Справа № 135/1275/23
Провадження № 1-кс/135/408/23
У Х В А Л А

іменем України

13.12.2023 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: слідчого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Ладижин Вінницької області клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000165 від 24.09.2023,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2023 до Ладижинського міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000165 від 24.09.2023.

І. Питання, що вирішуються та позиції сторін кримінального провадження.

Обґрунтування клопотання прокурора.

У клопотанні, поданому в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України, прокурор просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк тримання під вартою.

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22.11.2023, який потім було продовжено.

04.12.2023 до Ладижинського міського суду Вінницької області направлено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, який на даний час перебуває на розгляді суду.

Обраний запобіжний захід закінчується до проведення підготовчого судового засідання, виникла необхідність звернутись з відповідним клопотанням до слідчого судді про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, як зазначає прокурор, встановлені слідчим суддею ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися і продовжують існувати.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримала клопотання та просила його задовольнити з підстав зазначених у клопотанні. Разом з тим, зазначила, що наразі встановлені попередньою ухвалою слідчого судді ризик переховуватися від суду, а також ризик незаконного впливу на свідків, потерпілого та ризик вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшилися і продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_5 заперечила проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 . Захисник ОСОБА_5 акцентувала на відсутності передбачених ст.177 КПК України ризиків. Ризик переховування від органів досудового розслідування та суду нівелюється належною процесуальною поведінкою ОСОБА_4 під час досудового розслідування, відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілому, а на підтвердження існування зазначеного ризику прокурором не надано жодних нових доказів. Щодо ризику впливу на свідків зазначила, що в клопотанні відсутнє обґрунтування яким чином та в який спосіб може бути здійснено такий вплив, а тому такий ризик є необґрунтованим. Поряд з чим вказала на те, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також не підтверджений жодними доказами.

За наведеного, захисник вважає за можливе змінити застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід на інший, більш м`який, наприклад, цілодобовий домашній арешт. Окрім того, зазначила, що її підзахисний не може більше утримуватись в установі попереднього ув`язнення за станом свого здоров`я, який в останній час різко погіршився.

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю підтримав позицію свого захисника та просив застосувати відносно нього запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою. Додатково наголосив, що наразі він не може більше утримуватись в установі попереднього ув`язнення за станом свого здоров`я, який в останній час різко погіршився.

ІІ. Установлені судом обставини, положення закону, яким суд керувався та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Заслухавши доводи та пояснення сторін кримінального провадження, дослідивши подані матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Положеннями ст. 199 КПК України встановлено порядок продовження строку тримання під вартою. Клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. У разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті (ч. 6 ст. 199 КПК України).

Відповідно до ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Встановлено, що 26.09.2023 ухвалою слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області, в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000165 від 24.09.2023, відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22.11.2023, який надалі було продовжено.

04.12.2023 до Ладижинського міського суду Вінницької області направлено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, який перебуває на розгляді суду.

Обраний запобіжний захід закінчується до проведення підготовчого судового засідання, а тому у прокурора виникла необхідність звернутись з відповідним клопотанням до слідчого судді про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Водночас слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Дослідженими доказами обґрунтовано можливу причетність ОСОБА_4 до вчинення зазначеного вище кримінального правопорушення, що може слугувати підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі поданих стороною обвинувачення до клопотання матеріалів. Питання про те, чи утворюють такі дії склад злочину та чи правильно вони кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України знаходиться за межами тих питань, які слідчий суддя вирішує на досудовому провадженні. До того ж і сам обвинувачений ОСОБА_4 не заперечує, що спричинив тілесні пошкодження потерпілому ОСОБА_6 .

При цьому слідчий суддя зазначає, що питання доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального провадження слідчим суддею при розгляді даних клопотань не вирішується, оскільки підлягає встановленню/невстановленню під час розгляду справи по суті.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомила, що встановлені попередньою ухвалою слідчого судді ризики переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду та незаконного впливу на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення не зменшилися і продовжують існувати.

Враховуючи заявлене, слідчим суддею здійснюється дослідження та встановлення наявності/відсутності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик переховуватися від органів досудового розслідування та суду (п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України) в клопотанні обґрунтовувався такими твердженнями: « ОСОБА_4 під страхом ймовірної кримінальної відповідальності переховуватиметься від суду. З огляду на те, що санкція інкримінованої ОСОБА_4 статті вчиненого злочину є такою, що спроможна в значній мірі обмежити його права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, то думки останнього з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань закритого типу».

Слідчий суддя зазначає, що ризик переховування від суду обумовлюється можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними наслідками, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

ОСОБА_4 обвинувачується у закінченого замаху на вчинення особливо тяжкого злочину, санкція якого є такою, що спроможна в значній мірі обмежити його права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, то думки останнього з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань закритого типу.

Дані обставини сильно підвищують ризик переховування від суду на початкових етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду, що узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 заява №31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

До того ж, що є важливим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжувався. Цей Указ затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2402-ІХ. Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_4 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого.

Таким чином, враховуючи викладені вище обставини слідчий суддя, вважає доведеним ризик можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності, особливо в умовах воєнного стану.

Ризик незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні (п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України) в клопотанні обґрунтовувався таким: «у кримінальному провадженні наявні свідки, які проживають на території м. Ладижин Гайсинського району, знайомі ОСОБА_4 , а тому останній може впливати на них, з метою зміни показів для уникнення кримінальної відповідальності».

Слідчий суддя зазначає, що ризик незаконного впливу на свідків обумовлюється тим, що відповідно до передбаченої КПК процедури показання свідків отримуються спочатку на стадії досудового розслідування шляхом їх допиту слідчим чи прокурором, а згодом після направлення обвинувального акту до суду такі показання отримуються та перевіряються на стадії судового розгляду шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні (статті 23, 224, 352 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК), оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Тобто, ризик впливу на свідків існує аж до моменту безпосереднього надання під час судового розгляду показань свідками, й тому заборона спілкуватися з певними особами як наслідок можливості ймовірного впливу на них - це об`єктивна необхідність забезпечення показань учасників кримінального провадження, які мають доказову силу.

Слідчий суддя вважає доведеним ризик незаконного впливу обвинуваченого на таких осіб, враховуючи викладені в клопотанні обставини вчинення кримінального правопорушення та надані до нього матеріали, оскільки з метою уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений, використовуючи свій авторитет та зв`язки, може здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, які ще не допитані судом, з метою зміни чи відмови від наданих ними показань.

Ризик вчинити інші кримінальні правопорушення (п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України) обґрунтовувався такими твердженнями: « ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, усвідомлював наслідки своїх дій, і перебуваючи на свободі може вчиняти інші кримінальні правопорушення».

Крім того, ОСОБА_4 в минулому неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти здоров`я особи, проти власності та у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, судимості за які погашені у відповідності до вимог ст. 89 КК України.

Викладене вище в контексті заявленого ризику вчинення іншого кримінального правопорушення значно підвищує ймовірність вчинення такого, а також свідчить про загальну схильність обвинуваченого ОСОБА_4 до асоціальної поведінки за відсутності стримуючих чинників. Відтак слідчий суддя вважає доведеним існування даного ризику.

Разом з цим, слідчий суддя зауважує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що особа обов`язково здійснить відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснення у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

У частині першій статті 183 Кодексу визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, слідчий суддя приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п.3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Також слідчий суддя приймає до уваги, що обвинувачений перебуває під вартою з 24 вересня 2023 року, має постійне місце проживання, відшкодував завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілому, який до нього претензій не має, про що свідчить відповідна розписка останнього, на даний час досудове розслідування закінчено, обвинувальний акт перебуває на розгляді в суді.

Крім того на даний час не надано жодних належних та допустимих доказів, що у випадку зміни запобіжного заходу обвинувачений дійсно буде переховуватися.

Також слідчим суддею встановлено та підтверджено належними доказами, що ОСОБА_4 страдає захворюванням: правобічний орхоепідидиміт, з 06.10.2023 і по даний час постійно проходить курс лікування в установі попереднього ув`язнення, а тому на даний час він потребує кваліфікованої медичної допомоги.

Так, сам по собі факт вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання судовому розгляду у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи вище наведене зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та зможе запобігти зазначеним ризикам.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

Відповідно до статті 5 § 3 Конвенції кожному, кого заарештовано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, …має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 р. у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14 жовтня 2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporuk and yonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 року, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

По справі «Хайрединов проти України» (38717/04, рішення від 1410.2010 року) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

В абз. абз. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців (ч. 7 ст. 194 КПК).

У зв`язку із застосуванням до ОСОБА_4 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, у вигляді домашнього арешту та встановленням ризиків кримінального провадження, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, а саме: прибувати до суду за кожною вимогою; утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадження та потерпілим; не відлучатися цілодобово із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком необхідності отримання медичної допомоги, необхідності прямувати до зони укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру, без дозволу прокурора або суду; не залишати м. Ладижин та Вінницьку область без дозволу прокурора у даному кримінальному провадженні або суду; здати на зберігання до відповідного територіального органу/територіального підрозділу Державної міграційної служби паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Такі обов`язки за своїм характером не є занадто обтяжливими для ОСОБА_4 . Про інше стороною захисту не зазначено.

Згідно ч.5 ст.202 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною третьою статті 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 9, 177, 178, 181, 193, 194, 196, 199, 202, 369-376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою відмовити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком необхідності отримання медичної допомоги, необхідності прямувати до зони укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру, до 19 січня 2023 року, включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- прибувати до суду за кожною вимогою;

- утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадження та потерпілим;

- не відлучатися цілодобово із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком необхідності отримання медичної допомоги, необхідності прямувати до зони укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру, без дозволу прокурора або суду;

- не залишати м. Ладижин та Вінницьку область без дозволу прокурора у даному кримінальному провадженні або суду;

- здати на зберігання до відповідного територіального органу/територіального підрозділу Державної міграційної служби паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Термін дії обов`язків, покладених судом, визначити до 19 січня 2024 року включно.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти негайно, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою, в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього обвинуваченого під вартою.

Зобов`язати ОСОБА_4 невідкладно прибути до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Копію ухвали направити ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)»та відповідному органу Національної поліції.

Органу Національної поліції негайно поставити на облік ОСОБА_4 , щодо якого застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, про що невідкладно повідомити Ладижинський міський суд Вінницької області.

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на ВП № 3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області та на процесуального прокурора в кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних з виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя