ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1511/23 Справа № 213/4167/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0000031 від 19.01.2021 року відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя Запорізької області, громадянки України, з повною середньою освітою, не працюючої, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України і призначено їй покарання у виді 5 (п`яти) років обмеження волі.

Ухвалено запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирішено питання щодо долі документів та матеріалів кримінального провадження №0000031.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дитину ОСОБА_10 . З цього моменту у ОСОБА_9 виникли встановлені законом обов`язки по догляду за дитиною.

Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитині повинно належати право на здоровий ріст і розвиток, належне харчування, житло; дитина повинна рости під відповідальністю своїх батьків у всякому випадку в атмосфері любові, морального і матеріального забезпечення; дитина повинна бути захищеною від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості та експлуатації; дитині, яка є неповносправною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан; найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту та навчання, і ця відповідальність лежить перш за все на її батьках.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.ст. 12, 26 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дітям з інвалідністю та дітям з вадами розумового або фізичного розвитку надається безоплатна спеціалізована медична, дефектологічна і психологічна допомога та здійснюється безоплатне протезування у відповідних державних і комунальних закладах охорони здоров`я, надається можливість отримати базову, професійно-технічну та вищу освіту, в тому числі в домашніх умовах.

Потерпіла ОСОБА_10 має вроджені захворювання: синдром Дауна, генетично детермінований нанізм, гіпоплазія щитовидної залози, гіпоплазія наднирників. Дитина ОСОБА_10 є інвалідом дитинства, у зв`язку з чим потребує особливого догляду та виховання. ОСОБА_10 з народження знаходилася під вихованням своєї матері ОСОБА_9 , яка в період часу з вересня 2005 року по 27 січня 2021, незважаючи на особливі потреби дитини, всупереч вимогам законодавства, недбало ставлячись до можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, умисно, злісно ухилялася від встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, а саме: не виконувала необхідні медичні рекомендації (лікування, реабілітації), не створила задовільні побутові умови життя дитини, від надання медичної допомоги дитині відмовлялася, не зважаючи на відповідні рекомендації лікарів, з дитиною не спілкувалася, не забезпечила розвиток її особистості, належне харчування, засобами гігієни, елементарним доглядом, що таким чином призвело до настання тяжких наслідків у вигляді отримання дитиною ОСОБА_10 набутих впродовж життя розладів здоров`я тяжкої білково-енергетичної недостатності (гіпотрофії), яка відноситься за ознакою небезпеки для життя до тяжких тілесних ушкоджень згідно п. 2.1.3 (о) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6, та глибокої розумової відсталості.

Крім того, встановлена затримка фізичного розвитку ОСОБА_10 , яка пов`язана з бездіяльністю матері ОСОБА_9 , а саме: відсутністю догляду за дитиною: відмова матері від медичної реабілітації та допомоги дитині, відсутність занять з психологом, логопедом та іншими спеціалістами, неналежний гігієнічний догляд, неправильне харчування дитини, - могли б призвести до смерті дитини.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікації її дій, вважає оскаржений вирок незаконним через невідповідність обраного судом обвинуваченій покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винної, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість. В обґрунтування зазначила, що судом невірно надано оцінку особі обвинуваченої, безпідставно враховано, що на її утриманні є дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не являється малолітньою, а також, що її було вилучено із сім`ї та поміщено до дитячої лікарні з подальшим зарахуванням до КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат ДОР» на повне державне забезпечення. Справа щодо позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав на момент розгляду кримінального провадження перебувала на розгляді в Інгулецькому районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Судом не враховано, що саме бездіяльність матері, а не наявність у потерпілої вроджених захворювань призвели до тяжких наслідків для дитини, а в подальшому, якби дитину не вилучили із сім`ї, бездіяльність матері могла б призвести до смерті дитини. Звертає увагу, що судом взято до уваги лише характеристику обвинуваченої з місця проживання та не надано оцінки показанням свідків працівників соціальних служб ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та сусідки ОСОБА_14 , а також іншим документам-відповідям з органів влади, актам обстеженням житлово-побутових умов.

Вважає необхідним при призначенні покарання врахувати відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставин, які обтяжують покарання, а також, що обвинувачена на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима, не працює, інвалідом не являється, тяжких захворювань не має, відношення обвинуваченої до скоєного, яка свою вину не визнавала ні в ході досудового розслідування, ні під час судового розгляду, у скоєному не розкаялась.

Просить скасувати вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.02.2023 року, яким засуджено ОСОБА_9 за ст. 166 КК України до 5 років обмеження волі та ухвалити новий, яким призначити покарання ОСОБА_9 за ст. 166 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Прокурор під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання обвинуваченій ОСОБА_9 та ухвалити новий, яким призначити покарання ОСОБА_9 за ст. 166 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

Обвинувачена ОСОБА_9 та її захисник адвокат ОСОБА_15 під час судового розгляду заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, наполягали, що вирок суду першої інстанції є законним та вмотивованим. ОСОБА_9 просила врахувати, що вона була жертвою обставин, а держава їй не надавала належного матеріального забезпечення на утримання дитини інваліда.

Від законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 КЗ «Криворізький дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної Ради» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченої, встановлені судом 1-ї інстанції, ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_9 покарання у виді обмеження волі, не в повній мірі врахував тяжкість злочину, обставини його вчинення та тяжкість наслідків.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про обрання виду та міри покарання, належним чином не врахував та не надав належної оцінки конкретним обставинам справи, ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі винної, обставинам його вчинення та тяжким наслідкам вчиненого кримінального правопорушення. Кримінальним Кодексом встановлено, що вчинення злочину, передбаченого ст. 166 КК України, карається обмеженням волі на строк від двох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Як зазначено в оскарженому вироку, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції врахував, що відповідно до ст. 12 КК України цей злочин є нетяжким, особу винної, яка на час вчинення кримінального правопорушення не працювала, не одружена, має малолітню дитину ОСОБА_10 щодо якої і вчинила дане кримінальне правопорушення, за місцем реєстрації характеризується посередньо, за медичною допомогою до лікарів нарколога та психіатра не зверталась, до кримінальної відповідальності притягається вперше, не визнала свою вину.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_9 , не встановлено.

Обставина, яка обтяжує їй покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю та, яка перебуває в безпорадному стані, страждає на психічний розлад, має вади розумового розвитку.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_9 , в числі іншого, виходив з того, що з п`яти встановлених у дитини ОСОБА_10 розладів здоров`я, три є вродженими і вина ОСОБА_9 стосується двох розладів здоров`я дитини, які були набуті за її життя через дії обвинуваченої. Тому суд вважав, що призначення покарання у виді позбавлення волі не буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої і обрав більш м`який вид покарання обмеження волі.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що хоча злочин, передбачений ст.166 КК України, відповідно до ст. 12 КК України хоча віднесено до категорії нетяжких, однак на думку апеляційного суду місцевий суд при вирішенні питання про обрання виду покарання фактично не врахував обставини вчинення злочину та його наслідки, тобто фактичні обставини, які розкривають суть ступіню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Саме бездіяльність матері ОСОБА_9 , як зазначено у висновку комісійної судово-медичної експертизи № 147 від 25 жовтня 2021 року, відмова матері від медичної реабілітації та допомоги дитині, відсутністю занять з психологом, логопедом та іншими спеціалістами, неналежним гігієнічним доглядом, неправильним харчуванням дитини, призвела до затримки фізичного розвитку та могла б призвести до смерті дитини (т. 2 а.с. 182-202).

В повній мірі не враховано судом першої інстанції, що за висновками тієї же експертизи поміж вроджених розладів здоров`я у дитини ОСОБА_10 (синдром Дауна, генетично детермінований нанізм, гіпоплазія щитовидної залози, гіпоплазія наднирників), встановлені набуті розлади здоров`я впродовж життя: тяжка білково-енергетична недостатність (гіпотрофія), глибока розумова відсталість, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями матері ОСОБА_9 .

Встановлені тяжкі наслідки поганого нагляду за дитиною (неправильне харчування дитини) призвели до тяжкої білково-енергетичної недостатності, що за висновком експерта № 147 від 25 жовтня 2021 року, можна розцінювати як ознаку небезпеки для життя, та за цим критерієм відповідає вимогам правил п. 2.1.3 (о) «Правил судово-медичного визначення ступення тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, тобто, відповідає розділу тяжких тілесних ушкоджень.

Належним чином судом першої інстанції не взято до уваги встановлені обставини про те, що протягом тривалого часу обвинувачена ОСОБА_9 вела асоціальний спосіб життя та не здійснювала належного догляду за малолітньою потерпілою донькою ОСОБА_16 , що сім`я ОСОБА_17 прибула до м. Кривого Рогу у 2011 році з м. Запоріжжя, де вже перебувала на обліку з приводу неналежного виконання матір`ю батьківських обов`язків, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_18 (доньки обвинуваченої), ОСОБА_11 та матеріалами справи (т. 2 а.с. 66-84).

Слушними є доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного акцентування судом в оскарженому вироку на вроджені захворювання потерпілої ОСОБА_10 , оскільки їх наявність або відсутність не впливає на ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою ОСОБА_9 злочину, а навпаки, через їх наявність потерпіла є інвалідом дитинства, у зв`язку з чим потребує особливого догляду та виховання, чого вона протягом тривалого часу не отримувала від обвинуваченої, як матері.

Стороною захисту стверджується, що не надання належного догляду обвинуваченою по відношенню до своєї малолітньої дитини інваліда дитинства ОСОБА_16 , сприяли: відсутність необхідних для цього коштів на проживання та маленькі виплати держави для утримання дитини з інвалідністю. Проте, на думку колегії суддів, такі чинники не знижують суспільної небезпечності вчиненого злочину по відношенню до малолітньої ОСОБА_16 . Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, обвинуваченій ОСОБА_9 неодноразово надавалась соціальна допомога, продукти харчування, направлення для реабілітації дитини, засоби для реабілітації дитини, направлення до центру зайнятості, однак заходів щодо працевлаштування обвинувачена не приймала, рекомендаціями лікарів нехтувала, що підтверджується показами свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , а також матеріалами провадження (т. 2 а.с. 9-14, 62-63).

З матеріалів провадження вбачається, що житлово-побутові умови, в яких перебувала малолітня інвалід дитинства ОСОБА_10 , не відповідали належним умовам: відсутнє місце для сну, одяг, предмети гігієни, продукти харчування тощо. За адресою проживання сім`ї відключено електропостачання та газопостачання, водопостачання відсутнє, наявні борги за житло, що також було встановлено у рішенні Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2021 року про відібрання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав (набрало законної сили 19.03.2021 року). Вказані обставини підтвердили і свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року у справі №213/481/22 (провадження № 2/213/837/22) ОСОБА_9 позбавлена батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отже на день ухвалення оскарженого вироку суду першої інстанції обвинувачена на своєму утриманні неповнолітніх не мала.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі взяті до уваги відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_9 , яка, посягаючи на основні принципи суспільної моралі у сфері виховання дітей, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, всупереч вимог Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 21 лютого 1990 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статті 51 Конституції України, статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 150 Сімейного кодексу України, які зобов`язують батьків виховувати дітей, піклуватися про їх здоров"я, фізичний духовний і моральний розвиток, наглядати за дитиною та убезпечувати її від різноманітних негативних чинників, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, злісно не виконала свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Обвинувачена як на час вчинення злочину, так і на теперішній час не займається суспільно-корисною роботою, тривалий час існувала за рахунок коштів, які держава виплачувала їй на утримання дитини-інваліда, і, в той же час, не використовувала ці кошти на належне утримання дитини. Свою вину у злісному невиконанні обов`язків по догляду за дитиною ОСОБА_9 як в суді 1-ї інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги не визнала, що вказує на відсутність усвідомлення злочинності своїх дій та каяття.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_9 судом першої інстанції вид покарання у виді обмеження волі ні є справедливим та таким, що відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, оскільки покарання у виді обмеження волі ОСОБА_9 не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством ступеню належної правової охорони найбільш соціально значимих цінностей, як життя і здоров`я малолітніх дітей, що забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що оскаржений вирок не містить переконливого обґрунтування того, що викладені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_9 при обранні їй покарання у виді обмеження волі. Цей вид покарання із врахуванням наведеного є надмірно м`яким. Тому колегія суддів вважає за необхідне, скасовуючи вирок в частині призначення покарання, обрати ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі.

При призначені міри цього покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу винної, яка раніше не судима, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, інвалідом не являється, тяжких захворювань не має, за місцем реєстрації характеризується посередньо, а також,відношення обвинуваченої ОСОБА_9 до скоєного, яка ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду свою вину не визнала, у скоєному не розкаялась, на час розгляду справи в суді позбавлена батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року у справі №213/481/22 (провадження № 2/213/837/22).

Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю та, яка перебуває в безпорадному стані, страждає на психічний розлад, має вади розумового розвитку.

З урахуванням наведеного та положень ст.ст. 50, 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що покарання ОСОБА_9 повинно бути призначене у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті 166 КК України не на максиманий строк. На думку колегії суддів, саме таке покарання буде законним та справедливим, оскільки повністю відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої і є необхідним та достатнім для її виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень, що матиме вплив на сприйняття суспільством належної правової охорони найбільш соціально значимих цінностей, як життя і здоров`я малолітніх дітей.

Наведені обставини, відповідно до положень ч. 2 ст. 409; ст.414; п. 2) ч. 1 ст. 420 КПК України, є підставами для часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування оскарженого вироку в частині призначення покарання ОСОБА_9 та ухвалення нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст. 404-409, 414, 418-420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задоволити.

Вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року відносно ОСОБА_9 в частині призначення покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирається.

Строк відбування покарання засудженій ОСОБА_9 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4