ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 577/5300/19 Номер провадження 11-кп/814/1165/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 березня 2019 року за №0000246, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком дії

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

перекваліфіковано з ч.4 ст.187 на ч.3 ст.187 КК України, визнано її винуватою та засуджено за ч.3 ст.187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке її власністю, крім житла.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з дня її затримання та зараховано в нього строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 01 червня до 22 липня 2019 року.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби та покладено на неї обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КК України.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 , місцевий суд за результатами судового розгляду дійшов висновку про те, що наданими прокурором доказами не доведено, що ОСОБА_8 разом зі співучасниками організували стійке об`єднання осіб для заняття злочинною діяльністю.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за таких обставин.

Епізод №1.

У період часу з 29 березня 2019 року 23 години 12 хвилин до 30 березня 2019 року 00 годин 58 хвилин ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , невстановленою особою та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, з корисливою метою та єдиним умислом, направленим на вчинення розбійного нападу щодо ОСОБА_11 , прибули належним ОСОБА_10 автомобілем «ВАЗ 21103», н.з. НОМЕР_1 , у смт Есмань Шосткинського р-ну Сумської обл., де поблизу другого з`їзду з траси «Кіпті-Глухів-Бачівськ» одягнули на обличчя виготовлені з шапок маски та пов`язки, а на руки - рукавички, й, залишивши транспортний засіб, попрямували до домогосподарства ОСОБА_11 . Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, використовуючи мобільний телефон з активованою сім-картою ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_2 , телефонувала на мобільний телефон з активованою сім-картою ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_3 своїй знайомій та, не повідомляючи останню про злочинну змову, дізналася в неї, яким чином у нічний час на території смт Есмань знайти будинок ОСОБА_11 .

Затим ОСОБА_8 з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , невстановленою особою та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вибили двері й проникли всередину буд. АДРЕСА_2 , де ОСОБА_10 і невстановлена особа, схопивши ОСОБА_11 за ноги й руки, примусово посадили на стілець, що знаходився в приміщенні кухні, та, використовуючи знайдені на місці злочину мотузки, дроти, прив`язали його до стільця. У цей час ОСОБА_9 почала розпитувати ОСОБА_11 про місцезнаходження грошей, однак останній, здійснюючи фізичний супротив, не даючи можливості себе зв`язати, категорично заперечував наявність грошей. Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, здійснювала пошук грошових коштів та цінних речей на території будинку й домогосподарства. Долаючи опір ОСОБА_11 , співучасники, діючи спільно та узгоджено між собою, використовуючи належний ОСОБА_11 рушник, закрили рот і ніс ОСОБА_11 , що ускладнювало його дихання, нанесли йому приблизно три удари в ділянку попереку справа, а також, використовуючи господарський ніж, що знаходився в приміщенні кухні, з метою отримання інформації про місцезнаходження грошових коштів, погрожували застосуванням зазначеного ножа ОСОБА_11 . Після наведених вище дій ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продовжили пошук грошових коштів, а невстановлена особа та ОСОБА_8 здійснювали фізичний контроль ОСОБА_11 .

Для отримання інформації про місцезнаходження цінного майна ОСОБА_11 та припинення його протидії ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, невстановлена особа застосували до ОСОБА_11 погрози насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я, які ОСОБА_11 реально сприймав і боявся їх реалізації, у зв`язку з чим повідомив про місце схову грошей у сусідній кімнаті, де співучасники незаконно заволоділи належними ОСОБА_11 грошовими коштами в сумі 18 000 гривень. Не отримавши очікуваної суми грошей, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, та невстановлена особа продовжили утримання ОСОБА_11 і пошук коштів на території домогосподарства, будинку, проте не знайшли їх.

У ході розбою співучасники заволоділи також належним ОСОБА_11 мобільним телефоном «Nokia 5110», вартістю 317 гривень, і спричинили ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження у вигляді: гематоми, саден в ділянці голови, обличчя, поверхневої рани, гематоми в області правого поперека, слідів від зв`язування рук у ділянці лучезап`ясних суглобів.

Далі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, та невстановлена особа залишили місце злочину згаданим вище транспортним засобом, під керуванням ОСОБА_10 , по трасі «Київ-Глухів-Бачівськ» вимкнули та викинули названий вище мобільний телефон, а грошовими коштами, якими заволоділи, розпорядились на власний розсуд.

Епізод №2.

16 квітня 2019 року приблизно о 08 годині 18 хвилин ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, з корисливою метою та єдиним умислом, направленим на вчинення розбійного нападу щодо ОСОБА_12 , автомобілем «Volkswagen В5», н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_13 , якому вони не повідомляли про свої протиправні наміри, прибули на АДРЕСА_3 , де після зупинки автомобіля підійшли до буд. АДРЕСА_4 за місцем проживання ОСОБА_12 . На місці співучасники встановили, що двері в домогосподарство перебувають у закритому стані, оглянули прилеглу до нього територію й визначили місце, яке найбільше підходило для проникнення в домогосподарство. Продумуючи шляхи відходу й залишення місця вчинення злочину, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, визначили місце, де буде їх очікувати автомобіль у момент вчинення злочину, й після наведених вище заходів вирішили вчинити злочин пізніше цього ж дня.

Співучасники обумовили, що ОСОБА_9 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, мають проникнути до будинку ОСОБА_12 , шляхом погроз і застосування насильства дізнатися у неї відомості про місцезнаходження грошей, цінних речей та відшукати їх, у той же час ОСОБА_8 залишиться на вулиці й буде спостерігати за обстановкою, а в разі виявлення сторонніх осіб поблизу будинку, представників правоохоронних органів чи викриття їх протиправної діяльності - сповістить співучасників для своєчасного відходу з місця вчинення злочину.

16 квітня 2019 року приблизно о 12 годині ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, автомобілем «Volkswagen В5», н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_13 , приїхали в с. Підлипне Конотопського р-ну Сумської обл., де біля вул. Весняної зупинили автомобіль та наказали ОСОБА_13 їх чекати. Затим усі троє співучасників направились до будинку ОСОБА_12 . Установивши, що двері до вказаного вище домогосподарства зачинені, ОСОБА_9 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, обійшли домогосподарство з іншої сторони, а ОСОБА_8 повернулась до автомобіля, де слідкувала за обстановкою навколо з метою сповістити співучасників у разі виявлення небезпеки викриття їх протиправної діяльності, використовуючи мобільний телефон з активованою сім-картою ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_5 .

ОСОБА_9 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, через огорожу перелізли до згаданого вище домоволодіння та біля входу до будинку виявили ОСОБА_12 . З метою її спантеличення запитали про кандидата, якому вона надасть перевагу під час голосування на президентських виборах 2019 року, на що ОСОБА_12 проявила свою незацікавленість цією темою, а в даний час особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, швидко попрямувала до будинку та, незважаючи на заборону ОСОБА_12 , почала шукати грошові кошти й цінні речі. У свою чергу, ОСОБА_9 заштовхала ОСОБА_12 всередину будинку, щоб ніхто зі сторонніх не помітив їх протиправної діяльності, а ОСОБА_12 не могла покликати на допомогу. Здійснити фізичний опір співучасникам ОСОБА_12 була невзмозі в силу похилого віку. У приміщенні будинку ОСОБА_9 запитала ОСОБА_12 про місцезнаходження грошових коштів, однак остання стверджувала про їх відсутність. Затим ОСОБА_9 , взявши у приміщенні будинку господарський молоток, висловила ОСОБА_12 погрози спричинення ним тілесних ушкоджень, небезпечних для життя та здоров`я. Оскільки ОСОБА_12 не повідомила про місцезнаходження грошей, ОСОБА_9 названим вище молотком нанесла ОСОБА_12 не менше двох ударів по рукам, а також рукояткою молотка - приблизно п`ять ударів по голові. ОСОБА_12 , сприймаючи дії та погрози ОСОБА_9 як реальні й такі, що є небезпечними для її життя і здоров`я, вказала, що гроші знаходяться в неї на ліжку під подушкою. Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, виявила у вказаному місці гроші та повідомила про це ОСОБА_9 .

У ході вчинення розбою ОСОБА_8 .. ОСОБА_9 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, своїми спільними діями спричинили ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на тильній поверхні правої та лівої кистей, заволоділи належними ОСОБА_12 грошовими коштами в сумі 6 000 гривень, цибулею ріпчастою, вартістю 53 гривні,, цукром буряковим, вартістю 138 гривень, емальованим відром, вартістю 105 гривень, 30 курячими яйцями, вартістю 82 гривні, металевим друшляком, вартістю 90 гривень, мобільним телефоном «Fly FF180», вартістю 213 гривень, тонометром «Microlife», вартістю 710 гривень, золотими сережками 585 проби, вартістю 4 742 гривні 84 копійки, що були одягнені на ОСОБА_12 , заподіявши їй майнової шкоди на загальну суму 12 133 гривень 84 копійки.

Не виявивши інших цінних речей, співучасники залишили приміщення будинку та майном, яким заволоділи, розпорядились на власний розсуд.

В апеляційних скаргах:

прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, просить скасувати вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2022 року й ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою та засудити за ч.4 ст.187 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке її власністю, крім житла, визнати допустимим доказом протокол про результати аудіо-, відеоконтролю місця від 26 липня 2019 року, в іншій частині вирок залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд: безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченої з ч.4 ст.187 на на ч.3 ст.187 КК України, так як не врахував те, що доказами сторони обвинувачення (показаннями потерпілих, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 ) підтверджено те, що саме ОСОБА_8 була організатором, створила організовану групу з довірених осіб, планувала та координувала її діяльність, погоджувала кандидатури об`єктів розбійних нападів, забезпечувала групу транспортом і засобами конспірації, приймала безпосередню участь у вчинені злочинів, після чого учасники групи залишали місця злочинів та розпоряджались майном, яким заволоділи; неповно виклав у тексті вироку показання свідка ОСОБА_9 щодо обставин створення та забезпечення діяльності організованої групи з боку обвинуваченої; в порушення вимог ст.87 КПК України визнав недопустимим доказом протокол про результати аудіо-, відеоконтролю камери №5 в ІТТ №4 ГУНП у Сумській області від 26 липня 2019 року (в якій утримувалась ОСОБА_9 ) з флеш-картою, оскільки вказана НСРД проводилась із дотриманням норм процесуального закону, дозволу суду апеляційної інстанції та в ході її перебігу ОСОБА_9 вільно спілкувалась зі співкамерником, відповідаючи на деякі питання, а наприкінці досудового розслідування була письмово повідомлена з приводу проведення щодо неї НСРД, ознайомлена з цими документами при виконанні вимог ст.290 КПК України та заяв, клопотань чи скарг не подавала; при ухваленні вироку від 22 грудня 2021 року на підставі затвердженої угоди щодо ОСОБА_9 погодився з формулюванням обвинувачення, кваліфікацією дій останньої за ч.4 ст.187 КК України з кваліфікуючою ознакою розбою, вчиненого організованою групою, через це аналогічні дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфікував по різному, при тому, що мав можливість відмовити в затвердженні угоди з підстав неправильної кваліфікації дій, що порушує права, свободи та інтереси особи; призначив обвинуваченій явно несправедливе покарання, не надавши належної оцінки тому, що вона вчинила епізоди особливо тяжкого злочину, які мають високий ступінь суспільної небезпеки й зухвалості, негативно характеризується, не працює та не намагалася компенсувати шкоду потерпілим;

захисник ОСОБА_7 з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість просить скасувати вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2022 року та закрити кримінальне провадження по епізоду №2 у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, й вичерпанні можливостей їх отримати, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 по епізоду №1 з ч.3 ст.187 на ч.3 ст.186 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання за цим законом із застосуванням ст.75 КК України. Такі вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: за епізодом №1 обвинувачена визнала себе причетною до злочину, однак її умислом не охоплювалось вчинення насильства щодо ОСОБА_11 , таке насильство й погрози його застосування, окрім ОСОБА_9 , іншими співучасниками не вчинялись, а при спробі ОСОБА_9 їх реалізувати це відразу ж було припинено зауваженням співучасників, у зв`язку з чим дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації як грабіж, поєднаний з проникненням у житло; по епізоду №2 обвинувачена не проникала в житло ОСОБА_12 , не здійснювала будь-яких дій, спрямованих на заволодіння майном потерпілої, та не була обізнана зі злочинним умислом ОСОБА_9 , що свідчить про недоведеність її винуватості у вчиненні даного епізоду злочину; показання свідка ОСОБА_9 у судовому засіданні суперечать продемонстрованим нею обставинам у ході слідчого експерименту, її показанням під час досудового розслідування та судовим показанням потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_10 , а тому не підлягають врахуванню, й, окрім того, значну частину відображених у вироку показань свідок ОСОБА_9 не надавала; викладені в оскаржуваному рішенні показання свідків ОСОБА_13 (щодо обставин знаходження ОСОБА_8 біля його автомобіля) та ОСОБА_10 (з приводу ролі обвинуваченої в ході заволодіння майном ОСОБА_11 ) частково не відповідають дійсності; в показаннях свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 відсутня доказова інформація, через це вони необґрунтовано покладені в основу вироку; ОСОБА_11 повідомив у судовому засіданні дані, які не в повній мірі узгоджуються з його та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 досудовими показаннями в частині визначення ролей співучасників, а також не впізнавав ОСОБА_8 , як таку, яка вчинила щодо нього злочин із застосуванням чи погрозою застосування насильства; в експертизах не було встановлено, що ідентифіковані в ОСОБА_11 тілесні ушкодження нанесені йому саме 30 березня 2019 року та відношення виявлених на рушнику потерпілого крапель крові до подій цього дня. Водночас захисник посилається на те, що місцевий суд: усупереч положенням ст.474 КПК України затвердив угоду про визнання винуватості з ОСОБА_10 , оскільки його та ОСОБА_8 дії по епізоду №1 підлягають кваліфікації за ч.3 ст.186, а не за ч.4 ст.187 КК України; в порушення вимог закону не визначив вид співучасті ОСОБА_8 з посиланням на додаткові статті кримінального закону та призначив їй покарання одночасно за двома епізодами кримінального правопорушення, які не пов`язані між собою; обрав іншому співучаснику ОСОБА_10 за ч.3 ст.187 КК України покарання, не пов`язане з позбавленням волі, натомість у ході призначенні обвинуваченій покарання не врахував те, що вона в силу ст.89 КК України не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, протягом досудового слідства та судового розгляду справи не вчиняла протиправних дій, належним чином виконувала процесуальні обов`язки, з початку повномасштабного вторгнення рф в Україну активно займається волонтерською діяльністю, пов`язаною з допомогою Збройним силам України.

У запереченні захисник ОСОБА_7 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, зазначаючи про безпідставність її доводів.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були належним чином повідомлені про місце, дату й час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції та заявили клопотання щодо здійснення апеляційного розгляду за їх відсутності.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку поданої ним апеляційної скарги й заперечення проти апеляційної скарги сторони захисту, позицію обвинуваченої та її захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката й залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що вони підлягають залишенню без задоволення, а вирок - зміні на підставі приписів ч.2 ст.404 КПК України, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею 2 епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України - розбою, а саме нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, особою, яка раніше вчинила розбій (за епізодом №2), є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що в період часу з 29 березня 2019 року 23 години 12 хвилин до 30 березня 2019 року 00 годин 58 хвилин ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , невстановленою особою та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, прибули належним ОСОБА_10 автомобілем «ВАЗ 21103», н.з. НОМЕР_1 , в смт Есмань Шосткинського р-ну Сумської обл., поблизу другого з`їзду з траси «Кіпті-Глухів-Бачівськ» залишили транспортний засіб і затим проникли всередину буд. АДРЕСА_2 , де в присутності ОСОБА_11 заволоділи належними йому грошовими коштами в сумі 18 000 гривень та мобільним телефоном «Nokia 5110», вартістю 317 гривень, в апеляційних скаргах не оспорюється.

Однак, доводи захисника, які зводяться до констатування вчинення обвинуваченою грабежу та необхідності кваліфікації її дій за ч.3 ст.186 КК України за епізодом №1, позбавлені підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_11 підтвердив те, що 30 березня 2019 року приблизно опівночі, коли він спав, у приміщення його будинку АДРЕСА_2 проникло п`ятеро співучасників у одязі чорного кольору, з масками із шапок на обличчі та в рукавицях. Вони примусово посадили його на стілець, тримали за плечі, щоб він не міг встати, зв`язали руки, рушником закривали рота й ним же душили, а також неодноразово били заздалегідь принесеною палицею, при цьому, вимагали в нього віддати гроші. Троє співучасниць жіночої статі контролювали його з різних сторін. Спочатку він не зізнався про місцезнаходження грошей, проте одна зі співучасниць жіночої статі ( ОСОБА_9 ) йому до шиї приставила ножа й висловила погрозу: «Якщо хочеш жити, кажи де гроші!». Далі, злякавшись погроз нападників, які сприймав реально, повідомив, що кошти знаходяться в банці, захованій у відрі з квасолею, та за шафою в термосі, звідки нападники заволоділи ними в сумі 18 000 гривень, а також належним йому мобільним телефоном. Після злочину його оглядав лікар і виявив синець на попереку, подряпину на голові, яких у нього до розбійного нападу не було.

22 травня 2019 року потерпілий ОСОБА_11 у ході проведеного з ним слідчого експерименту в його будинку АДРЕСА_2 детально відтворив обставини вчиненого щодо нього розбійного нападу, продемонструвавши місце нападу, спосіб проникнення співучасників у його житло шляхом вибиття вхідних дверей, обставини здійснення нападниками його примусового утримання, зв`язування, душіння рушником, нанесення йому ударів палицею та заволодіння належними йому грошима в сумі 18 000 гривень і мобільним телефоном, що підтверджується протоколом слідчого експерименту з додатком від 22 травня 2019 року (т.4 а.п.114-118).

Наведені вище докази узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що під час руху належним йому автомобілем «ВАЗ 21103», н.з. НОМЕР_1 (з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , особою ім`я ОСОБА_16 , та ОСОБА_17 ) до буднику ОСОБА_11 в смт Есмань Шосткинського р-ну Сумської обл. ОСОБА_18 у транспортному засобі зазначила, що в потерпілого повинно бути 300 000 гривень, а тому вони зайдуть і заберуть ці кошти. Увесь час вона в телефонному режимі в іншої особи дізнавалась місцезнаходження будинку потерпілого. Далі хтось із жінок наказав вимкнути телефони. У всіх його чотирьох співучасників із собою були рукавиці, шапки й хустки, у зв`язку з чим він та інші нападники розуміли, що вони їдуть вчиняти злочин.

Залишивши мобільні телефони в транспортному засобі, одягнувши рукавиці та закривши обличчя масками й хустками, вони всі вп`ятьох проникли в будинок ОСОБА_11 , де схопили потерпілого, примусово посадили на стілець, зв`язали йому руки та всі, окрім ОСОБА_19 , яка шукала гроші, утримували його. У ОСОБА_11 вимагали розповісти місцезнаходження грошей, ОСОБА_9 погрожувала потерпілому ножем, запитуючи про кошти, після чого на їх зауваження ОСОБА_9 припинила це. Вони шукали гроші в будинку, дворі, сараї та в момент коли він не перебував у будинку ОСОБА_18 знайшла кошти в сумі 18 000 гривень, якими вони разом із мобільним телефоном ОСОБА_11 заволоділи й залишили місце злочину.

У ході повернення з смт Есмань Шосткинського р-ну Сумської обл. йому було відраховано й передано частину грошей, якими вони заволоділи, та він викинув мобільний телефон потерпілого.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту з додатком від 25 травня 2019 року ОСОБА_10 наглядно продемонстрував зазначені вище обставини вжиття нападниками конспіративних заходів шляхом закриття їх облич масками й хусткою, вчинення ними розбійного нападу на ОСОБА_11 , зокрема, як безпосередньо ОСОБА_8 проникала з ними в будинок, утримувала потерпілого на стільці, щоб він не міг встати, заволодівала з ними майном потерпілого й залишала місце злочину, брала участь у розподілі грошових коштів останнього, а також показав на трасі «Київ-Глухів-Бачівськ» місце, де він викинув мобільний телефон ОСОБА_11 (т.4 а.п.177-183).

У вказаному вище місці (на ділянці дороги на відстані 100 м від 224 км траси Київ-Глухів-Бачівськ) 23 квітня 2019 року в ході огляду місця події й було виявлено та вилучено мобільний телефон, яким співучасники заволоділи в потерпілого, що підтверджується протоколом цієї слідчої дії з додатком (том 4 а. п. 184-186).

Свідок же ОСОБА_9 підтвердила показання свідка ОСОБА_10 у тому, що в салоні належного останньому автомобіля вона, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , особа ім`я ОСОБА_16 , та ОСОБА_18 їхали до будинку ОСОБА_11 у смт Есмань Шосткинського р-ну Сумської обл. з метою заволодіння його майном. ОСОБА_18 повідомила, що в ОСОБА_11 має бути приблизно 300 000 гривень, а ОСОБА_8 роздала співучасникам рукавиці. Коли доїхали до будинку ОСОБА_11 , то було вже темно, й зрозуміли, що тихо гроші в потерпілого вже неможливо забрати. Тому ОСОБА_8 ствердила, що ОСОБА_10 та особа на ім`я ОСОБА_16 виб`ють вхідні двері до будинку, після чого буде можливим заволодіти майном ОСОБА_11 . При цьому, попередньо співучасники обговорювали між собою, що у випадку неможливості викрадення майна необхідно буде застосувати силу до потерпілої особи (01 година 55 хвилина - 01 година 57 хвилина аудіозапису технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання місцевого суду від 09 червня 2022 року).

Також свідок ОСОБА_9 повідомила, що, вдягнувши на голови шапки-балаклави, по дорозі на яких вирізали дірки для очей, а ОСОБА_10 на обличчя зав`язавши хустку, вони всі вп`ятьох підійшли до будинку, після чого ОСОБА_10 та особа на ім`я ОСОБА_16 вибили вхідні двері, посадили потерпілого на стілець у кімнаті та зв`язали його. Вона ( ОСОБА_9 ) у потерпілого питала про гроші й погрожувала йому разом із ОСОБА_8 , яка, серед іншого, придушувала потерпілого, а ОСОБА_18 у цей час шукала кошти в житлі. Під час розбійного нападу вони заволоділи належними ОСОБА_11 грошовими коштами, які розділили між собою, та мобільним телефоном, щоб потерпілий не зміг швидко викликати допомогу.

22 й 28 травня 2019 року ОСОБА_9 у ході слідчих експериментів відтворила наведені вище обставини підготовки до розбійного нападу та його вчинення щодо ОСОБА_11 у співучасті, зокрема, з ОСОБА_8 , що підтверджується протоколом даної слідчої дії з додатком (т.5 а.п 88-103).

Свідок ОСОБА_14 підтвердила показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у тому, що в березні 2019 року їй декілька разів зателефонувала ОСОБА_18 та запитала як проїхати в смт Есмань Шосткинського р-ну Сумської обл., повідомивши, що телефонує з абонентського номера ОСОБА_8 . У подальшому ОСОБА_18 неодноразово погрожувала їй, щоб вона не повідомляла поліцію про вчинення розбійного нападу на ОСОБА_11 .

Аналізуючи викладені вище докази, колегія суддів уважає, що вони відповідають даним протоколу огляду місця події по АДРЕСА_2 від 30 березня 2019 року з додатками, якими зафіксовано порушену обстановку в будинку ОСОБА_11 після вчинення щодо нього розбою, виявлено в кімнаті стілець із примотаними до нього шнуром та дротом, рушник і пакет з нашаруваннями РБК (т.3 а.п.18-41).

Твердження сторони захисту щодо невстановлення відношення виявлених на рушнику потерпілого крапель крові до вчинення злочину є необгрунтованими.

З висновків судово-медичних (імунологічних) експертиз №421 від 08 травня 2019 року, №422 від 14 травня 2019 року, №№423-425 від 16 травня 2019 року, судових молекулярно-генетичних експертиз №10-1391 від 24 жовтня 2019 року, №10-1315 від 10 жовтня 2019 року, №10-1392 від 25 жовтня 2019 року вбачається, що на футболці потерпілого виявлені сліди крові, походження яких можливе від нього. Генетичні ознаки (ДНК-профіль) слідів крові на шнурі зовнішній поверхні пакета, рушнику, вилучених за місцем проживання ОСОБА_11 , збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого (т.3 а.п.82-83, 89-91, 99-109, 117-128, 194-204, т.9 а.п. 127-129, 132-134, 137-139).

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 засвідчив те, що під час нападу на нього він самостійно порізав палець на руці, коли намагався відвести ніж від шиї, та у зв`язку з цим не повідомляв про згаданий поріз експерту.

Таким чином, аргументи захисника про неналежність зазначених вище висновків експертиз з посиланням на те, що в потерпілого при огляді експертом не виявлено відкритих ран, не знайшли свого підтвердження.

Доводи ж захисника з приводу того, що ОСОБА_11 безпосередньо не вказав на ОСОБА_8 , як на особу, яка вчинила щодо нього злочин із застосуванням чи погрозою застосування насильства, є необґрунтованими з огляду на те, що під час розбійного нападу обличчя всіх нападників були приховані (закриті масками, хусткою). Натомість, потерпілий детально підтвердив обставини спільного заподіяння співучасниками йому тілесних ушкоджень та застосування до нього погроз насильством, небезпечним для життя та здоров`я. Участь же обвинуваченої у вчиненні злочину щодо ОСОБА_11 підтверджено наведеними вище доказами та самою ОСОБА_8 .

Висновками судово-медичних експертиз №47 від 02 травня 2019 року, №99 від 02 жовтня 2019 року встановлено, що в ході вчинення розбою нападники заподіяли ОСОБА_11 множинні гематоми спини, садна обличчя, які виникли від дії тупого предмету/тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею та класифікуються як легкі тілесні ушодження. Не виключається утворення тілесних ушкоджень від ударів руками, кулаками, ногами, палками, а продемонстровані потерпілим у ході слідчого експерименту обставини не суперечать його об`єктивним судово-медичним даним (т.4 а.п. 124-125, 144-146).

При цьому, згідно з даними довідки Глухівської ЦРЛ №168 від 09 квітня 2019 року, журналів реєстрації амбулаторних хворих, кримінальних травм приймального відділення та нещасних випадків невиробничого характеру Глухівської ЦРЛ ОСОБА_11 звернувся до приймального відділення лікарні 30 березня 2019 року о 09 годині щодо множинних гематом спини та саден обличчя. Також у ділянках лучезап`ясних суглобів малися сліди від зв`язування рук (т.4 а.п.126-139).

Отже, потерпілий після здійснення нападу фактично відразу звернувся до медичного закладу за допомогою, що виключає можливість отримання ним тілесних ушкоджень при інших обставинах та підтверджує показання ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_9 про заподіяння потерпілому ударів саме нападниками. Отже, доводи сторони захисту щодо сумнівів у нанесенні ОСОБА_11 тілесних ушкоджень саме 30 березня 2019 року позбавлені підстав.

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_11 є логічними, послідовними та підтверджуються викладеними вище показяннми свідків, письмовими доказами, а також відповідають об`єктивним судово-медичним даним, отриманим у ході проведення експертних досліджень, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає, а твердження сторони захисту про протилежне позбавлені підстав.

Окрім того, сама обвинувачена, хоча й у повному обсязі не визнала винуватість у вчиненому злочині по епізоду №1, однак підтвердила те, що ще в ході поїздки автомобілем ОСОБА_10 усвідомлювала, що вона разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 та особою на ім`я ОСОБА_16 їхали до будинку ОСОБА_11 з метою заволодіння майном останнього, після чого вони всі вп`ятьох проникли до цього будинку, примусово посадили на стілець потерпілого й заволоділи його грошовими коштами. Однак, показання ОСОБА_8 про відсутність змови на вчинення злочину щодо ОСОБА_11 , ненанесення йому тілесних ушкоджень, незастосування до нього погроз вчинення насильства, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, правильно оцінені критично судом першої інстанції як спосіб захисту ОСОБА_8 від пред`явленого обвинувачення, оскільки спростовуються сукупністю наведених вище взаємоузгоджених доказів.

Так, ч.3 ст.187 КК України передбачено відповідальність, зокрема, за розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Розбій як злочин проти власності - це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. У разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність, а також життя і здоров`я потерпілої особи.

Під нападом слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного чи психологічного насильства. Для таких дій характерні раптовість, агресивність і швидкоплинність. Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим.

Тому однією з характеризуючих ознак розбою слугує саме насильство чи погроза його застосування, метою яких є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність і спрямованість таких дій на подолання опору щодо особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою від грабежу.

Разом з тим, при грабежі, поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що в момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, однак він є незначним.

У ході розмежування грабежу та розбою визначальну роль має характер застосованого до потерпілого насильства або погрози, як способу заволодіння чужим майном. При розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я, а при грабежі така небезпека відсутня.

У свою чергу, вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього кримінального правопорушення декількома (двома і більше) суб`єктами кримінального правопорушення, які заздалегідь домовились про його спільне вчинення. Домовитись про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива й на стадії готування до кримінального правопорушення, а також у процесі замаху на кримінальне правопорушення.

Учасники вчинення кримінального правопорушення такою групою діють як співвиконавці. При цьому, можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, застосування погроз насильства заволодіння майном), спрямовану на досягнення єдиної мети. За змістом ч.2 ст.28 КК України домовленість стосується спільності вчинення кримінального правопорушення (узгодження об`єкта кримінального правопорушення, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій і т.д.) й може відбуватися в будь-якій формі: усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір, тощо.

З аналізу дій обвинуваченої в сукупності з викладеними вище доказами вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 та особа на ім`я ОСОБА_16 ще в ході руху до будинку ОСОБА_11 у транспортному засобі узгоджували й уточнювали обставини незаконного заволодіння майном потерпілого (місце проживання ОСОБА_11 , спосіб заволодіння його грошовими коштами та орієнтовну суму, заволодіти якою вони планували), здійснювали підготовку до вчинення злочину (заздалегідь одягли рукавички, закрили обличчя масками й хусткою з метою унеможливлення їх ідентифікації) та розглядали застосування сили щодо потерпілого у випадку неотримання від нього грошей. До будинку ОСОБА_11 співучасники проникли в нічний час доби, коли потерпілий спав, шляхом вибиття вхідних дверей, прив`язали його до стільця та відразу вимагали в нього надання грошових коштів. З метою подолання опору ОСОБА_11 , який спочатку на їх запитання не повідомляв місцезнаходження грошей, нападники погрожували йому застосуванням насильства, зокрема, вбивством, при цьому, на підтвердження реальності своїх намірів нанесли тілесні ушкодження ОСОБА_11 , душили його, демонстрували йому ніж, і погрожували застосуванням цього знаряддя злочину, продовжуючи вимагати гроші. За вказаних обставин погрози співучасників ОСОБА_11 сприймав реально, як об`єктивну загрозу своєму життю та здоров`ю, що відповідало обстановці на момент злочину. Подолавши в такий спосіб спротив потерпілого, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 та особа на ім`я ОСОБА_16 заволоділи належними потерпілому мобільним телефоном і грошовими коштами, які в процесі залишення місця злочину розподілили між собою.

Тобто нападники, як співвиконавці, діяли раптово, агресивно й динамічно з метою негайного заволодіння майном ОСОБА_11 насильницьким способом, що супроводжувалось посяганням на його життя та здоров`я. Водночас розбійний напад відбувався за умов, коли кожен зі співучасників мав змогу бачити та усвідомлювати дії іншого нападника, активно погоджувався з ними, підтримував і продовжував їх, а тому посилання сторони захисту на те, що співучасники сказали ОСОБА_9 покласти ножа жодним чином не спростовують сукупність наведених вище ознак, які є характерними саме для розбою, що продовжувався поки не відбулося досягнення запланованої мети - заволодіння майном потерпілого.

Таким чином, спосіб та обстановка вчинення співучасниками нападу на самотню особу похилого віку - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , й характер насильства, застосуванням якого вони погрожували потерпілому, що було небезпечним для життя та здоров`я останнього, свідчать про вчинення ними саме розбою. Дії нападників були заздалегідь узгодженими, підготовленими та спільними, охоплювалися єдиним умислом, тобто між ними була попередня домовленість на вчинення вказаного вище злочину, в той час як виконання співучасниками під час розбійного нападу різних дій не є підставою для перекваліфікації дій ОСОБА_8 на ч.3 ст.186 КК України. Діяння обвинуваченої були складовою частиною загальної діяльності із вчинення розбійного нападу, ОСОБА_8 виконала частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу.

Наведені вище обставини свідчать про наявність у діях обвинуваченої усіх ознак, як суб`єктивної, так і об`єктивної сторін складу злочину, за який її засуджено, через це надана місцевим судом правова оцінка її діям за ч.3 ст.187 КК України є правильною.

Також неспроможними колегія суддів уважає доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_8 по епізоду №2.

Визнаючи винуватою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України за цим епізодом, суд першої інстанції правильно виходив з того, що винуватість останньої підтверджується, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_9 , яка підтвердила те, що вона за вказівкою ОСОБА_8 повідомила їй про факт проживання в с. Підлипне Конотопського р-ну Сумської обл. самотньої ОСОБА_12 похилого віку, щодо якої можливо було вчинити корисливий злочин. У зв`язку з цим, вони із залученням ОСОБА_19 спланували заволодіння майном потерпілої та обговорювали між собою, що у випадку неможливості викрадення майна необхідно буде застосувати силу до потерпілої особи (01 година 55 хвилина - 01 година 57 хвилина аудіозапису технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання місцевого суду від 09 червня 2022 року). У квітні 2019 року зранку вона з ОСОБА_8 та ОСОБА_17 автомобілем, під керуванням ОСОБА_13 , якого знайшла обвинувачена, прибули в названий вище населений пункт з метою заволодіння майном потерпілої, при цьому, по дорозі ОСОБА_13 за вказівкою обвинуваченої придбав рукавиці. Однак, біля будинку ОСОБА_12 знаходилися сусіди, а хвіртка з вулиці була зачинена, у зв`язку з чим ОСОБА_8 зазначила, що приїдуть пізніше.

Цього ж дня приблизно о 12 годині вони повернулись у назване вище село, де ОСОБА_9 і ОСОБА_18 проникли на територію домолодіння ОСОБА_12 з городу, а ОСОБА_8 хотіла проникнути з вулиці, але хвіртка була зачинена. ОСОБА_18 зателефонувала в цей час ОСОБА_8 , яка повідомила, що залишиться на вулиці й буде спостерігати за обстановкою, щоб їх спільні дії не були помічені. Вона ( ОСОБА_9 ) та ОСОБА_18 заштовхали потерпілу в будинок, посадили на стілець і били її. ОСОБА_18 почала шукати гроші, після чого показала жестом, що ОСОБА_20 необхідно залякати. Тоді вона ( ОСОБА_9 ) на підвіконні взяла молоток і нанесла ним потерпілій удари по руках, голові, кричала ОСОБА_20 , що уб`є та заріже її. Вони заволоділи, зокрема, належними потерпілій золотими сережками з її вух, грошовими коштами, продуктами харчування (цибулею, цукром, яйцями, цукерками), тонометром та банківською картою, після чого ОСОБА_8 у телефонному режимі повідомила, що необхідно залишати будинок.

У ході злочину ОСОБА_8 була ввесь час на зв`язку через технологію «блютуз» з ОСОБА_17 і сприймала (чула) всі обставини вчиненого щодо ОСОБА_20 розбійного нападу, контролюючи в цей час обстановку на вулиці з метою заволодіння майном останньої.

Під час залишення місця злочину вони втрьох розподілили між собою майно, яким заволоділи, та затим поїхали до банку в м. Конотоп Сумської області, але не змогли підібрати пароль до картки потерпілої. Викрадені сережки здали в ломбард, а отримана квитанція про їх продаж і тонометр ОСОБА_20 залишились за місцем проживання ОСОБА_21 і були вилучені поліцією.

Таким чином, показаннями свідка ОСОБА_9 підтверджено те, що обвинувачена разом із нею та ОСОБА_17 приїздили до будинку ОСОБА_20 із метою заволодіння її майном, готувались до цього та обговорювали питання застосування сили до потерпілої особи у випадку наявності перешкод у заволодінні майном останньої, очікували найбільш сприятливий момент для нападу, спільно з розподілом ролей вчиняли розбійний напад на ОСОБА_20 за усвідомлення всіма співучасниками обставин вчинення саме даного злочину й надання конклюдентними діями згоди на його здійснення, після чого разом залишали місце нападу, розподіляли та збували майно, яким незаконно заволоділи.

17 вересня 2019 року в ході пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_9 упізнала ОСОБА_10 як особу, яка підвозила її з іншими нападниками до місця проживання ОСОБА_12 , що підтверджується протоколом даної слідчої дії з додатком (т.5 а.п.152-157).

Згідно з протоколом слідчого експерименту з додатком 22 травня 2019 року ОСОБА_9 відтворила наведені вище обставини підготовки до розбійного нападу та його вчинення щодо ОСОБА_22 у співучасті, зокрема, з ОСОБА_8 (т.5 а.п.88-96).

Свідок ОСОБА_13 підтвердив показання свідка ОСОБА_9 у тому, що він 16 квітня 2019 року приблизно о 05 годині на прохання ОСОБА_8 підвіз обвинувачену, ОСОБА_9 і ОСОБА_23 у с. Підлипне Конотопського р-ну Сумської обл., придбавши по дорозі на їх прохання декілька пар рукавиць. Співучасники відійшли від автомобіля та, повернувшись, наказали їхати звідси. Цього дня приблизно о 12 годині вони знову прибули на вказане вище місце, де всі троє співучасників вийшли з транспортного засобу та пішли до будинку. Через певний час повернулась ОСОБА_8 , але в машину не сіла, поки не повернулись її співучасники з пакетами, зокрема, з продуктами харчування (цибулею, яйцями та цукерками). Далі вони їздили до банкомату в м. Конотоп. За поїздку з ним розрахувалась обвинувачена, надавши йому 1 500 гривень, цибулю, яйця та цукерки.

Отже, показаннями свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_13 спростовуються твердження ОСОБА_8 про те, що в м. Конотоп Сумської обл. вона зустрічалася зі знайомою, була відсутньою приблизно годину та не знала чим займалися в даний час ОСОБА_9 і ОСОБА_24 . При цьому, обвинувачена не висловила своїх заперечень проти показань ОСОБА_13 , не заявляла, що в них неприязні стосунки чи він її обмовив, а на питання суду першої інстанції назвати прізвище цієї знайомої ОСОБА_8 зазначила, що його не знає.

Відповідно до протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 12 вересня 2019 року з додатком свідок ОСОБА_13 упізнав ОСОБА_9 як особу, яку спільно з ОСОБА_8 відвозив до місця проживання потерпілої (т.9 а.п.122-124).

21 травня 2019 року свідок ОСОБА_13 під час слідчих експериментів продемонстрував на місцевості, як він привозив ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_23 за місцем проживання ОСОБА_12 , а вони через певний час повертались до автомобіля із речами, якими заволоділи в потерпілої, що підтверджується даними протоколів цієї слідчої дії з додатками (т.9 а.п.10-18).

Тому з аналізу показань свідка ОСОБА_13 і даних за результатами проведених з ним слідчих дій також установлено, що саме за сприяння ОСОБА_8 вона разом зі співучасниками двічі прибувала на місце розбійного нападу, готувалась до нього та вчиняла його разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , не залишала місце злочину до повернення останніх і потім розраховувалась з ОСОБА_13 за надані послуги перевезення, що свідчить про її співучасть у вчиненні розбійного нападу щодо ОСОБА_12 .

Показання свідка ОСОБА_9 відповідають і показанням свідка ОСОБА_15 (сусідки ОСОБА_12 ), яка підтвердила те, що 16 квітня 2019 року ОСОБА_12 , за якою вона здійснює догляд, повідомила, що городами до її домоволодіння зайшли два нападники жіночої статі ( ОСОБА_9 та ОСОБА_18 ), зазначивши, що вони із соцстраху. Співучасники закрили двері й потягнули потерпілу в кімнату будинку, де почали шукати гроші, погрожували їй убивством при вимаганні коштів, при цьому, ОСОБА_9 наносила ОСОБА_12 удари молотком по руках і голові. Нападники заволоділи належними потерпілій, зокрема, грошовими коштами в сумі 6 000 гривень, апаратом для вимірювання тиску, відром та цукром.

Безпосередньо допитати потерпілу ОСОБА_12 під час судового розгляду не було можливим з поважних причин, так як за станом здоров`я вона не може приймати участь у судовому засіданні, що підтверджується довідкою лікарсько-консультаційної комісії КНП КМР «Конотопська ЦРЛ ім. Академіка М. Давидова» №1845 від 28 травня 2021 року (т.10 а п.2).

Разом з цим, у ході пред`явлення для впізнання потерпіла ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_9 як особу, яка 16 квітня 2019 року разом зі співучасниками вчинили щодо неї розбійний напад за місцем її проживання, що вбачається з протоколу даної слідчої дії з додатком (т.5 а.п.83-87).

Обставини цього нападу потерпіла ОСОБА_12 відтворила 10 липня 2019 року в ході слідчого експерименту, продемонструвавши: спосіб проникнення ОСОБА_9 та ОСОБА_19 у її житло, обставини нанесення співучасниками по її тілу (по руках та голові - дерев`яною частиною) ударів молотком зі здійсненням погроз; місця, з яких нападники заволоділи належним їй майном (у тому числі грошовими коштами, золотими сережками, мобільним телефоном, тонометром, продуктами харчування, банківською картою), що підтверджується протоколом слідчого експерименту з додатком (т.2 а.п.229-232).

При цьому, свідок ОСОБА_15 підтвердила те, що станом на час досудового розслідування ОСОБА_12 мала добру пам`ять і ясний розум, не страждала на склероз чи інші розлади психіки, у зв`язку з чим усі події оцінювала адекватно.

За змістом висновку судово-медичної експертизи №416 від 26 вересня 2019 року механізм спричинення тілесних ушкоджень, продемонстрований потерпілою ОСОБА_12 під час слідчого експерименту, частково співпадає з тілесними ушкодженнями, які в неї виявлено на час судово-медичного обстеження, а саме не співпадає в частині нанесення ударів у ділянку голови, оскільки під час огляду тілесних ушкоджень у даній ділянці не виявлено (т.3 а.п.6-13).

Зазначена вище часткова відповідність жодним чином не ставить під сумнів підтверджені й продемонстровані потерпілою обставини вчиненого щодо неї співучасниками розбійного нападу, оскільки факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 в голову підтвердили й свідок ОСОБА_9 , яка безпосередньо вчиняла напад, і свідок ОСОБА_15 . Таким чином, наведена у висновку експерта часткова відповідність обумовлена незазначенням у результатах огляду потерпілої всіх спричинених їй ударів з огляду на відсутність їх зовнішнього відображення, що узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що нанесення нею ударів ОСОБА_12 саме по голові було несильним, і даними за результатами проведеного з потерпілою слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_12 демонструвала, що такі удари заподіювались їй дерев`яною, а не металевою частиною молотка.

Водночас суд апеляційної інстанції констатує, що зважаючи на те, що в даному випадку декілька фізично здорових нападників з метою незаконного заволодіння майном, погрожуючи застосуванням насильства, здійснили напад на потерпілу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка вдома перебувала сама й у силу свого похилого віку фізично не здатна була чинити опір нападникам і протистояти насильству, об`єктивні підстави не довіряти їй, є відсутніми, при тому, що відтворені нею обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_15 .

Висновком же судово-медичної експертизи №133 від 20 травня 2019 року встановлено, що нападниками було завдано потерпілій не менше 7 ударів кулаками рук, взуттям та іншими предметами, чим спричинено їй тілесні ушкодження, які класифікуються як легкі (т.2 а.п.238-240).

Наведені вище докази узгоджуються з даними протоколу огляду місця події від 16 квітня 2019 року з додатками, в ході якого в будинку ОСОБА_12 по АДРЕСА_3 зафіксовано порушено обстановку, що є характерною для її утворення внаслідок швидкого відшукання речей у житлі без повернення їх на попереднє місцезнаходження, виявлено та вилучено відбитки пальців рук, сліди підошви взуття в будинку й на території біля нього (т.2 а.п.101-120, 227).

Сліди низу підошов взуття, виявлені в ході огляду місця події 16 квітня 2019 року, залишені взуттям з такими ж формою та розміром елементів підошви, їх малюнку, що й у жіночих кросівках чорного кольору, вилучених 21 травня 2019 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_25 , що підтверджується висновком експертизи №19/119/6-2/507е від 22 липня 2019 року та свідчить про перебування обвинуваченої в безпосередній близькості з домоволодінням ОСОБА_12 під час координування розбійного нападу (т.4 а.п.3-26).

Знаходження ОСОБА_8 на місці злочину зафіксовано й даними технічних носіїв з інформацією операторів мобільного зв`язку та протоколу їх огляду від 27 вересня 2019 року, за якими абонентський номер мобільного телефону обвинуваченої НОМЕР_5 (який відповідно до протоколів обшуку від 21 травня 2019 року й огляду речей від 21 вересня 2019 року був вилучений у неї в ході обшуку її житла (т.4 а.п.237-241, т.5 а.п.1-14)), реєструвався в зоні дії базових станцій с. Підлипне Конотопського р-ну Сумської обл. 16 квітня 2019 року, тобто в день розбійного нападу на ОСОБА_12 , яка проживає в цьому селі (т.9 а.п.19-81).

Далі згідно з протоколом обшуку від 21 травня 2019 року за місцем проживання ОСОБА_8 було відшукано й вилучено тонометр, якими заволоділи нападники, квитанцію з ломбарду, яку, як підтвердила свідок ОСОБА_9 , вони з обвинуваченою отримали внаслідок продажу належних ОСОБА_12 золотих сережок (т.4 а.п.237-241).

Цей тонометр потерпіла та свідок ОСОБА_15 упізнали, як такий, яким заволоділи співучасники при вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_12 , що підтверджується протоколами проведення названої слідчої дії з додатками від 28 травня 2019 року (т.2 а.п.201-208).

Отже, зазначені вище протоколи обшуку та пред`явлень для впізнання з додатками підтверджують вчинення обвинуваченою розбійного нападу на потерпілу у співучасті з ОСОБА_9 і ОСОБА_17 , розпорядження й володіння ОСОБА_8 незаконно отриманими речами ОСОБА_12 .

За змістом висновків товарознавчої експертизи від №19/119/11-1/94е від 03 травня 2019 року, №19/119/11-1/1417е від 10 липня 2019 року встановлено вартість цибулі, цукру, відра, друшляка, курячих яєць, мобільного телефону, золотих сережок, тонометру, якими нападники заволоділи в ОСОБА_12 , в розмірі 6 133 гривні 84 копійки (+ заволоділи коштами потерпілої на суму 6 000 гривень, а всього майном на загальну суму 12 133 гривні 84 копійки) (т.2 а.п.172-186, 187-197).

Окрім того, викладені вище докази підтверджуються даними протоколу про результати зняття з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) та оптичних дисків від 15 серпня 2019 року із зафіксованими телефонними розмовами ОСОБА_9 з матір`ю ОСОБА_26 , батьком ОСОБА_26 , з яких убачається, що її батьки відшкодували шкоду ОСОБА_12 , батько давав ОСОБА_9 поради не покривати співучасників, а ОСОБА_8 погрожувала ОСОБА_9 , щоб вона усю провину взяла на себе. Також наявні розмови ОСОБА_8 з особою на прізвище ОСОБА_27 , з яким вони обговорюють можливі версії свого захисту, зазначають, що співучасники дають показання, якими також викривають і їх у вчиненні розбійних нападів, у тому числі на ОСОБА_12 (т.9 а.п.95-96, 100-121).

Висновком судової експертизи звуко- та відеозапису №13/262СЕ-19 від 13 листопада 2019 року підтверджено те, що в ході згаданих вище телефонних розмов зафіксовані голоси належать саме ОСОБА_9 і ОСОБА_8 відповідно. Ознак монтажу не виявлено (т.5 а.п.176-177, 181-197).

Усупереч доводам захисника, зазначені вище обставини засвідчують те, що показання свідка ОСОБА_9 про участь ОСОБА_8 у вчиненні розбійних нападів узгоджуються з іншими наведеними вище доказами і підтверджуються ними, зокрема, показанням потерпілих, свідків, письмовими доказами за результатами проведення слідчих дій та експертних досліджень. Показання ОСОБА_9 послідовно неодноразово знаходили своє підтвердження в сукупності доказів по справі.

Що стосується посилань сторони захисту на неузгодженість показань потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_9 крізь призму аналізу їх показань, наданих під час досудового розслідування, то вони підлягають відхиленню, оскільки відповідно до ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Аналіз і використання при ухваленні остаточного рішення як доказів протоколів допитів осіб, отриманих під час досудового розслідування, суперечить вимогам процесуального закону.

Що стосується аргументів апеляційних скарг про те, що показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , зазначені у вироку, частково не відповідають показанням, які вони надавали в судовому засіданні місцевого суду, то вони є необґрунтованими.

Зміст технічних носіїв інформації, на яких зафіксовано судове провадження в першій судовій інстанції (засідання від 07 червня 2021 року, 20 січня, 09 червня 2022 року) засвідчує, що показання вказаних вище свідків викладено в оскарженому рішенні з достатньою повнотою, відображено сутнісну (змістовну) складову їх показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст.91 КПК України.

Між тим, положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини в кримінальному провадженні, що й було зроблено в досліджуваному випадку.

Даних, які би вказували на викладення у вироку показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 у спосіб, що є протилежним їх дійсному змісту, невідображення чи перекручування повідомлених ними істотних обставин, що могло вплинути на висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 чи правильність кваліфікації її дій, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.

Неспроможними є і доводи захисника про те, що в показаннях свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_15 відсутня доказова інформація, оскільки вказані свідки повідомили й підтвердили відомості щодо обставин вчинення ОСОБА_8 зі співучасниками розбійних нападів на ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , що належить до предмету доказування в даному провадженні.

Окрім того, суд апеляційної інстанції не погоджується з аргументами прокурора про безпідставне визнання першою судовою інстанцією недопустимим доказом протоколу про результати аудіо-, відео контролю місця (камери №5, розташованої в ІТТ №4 ГУНП в Сумській області, в якій утримувалась ОСОБА_9 ) з додатком від 26 лпиня 2019 року (т.9 а.п.83-85, 87-94).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці (зокрема, рішеннях «Балицький проти України», «Шабельник проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України») висловив позицію, що використання доказів, отриманих із порушенням права на мовчання та свободи від самовикриття, які лежать у основі поняття справедливого судового розгляду, є порушеннями загальновизнаних міжнародних стандартів.

Допит підозрюваного - це слідча дія, що провадиться шляхом опитування особи, яка має статус підозрюваного, з метою одержання даних щодо обставин, які стали підставою для її затримання або застосування запобіжного заходу, а також для отримання іншої інформації, що має доказове чи інше значення для кримінального провадження.

Положеннями ч.3 ст.224 КПК України визначено, що перед допитом встановлюється особа, роз`яснюються її права, а також порядок проведення допиту.

При цьому, кримінальним процесуальним законом унормовано, що в ході допиту підозрюваного в рамках кримінального провадження щодо особливо тяжких злочинів присутність захисника є обов`язковою.

Під час допиту підозрюваний може особисто розповісти про обставини, які стосуються предмета допиту, або давати відповіді на запитання слідчого чи захисника. У ході допиту слідчий з метою викриття підозрюваного і одержання правдивих показань та достовірної інформації може розпитувати останнього про дату, час, місце, обставини вчинення злочину, наявність співучасників та встановлювати інші обставини.

У свою чергу, негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт і методи проведення яких не підлягають розголошенню, спрямовані на збирання, перевірку чи дослідження фактичних даних у конкретному кримінальному провадженні, та які проводяться у разі крайньої необхідності, коли відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати іншим способом.

НСРД, які за визначенням законодавця, є видами втручання в приватне спілкування, мають характер обмеження широкого права - недоторканості особистого життя, забезпечення якого належить до принципів кримінального процесу.

Підстави для проведення негласних слідчих (розшукових) дій визначені у ст.246 КПК України.

Зі змісту вказаного вище аналізованого доказу вбачається, що в цьому випадку було не втручання в приватне спілкування, а фактично мав місце допит ОСОБА_9 у камері попереднього ув`язнення, оскільки між невідомою особою, названою А, та ОСОБА_9 велась не просто бесіда, а ця особа неодноразово, активно й послідовно нав`язувала ОСОБА_9 питання щодо обставин та причин затримання, вчинених розбійних нападів, її співучасників. Дії невстановленої особи були цілеспрямовано направлені виключно на отримання від ОСОБА_9 інформації, що належить до предмету докування в даній справі.

Отже, невідома особа з жіночим голосом фактично допитала ОСОБА_9 за відсутності факту будь-якого роз`яснення прав ОСОБА_9 , без участі захисника в кримінальному провадженні щодо особливо тяжкго злочину та складання відповідного протоколу, тобто з порушенням ст.6 п.п.1, 3 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст.63 Конституції України, ст.ст.18, 42, 104, 224 КПК України.

Більше того, невідома особа, яка фактично допитала ОСОБА_9 , не встановлена й суду першої та апеляційної інстанцій не було надано будь-яких документів на підтвердження її статусу, а саме, чи вона є особою, яка в камері перебувала за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, чи залегендованим свідком, чи працівником поліції.

Посилання прокурора на те, що дозвіл на проведення названих вище НСРД було надано слідчим суддею апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки судом установлено порушення не процедури санкціонування НСРД, а порядку її проведення, який здійснено всупереч процесуальному законодавству.

За таких обставин, висновок у вироку щодо визнання протоколу про результати аудіо-, відео контролю місця з додатком від 26 липня 2019 року недопустимим доказом ґрунтується на вимогах закону.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_8 , яка раніше вчинила розбій, нападу на ОСОБА_12 з метою заволодіння її майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у житло, що спростовує показання ОСОБА_8 і доводи апеляційної скарги про невинуватість останньої у вчиненні цього злочину.

Твердження захисника про наявність ексцесу виконавця за епізодом №2 не знайшли свого підтвердження, оскільки ексцес виконавця є особливою кримінально-правовою ситуацією, в якій поєднуються і співучасть у злочині, й поведінка особи, яка виходить за межі співучасті.

Між тим, відсутність такої ситуації відповідно до викладеної вище сукупності доказів підтверджується тим, що: в ході планування злочину співучасники, в тому числі ОСОБА_8 , попередньо обговорювали застосування сили до потерпілої особи у випадку виникнення перешкод у заволодінні майном останньої; саме ОСОБА_8 знайшла водія для перевезення її та співучасників до місця проживання ОСОБА_12 , куди вони прибули для заволодіння речами потерпілої; був наявним розподіл між співучасниками ролей, а саме обвинувачена згідно з відведеною їй роллю, зокрема, мала здійснювати контроль навколишньої обстановки біля домоволодіння ОСОБА_12 з тим, щоб їх спільні злочинні дії не були помічені; ОСОБА_8 у телефонному режимі усвідомлювала факт нанесення її співучасниками потерпілій тілесних ушкоджень і застосування до ОСОБА_12 погроз, небезпечних для життя та здоров`я потерпілої (в тому числі вбивством), у зв`язку з неотриманням грошей від останньої, своїми конклюдентними діями додатково надала згоду на заволодіння чужим майном в описаний спосіб, що не виходило за межі попередньої домовленості між нападниками про вчинення насильницького корисливого злочину; обвинувачена навпаки підтримала дії своїх співучасників, не залишила місце злочину, а здійснила координування поведінки останніх (повідомила в необхідний момент, що необхідно виходити з будинку), дочекалась їх, після чого вони спільно виїхали одним автомобілем і розподілили між собою майно ОСОБА_12 .

Тому злагодженість, послідовність і цілеспрямованість дій ОСОБА_8 , направлених на вчинення розбійного нападу, та попередня змова співучасників спростовують доводи сторони захисту й у цій частині.

Обвинувачена хоча і не вчиняла дій, які безпосередньо були спрямовані на погрози застосування насильства над потерпілою, нанесення їй тілесних ушкоджень, але, будучи об`єднаною єдиним умислом з іншими співвиконавцями розбійного нападу, направленого на заволодіння майном ОСОБА_12 , виконала частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу, а саме вчинила дії щодо: планування злочину; забезпечення умов його вчинення, вжиття для цього конспіративних заходив; координації дій співучасників у момент та після розбійного нападу на потерпілу в будинку; заволодіння та розпорядження майном ОСОБА_12 з іншими нападниками, яке було розділене між ними, що виключає ексцес виконавця і вказує на спільну участь усіх трьох співвиконавців у вчиненні розбійного нападу щодо потерпілої.

Доводи апелянтів, які зводяться до безпідставності затвердження судом першої інстанції угод про визнання винуватості щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , посилання на їх зміст крізь призму помилкової кваліфікації дій ОСОБА_8 , колегія суддів уважає неспроможними, оскільки питання правомірності укладення й затвердження угод щодо осіб в іншому провадженні не є предметом розгляду в даному провадженні щодо ОСОБА_8 . Більше того, того вироки Білопільського районного суду Сумської області на підставі угод щодо ОСОБА_10 (від 26 жовтня 2021 року) та ОСОБА_9 (від 22 грудня 2021 року) набрали законної сили та з передбачених КПК України підстав не оскаржувались (т.11 а.п.107-114).

Європейський суд з прав людини наголосив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угод.

Вироки на підставі угод щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_9 не мають будь-якого преюдиціального значення в кримінальних провадження щодо ОСОБА_8 . По-перше, КПК України не містить норми, яка би вказувала на преюдиціальне значення таких вироків для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб (ст.90 КПК України визначає лише преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів). По-друге, обставини вчинення злочину у вироку на підставі угоди не встановлюються на підставі повного та всебічного дослідження доказів у межах змагальної процедури за участю всіх фігурантів інкримінованого правопорушення, а набувають значення правової презумпції в силу визнання цих обставин сторонами угоди та затвердження її судом. По-третє, надання вироку на підставі угоди преюдиціального значення в кримінальному провадженні щодо інших осіб порушуватиме гарантії ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Так, відповідно до положень глави 35 КПК України, які складають зміст засади диспозитивності, у випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно - через укладення угоди про визнання винуватості, дії суду обмежується відповідним бажанням сторін.

Предметом судового розгляду в такому випадку виступають обставини вчиненого кримінального правопорушення в контексті їх обсягу та змісту, що визначені в угоді про визнання винуватості, а завдання суду в кримінальному провадженні на підставі угоди полягає в іншому - об`єктивно перевірити відповідність укладеної угоди про визнання винуватості вимогам закону, наявність підстав для твердження про винуватість обвинуваченого й затвердження угоди про визнання винуватості.

Отже, наведена у вироках на підставі угод кваліфікація дій ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не має жодного впливу на кваліфікацію діянь ОСОБА_8 , судовий розгляд кримінального провадження щодо якої здійснювався в загальному порядку та обставини вчиненого нею злочину установлювались на підставі оцінки сукупності доказів, а не в аспекті констатованих стороною обвинувачення обставин, які визнані сторонами провадження.

Проте, керуючись ч.2 ст.404 КПК України, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про обвинувачення ОСОБА_8 , у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, установив, що 2 епізоди кримінального правопорушення вона вчинила за попередньою змовою з ОСОБА_10 і ОСОБА_9 . Водночас матеріали кримінального провадження щодо останніх було виділено в окреме провадження (т.10 а.п.142-143, 231-232).

Наведена преюдиція щодо винуватості ОСОБА_10 і ОСОБА_9 за ч.3 ст.187 КК України в розглядуваному кримінальному провадженні входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів і суперечить передбаченим ст.7 КПК України загальним засадам кримінального провадження.

За таких обставин, вирок належить змінити, виключивши з нього означені вище посилання суду.

Окрім того, керуючись приписами ч.2 ст.404 КПК України, на думку суду апеляційної інстанції, необхідно уточнити вирок в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 , а саме, що за кваліфікуючою ознакою «вчинення розбою особою, яка раніше вчинила розбій» кваліфікуються дії обвинуваченої за епізодом №2, оскільки суд першої інстанції при наданні правової оцінки діянням обвинуваченої не розмежував названу ознаку, виклавши загальну формулу кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.187 КК України.

Разом з тим, таке виключення та уточнення не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, поза розумним сумнівом наведеною вище сукупністю доказів.

Так само безпідставними є твердження захисника з приводу того, що місцевий суд у порушення вимог закону не визначив вид співучасті ОСОБА_8 з посиланням на додаткові статті кримінального закону.

Частина 2 ст.28 КК України дає правову дефініцію вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб як такого, який спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь домовилися про спільне його вчинення. Ця норма визначає критерії диференціації групової кримінально-протиправної діяльності, а правила, за якими несуть кримінальну відповідальність співучасники, передбачено ст.29 КК України.

А в силу ч.1 ст.29 КК України виконавець (співвиконавець) підлягає кримінальній відповідальності за статтею Особливої частини КК України, яка передбачає вчинене ним кримінальне правопорушення.

Таким чином, аналіз цих норм кримінального закону свідчить про те, що дії ОСОБА_8 як співвиконавця не підлягають додатковій кваліфікації за ст.28 КК України, а вчинене обвинуваченою діяння в повному обсязі охоплюється диспозицією ч.3 ст.187 КК України, яка передбачає таку кваліфікуючу ознаку як вчинення розбою групою осіб за попередньою змовою.

Щодо доводів прокурора про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої за ч.4 ст.187 КК України за кваліфікуючою ознакою вчинення розбою організованою групою, то вони не знайшли свого підтвердження.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2015 року (справа №5-38кс14), наголошено, що за правилами кваліфікації злочинів, вчинених кількома особами, спочатку належить визначити форму спільної злочинної діяльності, потім давати юридичну оцінку ролі кожної особи у вчиненні даного злочину і, нарешті, умови та межі кримінальної відповідальності.

У разі вчинення злочину стійким об`єднанням необхідно обов`язково встановити факт існування такого об`єднання та визначити його вид як організованого. Суб`єкт кваліфікації повинен виходити за межі події злочину, поглиблюючись в юридичну природу розвитку та злочинної діяльності відповідного об`єднання.

Окремо доказується ставлення особи, дії якої оцінюються з позицій кримінального закону, до злочинного об`єднання. Ці дії кваліфікуються по-різному, залежно від того, є вона його учасником, чи ні.

При розгляді багатоепізодних справ про групове вчинення злочинів належить ретельно з`ясовувати розвиток (природу) спільної злочинної діяльності. Інколи злочини вчиняються: групою осіб; за попередньою змовою групою осіб; потім ця група набуває ознак організованої і продовжує вчиняти злочини уже в новій якості. Нарешті, така група може припинити своє існування, або ж, навпаки, декілька організованих груп об`єднуються в стійке ієрархічне об`єднання - злочинну організацію, яка так само як і організована група, озброюється і набуває ознак банди.

Вузловими моментами розвитку організованої групи є: 1) формування наміру сумісної злочинної діяльності; 2) розподіл ролей між членами об`єднання, з виділенням ролі його керівника (організатора); 3) запровадження практики планування злочинної діяльності; 4) підпорядкування всіх членів об`єднання єдиним правилам поведінки та вказівкам керівника; 5) стабілізація персонального складу групи. Організованою злочинною групою визнається стійке об`єднання трьох і більше осіб, створене з метою вчинення злочинів, в якому всі його учасники, підпорядковуючись єдиним правилам поведінки та розпорядженням керівника, здійснюють у відносно незмінному його складі згідно визначеного розподілу ролей за заздалегідь розробленим планом (програмою) свою діяльність.

За визначенням вчинення злочину організованою групою як окремої (складної) форми співучасті (сумісної злочинної діяльності), що міститься у ч.3 ст.28 КК України - злочин визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) злочинів, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Аналіз наведеного вище визначення дозволяє беззаперечно вивести наступні ознаки організованої групи. Перше, у складі групи має бути не менше трьох осіб. Друге, група становить собою стійке злочинне об`єднання. Третє, створення вказаного об`єднання переслідує мету вчинення певної множини злочинів. Четверте, злочинна діяльність групи має плановий характер. І, нарешті, ця діяльність здійснюється з розподілом функцій учасників групи, виділення яких пов`язане із вчиненням запланованих групою діянь.

Дії особи щодо утворення будь-якого стійкого злочинного об`єднання, в тому числі й організованої групи і керування нею, а також забезпечення її фінансування чи організації приховування її діяльності за своїм змістом є близькими до дій особи щодо організації вчинення конкретного злочину (злочинів), керування його (їх) підготовкою або вчиненням. Тому суд має в кожному випадку ретельно з`ясовувати дані щодо осіб, які вчиняють такі діяння, з тим, щоб не допускати їх змішування у правозастосуванні.

Елемент організованості є однією з обов`язкових (ключових) ознак складу злочинів, які вчиняються організованим злочинними об`єднаннями, через це в кожному випадку при розгляді кримінальних справ цієї категорії суд має ретельно досліджувати і не допускати змішування таких понять як «організація (утворення) злочинного об`єднання» з поняттям «організація вчинення злочину (злочинів)», який вчинюється учасниками (учасником) таких об`єднань.

Щодо такого трактування правової природи одного з видів стійкого злочинного об`єднання, яким є організована група, Верховний Суд України в п.4 постанови Пленуму від 23 грудня 2005 року «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» роз`яснив, що утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для заняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації злочину і включають підшукування співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складання плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об`єднання осіб для заняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

У п.9 цієї постанови Пленум Верховного Суду України наголосив, що організована група, на відміну від групи з попередньою змовою (без попередньої змови), утворюється не одномоментно, а впродовж тривалого часу.

Пленум Верховного Суду України, таким чином, чітко визначив природу організованої групи як такого злочинного об`єднання, що утворюється з метою спільної злочинної діяльності. Застосування терміну «стійке об`єднання», а також наведення переліку ряду важливих обставин, що характеризують організованість як злочинного об`єднання, так і його діяльності, дають підстави для висновку, що під злочинною діяльністю організованої групи слід розуміти тривалу сумісну злочинну діяльність, пов`язану швидше всього із вчиненням низки злочинів, та ще й з перспективою розвитку, що забезпечується членами цього об`єднання.

Варто враховувати те, що Пленум Верховного Суду України при розкриті змісту обставин вчинення злочину організованою групою виходить за межі, власне, злочинної діяльності і наводить ряд моментів, що відносяться безпосередньо до самого злочинного об`єднання («наявність організатора (керівника)», «наявність правил поведінки»), вказуючи напрямок дослідження даної обставини під час судового розгляду кримінальної справи.

Натомість, співучасть у злочині не є тотожним поняттям співучасті в злочинній діяльності, оскільки співучасть у злочині полягає у взаємодії співучасників, спрямованій лише на забезпечення злочинного результату, співучасть же у злочинній діяльності передбачає забезпечення не тільки злочинного результату, але й збереження самого об`єднання на майбутнє (як цілісного суб`єкта злочинної діяльності).

Наступна особливість дослідження складної форми співучасті полягає в необхідності виявлення обставин, які характеризують діяльність учасників злочинних об`єднань, не тільки безпосередньо пов`язану з виконанням об`єктивної сторони даного конкретного злочину, а й поза межами об`єктивної сторони.

Прокурором має бути наведено не тільки докази щодо конкретного злочину, вчиненого злочинним об`єднанням, але й щодо діяльності винних, безпосередньо пов`язаної з утворенням такого об`єднання (від ситуативних дій осіб, які мали наміри поєднати свої умисли щодо утворення злочинного об`єднання з метою вчинення конкретних злочинів, до цілком змістовних зв`язків цих осіб, які набувають по суті статусу учасників такого об`єднання, яке за своїми видовими характеристиками точно відповідає законодавчо визначеному його змісту).

Із хронології та послідовності діянь ОСОБА_21 з її співучасниками, установленої на підставі аналізу зазначеної вище сукупності доказів, у тому числі показань потерпілих і свідків, на які в цьому аспекті посилається сторона обвинувачення, висновується виключно те, що ОСОБА_8 : а) під впливом корисливого мотиву з метою заволодіння майном громадян залучала співучасників до вчинення конкретних спонтанних епізодів злочину (двох розбоїв); б) нарівні з іншими нападниками брала участь у підготовці та координації запланованих діянь; в) разом зі співучасниками безпосередньо виконувала частину об`єктивної сторони злочинів (дій виконавців).

Поєднання та оцінка наведених вище обставин у сукупності дає підстави для висновку, що діяння ОСОБА_8 , які передували вчиненню інкримінованих епізодів злочину, й ті, які свідчили про їх реалізацію, за своїми ознаками мають розцінюватись не як організація (утворення) стійкого злочинного об`єднання (організованої групи) і вчинення злочинів у складі саме такої (складної) форми співучасті, а як організація конкретних злочинів і їх вчинення за попередньою змовою групою осіб, тобто в менш простій формі співучасті.

Більше того, всупереч доводам прокурора, колегія суддів зазначає, що для визнання групи організованою недостатньо встановлення наміру однієї (декількох) особи/осіб займатися злочинною діяльністю, якими б широкомасштабними не були її/їх плани. Самі по собі наміри можуть свідчити лише про можливу перспективу розвитку групи, але не про рівень цього розвитку.

За змістом ч.3 ст.28 КК України злочин є справою організованого об`єднання лише в тому випадку, коли таке об`єднання утворено попередньо, звідси, має бути доведено, що вчиненню злочинів організованою групою передували дії щодо її утворення, на підтвердження чого прокурором доказів надано не було.

Так, конструктивною ознакою організованої групи, яка виділяє цю форму співучасті, є не попередня змова, а стійкість групи, тобто набуття нею таких внутрішніх механізмів, які убезпечують її існування, і спроможність протидіяти дезорганізуючим факторам (зовнішнім чи внутрішнім).

Стійкість злочинного об`єднання (організованої групи) не слід розуміти тільки як ступінь деталізації злочинного плану і розподілу обов`язків між учасниками об`єднання. Ці критерії не є свідченням стійкості, а, як правило, визначаються характером злочину, який готується.

Тому не наведено будь-яких фактичних даних стороною обвинувачення й на підтвердження стійкості групи осіб у складі з ОСОБА_8 .

Більше того, свідок ОСОБА_10 спростував той факт, що його до вчинення злочину залучила обвинувачена та визначила місце залишення автомобіля, коли вони приїхали на місце вчинення злочину. Він підтвердив, що поїхав вчиняти розбій за пропозицією особи на ім`я ОСОБА_16 . Обвинувачена ж ні про що його не просила, під час поїздки та безпосереднього здійснення злочину вона не керувала ним та іншими співучасниками.

Доказів про те, що до вчинення злочину ОСОБА_10 залучила особа на ім`я ОСОБА_16 за вказівкою ОСОБА_8 , стороною обвинувачення не представлено.

Свідок ОСОБА_9 у своїх показаннях не підтвердила, що розбої, які вона вчинила спільно з ОСОБА_8 та іншими особами, завчасно планувалися ними. Бажання їх здійснити виникали спонтанно. Так, пограбувати ОСОБА_11 запропонувала ОСОБА_18 , ОСОБА_12 - вона ( ОСОБА_9 ), бо про цю бабу дізналася від знайомих.

Прокурором не підтверджено й ознаки організованої групи у вигляді запровадження практики підпорядкування всіх членів групи єдиним правилам поведінки та вказівкам керівника.

А наведені стороною обвинувачення доводи про те, що деякі співучасники були знайомі між собою протягом певного часу та вчинили два аналогічних епізоди злочину, навіть з частковим розподілом функцій, є такими, що лише підтверджують попередню змову групи осіб, яка не є організованою, а її членів - як співвиконавців злочинів.

Таким чином, прокурором не доведено за фактичними обставинами цього провадження, що обвинувачена ОСОБА_8 разом зі співучасниками організували стійке об`єднання осіб для заняття злочинною діяльністю, що виключає можливість надання правової оцінки її діянь за ч.4 ст.187 КК України.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Санкцією ч.3 ст.187 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував обставини і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 двох епізодів кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

При цьому, високий ступінь суспільної небезпеки злочинної діяльності ОСОБА_8 та даних про її особу полягає в тому, що вона з корисливих мотивів учинила за попередньою змовою групою осіб два розбійних напади поспіль щодо самотніх осіб похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які в силу свого віку та стану здоров`я були нездатними захистити себе, що супроводжувалось знущанням над потерпілими та застосуванням до них погроз застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я останніх. Названі розбійні напади були агресивними, жорстокими та цинічними, про що свідчить також заволодіння обвинуваченою з іншими особами навіть продуктами харчування та побутовими речами ОСОБА_12 .

За матеріалами провадження ОСОБА_8 не судима (т.1 а.п.194), не працює, є членом фізкультурної громадської організації (т.1 а.п.92-93), волонтером, за місцем проживання характеризувалась, як позитивно, так і негативно (т.1 а.п.92, 196), вину визнала частково та не вживала заходів, спрямованих на компенсування заподіяної нею шкоди потерпілим особам.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в питанні обрання обвинуваченій заходу примусу поклались на розсуд суду (т.2 а.п.8, т.11 а.п.105, ).

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_21 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з призначенням їй додаткового покарання за особливо тяжкий корисливий злочин у вигляді конфіскації майна, яке є обов`язковим, що виключає можливість звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням. При цьому, оскільки обвинувачена вчинила особливо тяжкий злочин, за вчинення якого передбачено мінімальне основне покарання у вигляді позблавення волі на строк мінімум 7 років, тобто більше ніж на 5 років, то застосування до неї положень ст.75 КК України є неможливим.

З огляду ж на відсутність обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, підстав для обрання ОСОБА_8 заходу примусу на підставі ст.69 КК України також немає.

Призначене обвинуваченій у межах санкції ч.3 ст.187 КК України покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстави вважати його явно несправедливим унаслідок м`якості чи суворості відсутні.

Посилання сторони захисту на обране ОСОБА_10 в іншому провадженні покарання є необґрунтованими, оскільки інститут звільнення від відбування покарання, так і саме покарання є індивідуальним заходом примусу та призначається конкретній особі із врахуванням обставин та даних, що стосуються кожної особи персонально в конкретному кримінальному провадженні щодо неї. Таким чином реалізується принцип індивідуалізації покарання закріплений кримінально-правовими нормами, передбаченими ст.ст.65, 75 КК України.

Твердженння захисника про те, що суд першої інстанції в порушення вимог закону обрав обвинуваченій покарання одночасно за двома епізодами кримінального правопорушення, які не пов`язані між собою, також позбавлені підстав, оскільки за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК України, що не мають самостійної санкції, покарання не призначається (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання»).

Тому суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_8 покарання за двома епізодами розбою, а не за кожен із них окремо, оскільки на них поширюється дія однієї і тієї ж частини статі закону України про кримінальну відповідальність, а саме обидва епізоди відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Отже, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, оскільки наведені в них доводи не знайши свого підтвердження, а вирок місцевого суду - зміні в порядку ч.2 ст.404 КПК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

На підставі ч.2 ст.404 КПК України вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15 серпня 2022 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з наведеного у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, посилання на особи « ОСОБА_10 » та « ОСОБА_9 ».

Уважати в цій частині правильним твердження про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, за попередньою змовою «з особами 2 і 3, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження».

Уточнити вирок в частині кваліфікації дій ОСОБА_8 , а саме, що за кваліфікуючою ознакою «вчинення розбою особою, яка раніше вчинила розбій» кваліфікуються дії ОСОБА_8 за епізодом №2.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4