КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу з доповненнями підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 26.09.2023 задоволено клопотання слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 , та накладено арешт на квитанцію № 32345 від 05.09.2023 про здійснення валютно-обмінної операції (купівля валюти) на 1-му аркуші, вилучену 12.09.2023 у ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, підозрюваний ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, посилаючись на те, що клопотання слідчого розглянуто без його участі та його захисника ОСОБА_6 , чим позбавлено можливості надати пояснення, заявити клопотання про перегляд відеозапису обшуку від 12.09.2023 та допит свідків сторони захисту, оголошення та долучення до матеріалів судового провадження письмових заперечень на клопотання слідчого.

Апелянт пояснив, що 22.09.2023 його захисник ознайомилася із

_____________________________________________________________________________

Справа 752/18989/23 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/6392/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

матеріалами судового провадження. 26.09.2023 о 11 год. 30 хв. він прибув до приміщення Голосіївського районного суду міста Києва для участі в судовому засіданні, однак у визначений слідчим суддею час прокурор не з`явився та розгляд клопотання слідчого було відкладено на 12 год. 00 хв. 29.09.2023. Прибувши 29.09.2023 о 11 год. 50 хв. до приміщення суду йому стало відомо про те, що клопотання слідчого розглянуто 26.09.2023.

Крім того, підозрюваний вказував на те, що станом на 02.10.2023 копія оскаржуваної ухвали не виготовлена та не вручена.

25.10.2023 від підозрюваного ОСОБА_7 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

У доповненнях підозрюваний навів доводи, аналогічні доводам раніше поданої апеляційної скарги та вказував на те, що слідчий суддя не перевірив та не встановив наявність підстав для накладення арешту на майно.

Фіксування судового засідання під час розгляду клопотання слідчого за допомогою технічних засобів не здійснювалось, відповідно, у матеріалах судової справи відсутній технічний носій інформації.

Також у матеріалах судового провадження відсутні відомості про те, що клопотання слідчого направлено на адресу суду поштою.

Таким чином, клопотання слідчого про арешт майна, яке вилучено 12.09.2023, подано 15.09.2023, тобто із порушенням строку, визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України.

Слідчим суддею розглянуто клопотання слідчого лише 26.09.2023, чим порушено строк, встановлений ч. 1 ст. 172 КПК України.

Апелянт звертав увагу на відповідь Державного підприємства «Інформаційні Судові Системи» Державної судової Адміністрації України № 3419/6/08-50-23 від 09.10.2023, відповідно до якої, інформація щодо судових засідань у справі № 752/18989/23, у тому числі у даному провадженні, в центральній базі даних автоматизованої системи документообігу суду відсутня, а також відсутня інформація щодо документів, які були направлені до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Крім того, слідчим суддею, всупереч вимог ст. 172 КПК України, розглянуто клопотання слідчого про арешт тимчасово вилучено майна без учасників кримінального провадження та належного їх повідомлення.

У матеріалах справи наявна заява прокурора, на яку посилається слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, однак така заява не містить відомостей про її надходження до суду та її реєстрацію.

Підозрюваний вказував на те, що перебування його із захисником ОСОБА_6 у приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва 26.09.2023 підтверджується відповіддю Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області вих. № 41.17-1103 від 05.10.2023 на адвокатський запит вих. № 668-к від 29.09.2023.

26.09.2023 слідчим суддею постановлено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, б. 48, яка не відповідає вимогам ст.ст. 27, 233, 234 КПК України, оскільки клопотання про обшук надійшло на адресу суду 15.09.2023, а розглянуто лише 26.09.2023, без участі прокурора та без фіксації судового засідання за допомогою технічного засобу.

Підозрюваний зазначав, що 12.09.2023 ОСОБА_10 , який є свідком у даному кримінальному провадженні, штучно створив ситуацію, яка мала вигляд кримінального правопорушення, оскільки ніякої неправомірної винагороди він від нього не отримував та не вимагав.

Крім того, апелянт вказував на те, що у ході його затримання слідчий у присутності двох невідомих осіб, які не назвали своїх анкетних даних та яким не були роз`ясненні їх процесуальні права, здійснив його особистий обшук, у ході якого вилучено квитанцію про обмін валюти №32345 від 05.09.2023.

До проведення його особистого обшуку слідчим залучено невідомих осіб, які зайшли до приміщення разом із співробітниками поліції та Служби безпеки України, про присутність яких в протоколі затримання не зазначено. Також під протоколом обшуку містяться підписи працівників поліції та Служби безпеки України, які були присутні під час його затримання, однак їх посади та повні анкетні дані відсутні у зазначеному протоколі.

Вилучена квитанція не має відношення до даного кримінального провадження, зокрема підозрюваним 05.09.2023 здійснено обмін грошових коштів, у сумі 3400 доларів США, які були його особистими заощадженнями та які були витрачені на його власні потреби.

Про наявність у нього власних валютних заощаджень, в тому числі зазначено в попередніх деклараціях про доходи у НАЗК, зокрема, згідно декларації поданої ним за 2020 рік, у нього було задекларовано власних заощаджень на суду 7 700 доларів США та трохи менша сума заощаджень на той час була у його дружини. Декларацію за 2021 рік він встиг подати до початку вторгнення рф до України, але протягом 2021 - 2022 років він та його дружина були офіційно працевлаштовані, отримували заробітну плату та намагались відкладати певні кошти, які зберігали у валюті.

Постанова слідчого про визнання майна речовими доказами не містить обґрунтування відповідності вилученого майна критеріям речових доказів.

На переконання апелянта, вилучена квитанція не відповідає ознакам речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, а клопотання слідчого не містить документів, які обґрунтовують доцільності вилучення такого майна.

Також слідчим суддею не взято до уваги те, що його затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення здійснено незаконно, оскільки на ньому та при ньому не було виявлено жодних предметів або ознак причетності до вчинення будь-якого кримінального правопорушення, а саме документування кримінального правопорушенню, яке нібито мало місце, відбулось під час проведення несанкціонованого судом обшуку.

Обставини його затримання оскаржено в порядку, передбаченому ст. 206 КПК України, однак, станом на день подачі доповнень, зазначена скарга не розглянута.

ОСОБА_7 зазначав, що він є спеціальним суб`єктом, адвокатом, відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 , виданого 19.12.2023 Київською міською КДКА, та відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України, здійснює індивідуальну адвокатську діяльність за адресою: м. Київ, вул. Червоногвардійська, 20А, обліковується у Раді адвокатів міста Києва.

Таким чином, обшук на його робочому місці, у робочому кабінеті директора ДП «СК «Авангард» за адресою: м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 48, мав бути проведений виключно на підставі ухвали слідчого судді.

Крім того, під час його затримання не був присутній представник Ради адвокатів, а в протоколі затримання відсутні відомості про інформування Раду адвокатів міста Києва про таке затримання.

Також ОСОБА_7 вказував на те, що його належним чином не повідомлено про підозру, що виключає можливість застосування до нього заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Так, повідомлення про підозру, всупереч вимог ст. 481 КПК України, складене виконувачем обв`язків керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_11 , а не керівником зазначеної прокуратури, та вручено за дорученням останнього прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підозрюваного ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення у відсутності підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 .

Як зазначено в апеляційній скарзі, та підтверджується даними наявної у матеріалах судового провадження розписки (а.с. 125), станом на день подання апеляційної скарги, а саме 03.10.2023, копію повного тексту ухвали слідчого судді отримано не було, зазначена копія отримана підозрюваним ОСОБА_7 лише 04.10.2023.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000817 від 07.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні, 07.08.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0000817 про те, що до слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві звернувся громадянин ОСОБА_13 про те, що громадянин ОСОБА_14 вимагає додаткові грошові кошти, поза укладеним між ними договором за оренду приміщення, у готівковій формі, з правовою кваліфікацію таких дій за ч. 3 ст. 368 КК України, а також 18.08.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0000817 про те, що до Київської міської прокуратури надійшла інформація від ДЗНД Служби безпеки України щодо службової особи одного із державних підприємств, яка на території міста Києва вимагає неправомірну вигоду за не створення штучних перешкод у здійснення господарської діяльності, з правовою кваліфікацію таких дій за ч. 3 ст. 368 КК України.

Згідно даних протоколу затримання від 12.09.2023, цього ж дня о 11 год. 30 хв., в порядку п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_7 , в ході затримання якого, у присутності понятих, здійснено особистий обшук, під час якого останнім добровільно видано квитанцію № 32345 про здійснення валютно-обмінної операції (купівля валюти).

12.09.2023 о 22 год. 32 хв. ОСОБА_7 вручено повідомлення про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 368 КК України.

Постановою слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 від 13.09.2023 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000817 від 07.08.2023 вилучену 12.09.2023 під час обшуку затриманого ОСОБА_7 квитанцію № 32345 від 05.09.2023 про здійснення валютно-обмінної операції, операція купівля валюти, на 1-му аркуші.

15.09.2023 слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням від 13.09.2023, погодженим прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку затриманого ОСОБА_7 , а саме квитанцію № 32345 від 05.09.2023 про здійснення валютно-обмінної операції, операція купівля валюти, на 1-му аркуші.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 26.09.2023 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на квитанцію № 32345 від 05.09.2023 про здійснення валютно-обмінної операції (купівля валюти) на 1-му аркуші, вилучену 12.09.2023 у ОСОБА_7 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на квитанцію № 32345 від 05.09.2023 про здійснення валютно-обмінної операції (купівля валюти) на 1-му аркуші, вилучену 12.09.2023 у ОСОБА_7 , з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000817 від 07.08.2023, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучену квитанцію, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його передачі, знищення або спотворення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Твердження підозрюваного про відсутність правових підстав для арешту майна, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із матеріалів провадження вбачається, що клопотання слідчого та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту вилученого майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучена квитанція може зберегти на собі сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для її арешту як речового доказу з метою збереження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Підстави вважати постанову слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_8 від 13.09.2023 про визнання речових доказів такою, що не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, у колегії суддів відсутні, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про його непричетність до інкримінованого кримінального правопорушення, а також наявність зі сторони свідка ОСОБА_10 ознак провокації, є передчасними.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження ОСОБА_7 про те, що вилучена квитанція не має відношення до даного кримінального провадження, а лише підтверджує факт здійснення ним обміну грошових коштів, які були його особистими заощадженнями та які витрачені на його власні потреби, не спростовують правильність висновків слідчого судді на даному етапі досудового розслідування кримінального провадження, проте підлягаютьвстановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Посилання апелянта на те, що його належним чином не повідомлено про підозру, не є предметом дослідження слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна. Натомість, повідомлення про підозру може бути оскаржене в порядку ст. 303 КПК України.

Крім того, арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту майна, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи ОСОБА_7 про незаконність його затримання та проведеного в ході затримання особистого обшуку, а також допущені органом досудового розслідування порушення вимог ст. 208 КПК України, у тому числі з тих підстав, що він є спеціальним суб`єктом - адвокатом, не є тими обставинами, які підлягають оцінці та дослідженню під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна.

Такі доводи фактично зведені до питання належності та допустимості доказів, отриманих під час проведення особистого обшуку, що підлягає встановленню під час судового розгляду справи по суті та не є предметом оцінки суду на даній стадії досудового розслідування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доводи стосовно незаконного затримання підозрюваного та порушення слідчим ст. 208 КПК України можуть бути предметом оскарження в порядку ст. 206 КПК України щодо підстав затримання особи або при розгляді клопотання про застосування (зміну) запобіжного заходу, а також можуть бути предметом розгляду в подальшому, зокрема при оцінці доказів, отриманих під час затримання підозрюваного.

Посилання ОСОБА_7 на те, що ухвала слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 26.09.2023 про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, б. 48 , не відповідає вимогам ст.ст. 27, 233, 234 КПК України, оскільки клопотання про обшук розглянуто не в день його надходження, без участі прокурора та без фіксації судового засідання за допомогою технічного засобу, не є предметом апеляційного розгляду, оскільки слідчим суддею у даному судовому провадженні не вирішувалось питання щодо накладення арешту на майно, вилучене 12.09.2023 за адресою: м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, б. 48 .

Порушення органом досудового розслідування визначеного абзацом 2 ч. 5 ст. 171 КПК України строку звернення із клопотанням про арешт майна, а також порушення слідчим суддею строку розгляду такого клопотання свідчить про недотриманням вимог КПК України, проте, на переконання колегії суддів, таке порушення саме по собі не може бути безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, а тому доводи апеляційної скарги підозрюваного у цій частині не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Викладені в апеляційній скарзі з доповненнями доводи про те, що слідчим суддею в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України не повідомлено власника майна ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про розгляд клопотання слідчого, та розглянуто клопотання 26.09.2023 без їх участі у той час, як вони перебували у приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва, заслуговують на увагу. Проте, з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, відповідно до якої слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власника майна, вказані обставини не можуть бути безумною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями про те, що фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання не здійснювалося, не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, як убачається із журналу судового засідання від 26.09.2023 у справі № 752/18989/23 (а.с. 117), з урахуванням неприбуття у судове засідання осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів під час зазначеного розгляду не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 107 КПК України.

Колегією судів не встановлено недотримання слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України або невідповідності оскаржуваної ухвали вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі з доповненнями доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3