зупинився.

Внаслідок даної ДТП, яка відбулася з вини водія Чорного, пасажир автомобіля «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 , ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці, забійної рани лівої надбрівної дуги, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Своїми діями, водій легкового автомобіля марки «Lexus RX300», р/н НОМЕР_1 , Чорний, не виконавши вимоги п.п. 2.3. б); 10.1.; 12.1; 2.9. а) «Правил дорожнього руху» - гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП і саме його фактичні дії, знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.

Згідно з висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 000675 від 13.04.2023 р. (проведення огляду 13.04.2023 р. о 21:50 гд.) Чорний перебуває у стані алкогольного сп?яніння.

Вину свою Чорний визнав повністю щодо скоєння ним кримінального правопорушення при викладених в обвинувальному акті обставинах, які він повністю підтвердив, і які ним не заперечуються, докази, що маються в матеріалах кримінального провадження не оспорює, як і не оспорює фактичні обставини скоєного ним злочину, відмовившись від давання показань, що є його правом, передбаченим ч. 4 ст. 349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно та вірно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі крім тих, що характеризують особу обвинуваченого, а також матеріалів і додатків до цивільних позовів.

Отже, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, щире каяття, його вік, особу винного, відсутність судимостей, позитивну характеристику, стан здоров?я інвалідність ІІІ-ої групи, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальнх правопорушень.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 06 листопада 2009 року звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожної особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На підставі викладеного, враховуючи обставини вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, дані про його особу, його ставлення до вчиненого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне, призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій визначених ч. 1 ст. 286-1 КК України з призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп?яніння - не може знижувати ступінь суспільної небезпеки особи винуватого, який грубо порушив п.п. 2.3. б); 10.1.; 12.1; 2.9. а) Правил дорожнього руху України, дозволивши собі вживати спиртні напої, керуючи транспортним засобом і наражати на небезпеку оточуючих осіб, в тому числі учасників дорожнього руху. Вказане додаткове покарання сприятиме виправленню обвинуваченого в частині суворого дотримання в подальшому Правил дорожнього руху України.

Обраний обвинуваченому такий вид покарання, за переконанням суду, відповідає не тільки тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставинам кримінального провадження, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим та буде відповідати цілям покарання.

На підставі ст. 124 КПК України з Чорного на користь держави належать стягненню судові витрати на залучення експертів для проведення судових авто-технічних та транспортно-трасологічних експертиз в загальній сумі 9081,24 грн.

На підставі ст.ст. 100,174 КПК України, підлягають скасуванню арешти, накладені ухвалами слідчого судді Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.04.2023 р. на речові докази у кримінальному провадженні : автомобіль марки «Lexus RX300», р/н НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 05.10.2016 р.) та автомобіль марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 16.03.2009 р.) з поверненням вказаних транспортних засобів їхнім володільцям ОСОБА_11 та ОСОБА_6 відповідно.

Представницею потерпілої ОСОБА_4 , яку на стадії досудового розслідування було залучено у якості потерпілої у зв?язку зі смертю її матері потерпілої ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 31.05.2023 р., було заявлено цивільний позов, який нею був в подальшому збільшений про стягнення з Чорного на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 200000 грн., вартості стаціонарного лікування потерпілої матері ОСОБА_8 на суму 21457,14 грн., витрат за евакуацію пошкодженого автомобілю з селища Овідіополь до м. Одеси в сумі 6500 грн., витрат на поховання матері ОСОБА_8 , яка померла під час досудового розслідування в сумі 39060 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 56000 грн., з урахуванням сплачених на стадії досудового розслідування згідно письмової розписки ОСОБА_12 від 24.05.2023 р. сестрою обвинуваченого ОСОБА_10 їй було сплачено на лікування матері 10.05.2023 р. - 1000 дол. США (еквівалент 37200 грн.) та 22.05.2023 р. було сплачено 1000 дол. США (еквівалент 37200 грн.), а всього 2000 дол. США (еквівалент 74400 грн.), а також згідно письмової розписки ОСОБА_12 від 15.08.2023 р. сестрою обвинуваченого ОСОБА_10 їй було сплачено - на ремонт автомобілю марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 , 10.08.2023 р. - 112110 грн., 11.08.2023 р. 67230 грн., 15.08.2023 р. 72660 грн., а всього 252000 грн.

Отже, позов представниці потерпілої ОСОБА_4 до Чорного заявлений на суми : 200000 грн. моральної шкоди, 19417,14 грн. матеріальної шкоди та 56000 грн. витрат на правову допомогу, який вона та потерпіла підтримали в судовому засіданні.

Відповідач Чорний вказаний позов визнав частково, на суму витрат на лікування матері потерпілої ОСОБА_8 19417,14 грн. та 28000 грн. витрат на правову допомогу.

Крім цього, представницею цивільного позивача ОСОБА_6 (власника автомобілю марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 ) було заявлено цивільний позов до Чорного про стягнення з нього 140237,95 грн. витрат на ремонт автомобілю та 10000 грн. витрат на правову допомогу, який вона підтримала в судовому засіданні.

Відповідач Чорний вказаний позов визнав частково, в частині витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн., пояснивши свою правову позицію стосовно двох позовів, їхньою частковою сплатою та необґрунтованістю завищених заявлених позовних вимог.

На думку суду, обидва позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 128,129 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) : втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов?язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов?язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п?ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов?язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до пункту 30.1. статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства - витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 30.2. статті 30 Закону, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961- IV - у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно зі ст. 30 Закону № 1961- IV, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Щодо позовних вимог ОСОБА_6 .

Так, з доданого до позову ОСОБА_6 висновку експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 - № НОМЕР_6 від 28.07.2023 р., вартість виготовлення якого склала 5000 грн., вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю, пошкодженого в ДТП 13.04.2023 р. визначається рівною 252343,60 грн.

При цьому, у позові, представниця цивільного позивача ОСОБА_6 наполягає на сумі матеріальної шкоди, спричиненої автомобілю марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 у розмірі 387237,95 грн., яка була визначена у рахунку фактурі ДП «Автотрейдінг - Одеса» з приміткою «рахунок дійсний до оплати протягом 3-х банківських днів».

Однак, як встановив суд, до позову не надано будь-яких належних та допустимих документальних доказів оплати ОСОБА_6 вищевказаної суми 387237,95 грн. (реальних збитків, витрат) за ремонт його автомобілю марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 на рахунок ДП «Автотрейдінг - Одеса» і відповідно, не надано доказів ремонту автомобілю на вказаному підприємстві, а тому суд дійшов висновку, що цивільний позивач лише звернувся до вказаного підприємства з метою отримання оцінки більшої суми рахунку за ремонт автомобілю, ніж вказаного у висновку експерта, не здійснивши ремонт свого автомобілю саме у ДП «Автотрейдінг - Одеса», а тому вказані витрати в розумінні Закону не є реальними витратами, які поніс власник пошкодженого автомобілю на його ремонт.

У зв?язку з викладеним, суд вважає необхідним частково задовольнити позов ОСОБА_6 в частині відшкодування матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, беручи до уваги часткове відшкодування обвинуваченим Чорним матеріальної шкоди, спричиненої його неправомірними діями з пошкодженням автомобілю ОСОБА_6 марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 у вказаній вище ДТП, беручи до уваги вищевказаний висновок експерта та вартість його виготовлення, а саме : 5000 грн. (вартість висновку) + 252343,60 грн. (вартість матеріального збитку автомобілю) 252000 грн. (сума, сплачена сестрою Чорного на користь ОСОБА_4 ) = 5343,60 грн.

Суд вважає необхідним зазначити, що у випадку вирішення питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Цих вимог закону під час вирішення питання про процесуальні витрати потерпілого у кримінальному провадженні щодо цивільного позивача ОСОБА_6 дотримано його представницею.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов?язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов?язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до договору про надання правової допомоги № 52/1-23 від 17.04.2023 р. та адвокатського ордеру серії ВН № 1272253 від 18.08.2023 р. адвокатом ОСОБА_5 була надана відповідна правова допомога ОСОБА_6 , вартість якою склала 10000 грн., які були сплачені останнім адвокату згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 52/1-23 від 12.07.2023 р., а тому вказана сума, як документально підтверджена матеріалами справи підлягаю стягненню з Чорного на користь ОСОБА_6 .

Отже, позов ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню на суми : 5343,60 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. витрат на правову допомогу.

Щодо позовних вимог потерпілої ОСОБА_4 .

У позові йдеться про стягнення з Чорного на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 200000 грн., вартості стаціонарного лікування потерпілої матері ОСОБА_8 на суму 21457,14 грн., витрат за евакуацію пошкодженого автомобілю з селища Овідіополь до м. Одеси в сумі 6500 грн., витрат на поховання матері ОСОБА_8 , яка померла під час досудового розслідування в сумі 39060 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 37000 грн. Однак, резолютивна частина позову містить позовні вимоги про стягнення з Чорного на користь ОСОБА_4 моральної шкоди 200000 грн., матеріальної шкоди 19417,14 грн. та витрат на правову допомогу 56000 грн. (37000 грн. на стадії досудового розслідування та 19000 грн. на стадії судового розгляду).

З урахуванням моральних страждань, яких зазнала потерпіла внаслідок ДТП з вини Чорного і пошкодження їхнього сімейного автомобілю, що належить її чоловікові ОСОБА_6 марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 , а також, потерпілої у ДТП її матері ОСОБА_8 , яка була змушена лікуватись в медичному закладі внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням обставин, викладених вище, суд вважає необхідним задовольнити позов частково, на суму моральної шкоди 100000 грн.

Однак, з урахуванням сплачених сестрою обвинуваченого ОСОБА_10 на стадії досудового розслідування згідно письмової розписки ОСОБА_13 від 24.05.2023 р. на лікування її матері ОСОБА_14 10.05.2023 р. - 1000 дол. США (еквівалент 37200 грн.) та 22.05.2023 р. - 1000 дол. США (еквівалент 37200 грн.), а всього 2000 дол. США (еквівалент 74400 грн.), суд вважає необхідним зменшити суму моральної шкоди на вказану суму, а саме : 100000 грн. 74400 грн. = 25600 грн., яку належить стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 .

Стосовно матеріальної шкоди на лікування потерпілої матері ОСОБА_4 ОСОБА_8 у розмірі 19417,14 грн. Чорний визнав повністю, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню на вказану суму.

Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 56000 грн., яка хоча і підтверджена квитанціями до прибуткового касового ордеру № 52-23 від 12.07.2023 р., № 98-231/1 від 17.11.2023 р., № 98-23 від 12.07.2023 р. на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_5 клієнту ОСОБА_4 № 98-23 від 12.07.2023 р. та адвокатського ордеру серії ВН № 1264150 від 12.07.2023 р., суд, з урахуванням вищенаведених норм Законів, вважає необхідним задовольнити позов в цій частині повністю на вказану суму, як підтверджену документально.

Отже, позов ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню на суми : 25600 грн. моральної шкоди, 19417,14 грн. матеріальної шкоди та 56000 грн. витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,55,65,66,67,100,128,129,174,ч. 1 ст. 286-1 КК України, ст.ст. 349, 374-376 КПК України, ст.ст. 22,23,1166,1167 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Змінити ОСОБА_10 запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою.

Взяти Чорного під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання відраховувати ОСОБА_10 з 7 грудня 2023 року.

Цивільні позови потерпілої ОСОБА_4 та цивільного позивача ОСОБА_6 до Чорного про стягнення матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу задовольнити частково.

У відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 5343,60 грн. та 10000 грн. витрат на правову допомогу.

У відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 25600 грн., матеріальну шкоду у сумі 19417,14 грн. та 56000 грн. витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти обох позовів відмовити.

Стягнути з Чорного в дохід держави судові витрати на залучення експертів для проведення судових авто-технічних та транспортно-трасологічних експертиз в загальній сумі 9081,24 грн.

Скасувати арешти, накладені ухвалами слідчого судді Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.04.2023 р. на речові докази у кримінальному провадженні : автомобіль марки «Lexus RX300», р/н НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 05.10.2016 р.) та автомобіль марки «Suzuki SX4» р/н НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 16.03.2009 р.), які вважати повернутими їхнім володільцям ОСОБА_11 та ОСОБА_6 відповідно.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду на протязі 30 діб з дня його проголошення, а засудженим у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Суддя ОСОБА_1