Провадження №1-кп/127/1054/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження № 0001087 у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження № 0001087 у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити. Зазначив, що вжитими заходами не вдалось встановити особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Пунктом 1-1 частини другої статті 284 КПК регламентовано, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті. При цьому, пунктом 3-1 частини першої статті 284 КПК визначено, що кримінальне провадження закривається якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з абзацом 4 частини четвертої статті 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.

З матеріалів клопотання вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що невідома особа протягом невстановленого часу до 18.03.2018 здійснила підробку ідентифікаційного кузова автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21063», д.н. НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , користувачем якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вилучені 18.03.2018 у користувача по АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком експерта № 50 від 09.07.2018 ідентифікаційний номер кузова в значенні « НОМЕР_3 » автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2106», реєстраційний номер « НОМЕР_4 », змінювався в незаводських умовах.

Ідентифікаційний номер кузова автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2106», реєстраційний номер « НОМЕР_4 », змінювався шляхом вварювання частини номерної панелі з ідентифікаційним номером кузова в значенні « НОМЕР_3 » від автомобіля аналогічної марки та моделі. Встановити первинне значення ідентифікаційного номера кузова криміналістичними методами досліджень не представилось за можливе.

Крім того, згідно з висновком експерта № 232 від 31.05.2018 встановлено, що бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане на автомобіль «ВАЗ 21063», заповнене на ім`я ОСОБА_6 , відповідає зразкам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

У бланку свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане на автомобіль «ВАЗ 21063», заповнене на ім`я ОСОБА_6 , ознак внесення будь-яких змін (підчистка, додрукування, травлення, змивання) не виявлено.

За зазначеним фактом слідчий СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області 19.03.2018 вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001087, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 290 Кримінального кодексу України (далі - КК) та розпочате досудове розслідування.

Кримінальне правопорушення, передбачене статті 290 КК, відповідно до частини четвертої статті 12 КК, відноситься до кримінальних проступків.

Пунктом 2 частини першої статті 49 КК регламентовано, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі.

Згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні положення визначені і в частині четвертій статті 38 КПК, згідно з якою на орган досудового розслідування покладено обов`язок застосування всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування. Відповідальність за законність та своєчасність дій несе слідчий, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор.

Відповідно до приписів пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доведення зазначених обставин, як випливає з частини першої статті 92 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) Верховний Суд (далі -ВС) зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, норма частини третьої статті 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо закриття провадження.

Зі змісту клопотання прокурора випливає, що Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадження було опитано користувача автомобіля ОСОБА_5 , допитано в якості свідка ОСОБА_7 , проведено огляд місця події, приєднано речові докази, проведено криміналістичну експертизу (комплексне дослідження транспортних засобів), проведено судово-технічну експертизу документів, однак особу, яка вчинила кримінальне правопорушення досудовим розслідуванням не встановлено.

Крім того, згідно з наданими суду матеріалами у кримінальному провадженні будь-кому про підозру повідомлено не було, досудове розслідування жодного разу не зупинялось.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що під час здійснення досудового розслідування стороною обвинуваченого були вжиті належні, достатні та необхідні заходи, спрямовані на позитивне зобов`язання держави щодо розкриття кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що з дня вчинення кримінального правопорушення минуло більше 5 років, під час досудового розслідування здобути докази та встановити особу, винну у вчиненні кримінального правопорушення не вдалось, про підозру нікому не повідомлено, суд вважає, що є всі правові підстави для задоволення клопотання прокурора та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, частиною дев`ятою статті 100 КПК регламентовано, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому пунктом 5 зазначеної норми визначено, що гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Суд враховує висновок ВС, зроблений у постанові від 02.09.2019 у справі № 712/4407/17, відповідно до якого зміна ідентифікаційного номера кузова транспортного засобу позбавляє можливості ідентифікувати транспортний засіб як власність особи, експлуатація такого транспортного засобу на території України заборонена.

З огляду на викладене, враховуючи, що власник вилученого транспортного засобу встановлений не був, суд дійшов до переконання, що зазначений речовий доказ відповідно до приписів статті 100 КПК необхідно конфіскувати в дохід держави. Натомість свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яке також визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, суд вважає за доцільне залишити в матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 21.03.2018 на речові докази у кримінальному провадженні був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Керуючись статтями 314-316, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2018 за № 0001087 - закрити на підставі пункту 3-1 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Речові докази:

- автомобіль марки ВАЗ 2106, д.н. НОМЕР_1 , зеленого кольору, 1987 року випуску, з номером кузова НОМЕР_5 , - конфіскувати в дохід держави;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 , який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2018, - скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: