Провадження №11-кп/801/904/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 15 червня 2022 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000606,

за апеляційною скаргою заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Полянське, Савранського району, Одеської області, громадянина України, неодруженого, який офіційно непрацевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше судимий:

16.05.2000 Замостянським районним судом м. Вінниці за ст. 17 ч.1 ст. 81 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року виправних робіт з утриманням 20% заробітку в дохід держави;

- 02.07.2002 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 140, ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років 2 місяців позбавлення волі;

- 29.10.2003 Замостянським районним судом м. Вінниці за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі,

- 03.07.2008 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 1 ст. 187, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Звільненого з місць позбавлення волі 19.05.2010 в зв`язку з відбуттям покарання;

- 17.03.2011 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч.2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності в дохід держави. Звільненого з місць позбавлення волі 23.12.2016 в зв`язку з відбуттям покарання;

- 24.06.2019 Вінницьким апеляційним судом за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі. Звільненого з місць позбавлення волі 09.11.2020 в зв`язку з відбуттям покарання;

якого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України,

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

Призначено ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 263 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Також оскаржуваним вироком вирішено питання процесуальних витрат, арешту майна та долю речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу, у невстановлені дату та час, діючи умисно, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, придбав металевий ніж, що за своїм зовнішнім виглядом має ознаки холодної зброї, який в подальшому носив при собі без передбаченого законом дозволу.

Усвідомлюючи, що даний предмет являється холодною зброєю, а як наслідок - розуміючи неправомірність своїх дій, ОСОБА_7 добровільно не здав ніж до правоохоронних органів та почав носити його при собі без передбаченого законом дозволу, всупереч вимогам визначеним п. 21 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» та «Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями металевими снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України 16 червня 2020 року № 459 та «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2012 № 576.

В подальшому, 14.06.2022 року, приблизно о 19:35 год., ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку №59 по вулиці Соборній в м. Вінниці був зупинений працівниками Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, та на їх запитання про наявність при собі заборонених речей усвідомлюючи, що його дії спрямовані на незаконне носіння холодної зброї будуть викриті працівниками поліції, повідомив, що в рюкзаку, який у нього при собі, він зберігає металевий ніж.

В ході огляду місця події, в період часу з 20:10 год. по 20:15 год. 14.06.2022 року, навпроти будинку №59 по вулиці Соборній в м. Вінниці, в присутності двох понятих, ОСОБА_7 дістав з свого рюкзака, який знаходився на ньому, металевий предмет ззовні схожий на ніж, який в подальшому було вилучено та поміщено до спеціального пакету №НПУ СУ №PSP3115372.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-22/8587-ХЗ від 16.06.2022 року, предмет, вилучений 14.06.2022 року під час ОМП у ОСОБА_7 , являється холодною зброєю колюче-ріжучої дії. Даний предмет є багнетом магазинного карабіна системи Маузера зразку 1898/1935 pp. К98К (Німеччина), виготовлений заводським способом.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому діянні визнав в повному обсязі та щиро розкаявся.

З`ясувавши розуміння учасниками процесу змісту обставин, які не будуть досліджуватись, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, впевнившись у добровільності та істинності їх позиції, суд вважав обсяг доказів, що підлягають дослідженню, визначити допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що його характеризують, оскільки фактичні обставини справи ніким не оспорюються.

По суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 надав суду покази аналогічні обставинам викладеним в обвинувальному акті. Повідомивши суду, що в м. Вінниці, біля колектора, точної адреси не пам`ятає, знайшов металевий ніж типу багнет, який вирішив забрати з собою для того щоб продати його антикварам, а виручені кошти витратити на власні потреби, що в подальшому і зробив. Однак, через нетривалий проміжок часу, в м. Вінниці по вул. Соборній, його зупинили працівники поліції, які запитали чи є при ньому заборонені законом речі, на що він повідомив останнім, що в його рюкзаку знаходиться металевий ніж, який в подальшому добровільно видав. Обвинувачений додатково зазначив, що про вчинене жалкує, просив суд суворо його не карати.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 263 КК України, тобто, носіння іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі заступник керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію та доведеність вини ОСОБА_7 , а лише оскаржує вирок в частині призначення покарання, оскільки, на переконання прокурора,призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. З огляду на це, прокурор просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.263 КК України, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України, та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі. Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання на виконання вироку. Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про визнання пом`якшуючої покарання обставини - щире каяття. У решті вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 раніше був неодноразово судимий за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності. При цьому, судимості за попередніми вироками не зняті та не погашені.

Крім цього, ОСОБА_7 09.11.2020, звільнившись з місць позбавлення волі у зв`язку з закінченням строку відбування покарання, призначеного вироком Вінницького апеляційного суду від 24.06.2019, на шлях виправлення не став та через нетривалий проміжок часу вчинив новий умисний злочин, передбачений ч.2 ст.263 КК України, за що і був засуджений оскаржуваним вироком, тому щире каяття не може бути враховане, як пом`якшуюча покарання обставина, оскільки сам факт визнання вини з урахування особи обвинуваченого не може безумовно свідчити про це. На переконання прокурора, суд першої інстанції хоч у вироку вказав про наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочину, однак не врахував цю обставину при призначенні ОСОБА_7 покарання. При цьому, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, суд не звернув увагу на те, що відповідно до вимог ст.374 КПК України та роз`яснень, що містяться в п.29 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7, в резолютивній частині обвинувального вироку, з поміж іншого, суд ухвалює рішення про початок строку відбування покарання. Разом з тим, вказаного судом першої інстанції зроблено не було.

Пояснення учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 , просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просив залишити вирок суд першої інстанції без змін. Вказав, що ніж знайшов біля річки Південний Буг, ніж був вимащений болотом. Вказаний ніж він поклав до свого рюкзака для того, щоб занести до антиквара, дізнатися його ймовірну цінність та продати, оскільки в нього відсутні кошти, скрутне матеріальне становище. Після цього він пішов додому, однак недалеко від місця, де було знайдено ніж, приблизно через пів години його зупинили працівники поліції, які запитали чи є в нього заборонені предмети, на що він повідомив останнім, що в його рюкзаку є металевий ніж та видав його працівникам поліції. Також пояснив, що проживає вдвох із своїм 76-річним батьком, який потребує догляду, оскільки в нього онкологічне захворювання. Для того, щоб оплатити лікування батька вони продали легковий автомобіль, однак цих коштів недостатньо, тому він ще й неофіційно працює на будівництві церкви на Електромережі, саме там його знайшли працівники поліції, які виконували ухвалу про розшук.

Мотиви і висновки суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

За правилами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Статтею 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, правильно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.263 КК України. Вказаний висновок суду в апеляційній скарзі прокурором не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Так, відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Зокрема, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення значенні у ст.414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно із ст.75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано повністю. З огляду на це, колегія суддів не може погодитись з наведеними прокурором в апеляційній скарзі доводами про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зокрема, як убачається з вироку суду першої інстанції, він містить достатні мотиви прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Так, судом першої інстанції відповідно до ст.65 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та розміру покарання належним чином взято до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його фактичні обставини, дані про особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, характеристику квартального комітету «Словянка», вих. №369 від 21.06.2022 з якої убачається, що за час проживання скарг від сусідів, родичів, з органів внутрішніх справ на порушення громадського порядку, на неналежну поведінку ОСОБА_7 до КМ «Словянка» не надходило, довідку КНП «ЦТЗ «Соціотерапія», вих. №1289 від 21.06.2022 відповідно до якої ОСОБА_7 на даний час, на диспансерному наркологічному обліку у вказаній установі не перебуває, а також довідку КНП «ВОПНЛ ім. Ющенка», вих. №29/3187від 22.06.2022 відповідно до якої ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі не перебував та за медичною психіатричною допомогою не звертався.

Окрім цього, суд при призначенні покарання також узяв до уваги вимогу про судимість від 20.06.2022 з якої вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, востаннє: вироком Вінницького апеляційного суду від 06.03.2019 ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі. Звільнений з місць позбавлення волі 09.11.2020 в зв`язку з відбуттям покарання. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав наявність рецидиву злочинів, як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .

З урахуванням наведеного, а також конкретних обставин справи, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, особи обвинуваченого, позиції прокурора, який брав участь в суді першої інстанції та посилався на доцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому кримінального покарання з випробуванням, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що під час судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З таким висновком погоджується й колегія суддів, оскільки вважає, що обвинувачений не становить великої суспільної загрози, а його виправлення можливо досягти шляхом здійснення контролю за поведінкою під час іспитового строку.На переконання колегії судів, призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке належить відбувати реально, враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення та фактичні обставини кримінального провадження, не відповідатиме принципу співмірності та індивідуалізації, розумності та справедливості покарання, оскільки матиме на меті тільки кару.

До того ж, колегія суддів також зважає і на посткримінальну поведінку ОСОБА_7 , який більше року з дня вчинення кримінального правопорушення, до кримінальної відповідальності в інших кримінальних провадженнях не притягувався, відсутність вироків стосовно ОСОБА_7 , які набрали законної сили. Вказане свідчить про готовність обвинуваченого до стабільної самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві та лише підтверджує правильність висновку суду першої інстанції про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст.75, 76 КК України. Крім того, колегія суддів бере до уваги скрутне матеріальне становище обвинуваченого, а також те, що ОСОБА_7 неофіційно працює на будівництві церкви, проживає вдвох із своїм 76-річним батьком, якого доглядає, оскільки в нього онкологічне захворювання.

При цьому, колегія суддів не може не зауважити про те, що хоч і прокурор вищого рівня наділений правом подавати апеляційну скаргу та не залежить від позиції прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, стосовно призначення покарання. Разом з тим, така розбіжність у позиціях сторони обвинувачення, враховуючи фактичні обставини даного провадження, на переконання колегії суддів, не сприяє утвердженню того, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини та може свідчити про вибірковий підхід до розгляду кримінального провадження.

Окрім того, не підлягають задоволенню доводи прокурора про те, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття. Колегія суддів переконана, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах кримінального провадження з яких убачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження, погодився на спрощений порядок судового розгляду, давав чіткі та послідовні покази як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Зрештою, ухвалюючи рішення про застосовування положень ст. 75, ст. 76 КК України стосовно ОСОБА_7 ,. суд першої інстанції достатньо та переконливо обґрунтував його, навів обставин, на підставі яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання. Призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України не є занадто м`яким і явно несправедливим, оскільки відповідає особі обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та фактичним обставинам справи. Звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України у даному випадку не суперечить також і вимогам п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7.

Таким чином, колегія суддів переконана, що доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання внаслідок безпідставного застосування до нього положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Разом з тим, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду доводи прокурора про те, що судом при призначені покарання ОСОБА_7 не визначено початок строку відбування покарання. Так, вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою суд у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, ухвалює рішення і про початок строку відбування покарання. Окрім того, в п.29 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 також зазначено, що в резолютивній частині обвинувального вироку, з-поміж іншого, суд ухвалює рішення про початок строку відбування покарання.

Водночас, таких вимог кримінального процесуального закону та роз`яснень постанови ПВСУ Вінницький міський суд Вінницької області під час ухвалення вироку стосовно ОСОБА_9 не дотримався, оскільки, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, призначивши обвинуваченому покарання, суд першої інстанції початок строку відбування покарання не зазначив.

За наведених обставин, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для зміни вироку судом апеляційної інстанції у цій частині. У зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 зміні в частині визначення початку строку відбування покарання, який слід рахувати з моменту ухвалення вироку судом першої інстанції, тобто з 26 червня 2023 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2023 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст.263 КК України - змінити.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня ухвалення вироку, тобто з 26.06.2023.

У решті вирок залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4