ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3980/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/395/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 11 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 11.10.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високий Харківського району Харківської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, який працює автослюсарем в ФОП « ОСОБА_12 », зареєстрований АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту його затримання, після набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 9480 грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 800 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 800 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.09.2023 р. задоволено клопотання сторони захисту, звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 135 КК України на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрито.

Вказаним вироком встановлено, що 21 червня 2020р., приблизно о 19 год. 00 хв., ОСОБА_7 керував автомобілем «Mersedes Benz 190», р.н. НОМЕР_1 , та рухався по вул. Залютинській у м. Харкові зі сторони с. Солоницівки Дергачівського району Харківської області в напрямку вул. Золочевської з перевищенням допустимої швидкості для руху у місті, а саме 90 км/год.

Під час руху, поблизу буд. 12-А по вул. Залютинській, ОСОБА_7 в ході завершення обгону попутньо слідуючого транспортного засобу, не переконавшись у безпеці маневру, зманеврував по ходу свого руху вправо, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, згідно з яким:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Внаслідок порушення ПДР України з боку ОСОБА_7 трапилось зіткнення передньої частини автомобіля «Mersedes Benz 190», р.н. НОМЕР_1 під керуванням останнього з задньою частиною велосипеду «Mongoos» під керуванням ОСОБА_13 , 1988 р.н., який рухався по проїзній частині біля її правої межи в попутному напрямку, в результаті чого ОСОБА_13 від отриманих травм, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у КНП «МКЛШНМД ім. проф. Мещанінова».

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-17/208-А/20 від 06.07.2020 причиною смерті ОСОБА_13 стала важка сукупна травма голови з забоями головного мозку, забоями легенів, переломами кісток черепа та їх ускладненнями - набряком-набряканням головного мозку, гострим розладом кровообігу.

Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 7/1017/1018СЕ-20 від 27.07.2020 в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Mersedes Benz 190» ОСОБА_7 є невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з настанням даної події.

Крім того, ОСОБА_7 21 червня 2020, приблизно о 19 год. 00 хв., поблизу буд. № 12-А по вул. Залютинській у м. Харкові, керуючи автомобілем «Mersedes Benz 190», р.н. НОМЕР_1 здійснивши зіткнення з велосипедом «Mongoos» під керуванням ОСОБА_13 , грубо порушивши вимоги п. 2.10 Правил дорожнього руху України, де зазначено:

п. 2.10 "В разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки; не переміщувати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги постраждалим, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілого до лікувального закладу; в разі неможливості виконати дії попереднього пункту Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу, в лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу і повернутися на місце пригоди; повідомити про ДТП в орган чи підрозділ поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників поліції; вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди ...".

Після скоєння зіткнення, ОСОБА_7 розуміючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_13 в небезпечне для життя становище, маючи правовий обов`язок і реальну можливість надати потерпілому допомогу, не вжив заходів до надання потерпілій необхідної допомоги та свідомо залишив місце скоєння дорожньо-транспортної події.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій останні просять змінити вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 11.10.2023 року в частині призначеного покарання , призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки позбавлення воля. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та з іспитовим строком 3 роки, поклавши на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Крім того, апелянти просять цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково, стягнувши на їх користь з ОСОБА_7 по 50 000 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник та обвинувачений посилаються на те, що судом першої інстанції недостатньо враховано усі наявні по справі обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, визнав вину в повному обсязі, не оспорював фактичні обставини справи, багаторазово пожалкував про скоєне, навчений та покараний наріканнями оточуючих людей, неодноразово просив пробачення у потерпілих та намагався відшкодувати їм завдану шкоду, жодного разу не пропустив судове засідання в суді першої інстанції.

Апелянти також зазначають про те, що ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України раніше не судимий, одружений, працює автослюсарем, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, неодноразово намагався самостійно відшкодувати потерпілим спричинену моральну шкоду.

Окрім цього, захисник та обвинувачений зазначають, що у останнього немає можливості відшкодувати моральну шкоду у розмірі 800 000 грн., у зв`язку з чим просять змінити оскаржуваний вирок в цій частині.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, а також зменшити суму стягнення моральної шкоди, думку прокурора, потерпілих та їх представника, які просили залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому колегія суддів, на підставі ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином; кримінальне правопорушення за ч.2 ст.286 КК України є неумисним злочином; настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілого внаслідок ДТП; наявність обставин, що пом`якшують покарання; відсутністю обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, одружений, працює автослюсарем, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, неодноразово намагався самостійно відшкодувати потерпілим спричинену моральну шкоду.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.

Колегія суддів також враховує фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що у зв`язку з грубим порушення ОСОБА_7 ПДР України сталося зіткнення з велосипедом під керуванням потерпілого ОСОБА_13 , внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких в подальшому помер. Крім того, ОСОБА_7 розуміючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_13 в небезпечне для життя становище, маючи правовий обов`язок і реальну можливість надати потерпілому допомогу, не вжив заходів до надання потерпілому необхідної допомоги та свідомо залишив місце скоєння дорожньо-транспортної події.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення злочину), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008) передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому враховані обставини, що помякшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, а також відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, працює автослюсарем, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, неодноразово намагався самостійно відшкодувати потерпілим спричинену моральну шкоду, а тому апеляційна скарга в цій частині також є необґрунтованою та суб`єктивною.

Інші апеляційні доводи сторони захисту не свідчать про занадто суворе покарання, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення неумисного тяжкого злочину.

Стороною захисту фактично не наведено в своїй апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Стосовно апеляційної вимоги обвинуваченого та його захисника не позбавляти ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами за ч.1, 2 ст.286 КК України.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_7 грубо порушив Правила дорожнього руху України, в результаті чого настала смерть потерпілого ОСОБА_13 , що враховуючи роз`яснення, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судам кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, колегія суддів, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП - смерть потерпілого, погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

Врахувавши всі зазначені вище обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому основне покарання в середніх межах, передбачених в санкції ч.2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, належним чином мотивувавши таке рішення.

Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за матеріалами кримінального провадження не встановлено та у апеляційній скарзі не наведено.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги обвинуваченого та захисника щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням в частині вирішення цивільного позову потерпілих, колегія суддів вважає, що ці апеляційні доводи є суб`єктивними та безпідставними, з наступних підстав

Згідно положень ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Частиною 2 ст.1187 ЦП України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п.3 та 5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рамках даного провадження заявила цивільний позов в своїх інтересах і просили стягнути на їх користь моральну шкоду, спричинену смертю сина - ОСОБА_13 , з ОСОБА_7 - 1 928 000 грн. кожному.

Судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаного цивільного позову, пред`явленого потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідно до статей 1167, 1168 ч.2, 1187 ч.2 ЦК України, обґрунтовано визнано можливим частково задовольнити позов, з наведенням відповідних мотивів прийнятого ним рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілих в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 800 000 грн. кожному.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та тяжкі наслідки дорожньо-транспортної пригоди у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_13 , апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції невірно встановив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , на думку колегії суддів, є суб`єктивними та необґрунтованими й такими, що не спростовують правильність висновків суду.

Зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілих, судом визначено з урахуванням характеру та обсягу перенесених потерпілими страждань, які пов`язані з втратою єдиної дитини, оскільки вони зазнали непоправної моральної шкоди, яка виражається в безповоротній втраті сина, трагічно загиблого в дорожньо-транспортній пригоді. Для потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 загиблий син був єдиної дитиною, а тому їх емоційний стан, не дивлячись на те, що пройшло більше 3 років з дня трагедії, є дуже нестійкий, вони перенесли глибокі моральні страждання у вигляді відчуття горя та непоправної втрати, руйнування звичного способу життя, а тому підстав для зменшення цього розміру, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 11 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -