справа № 631/1258/23
провадження № 1-кп/631/171/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , вивчивши обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку разом із доданими до нього матеріалами й розглянувши в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 серпня 2023 року під № 0000091, щодо обвинувачення:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця села Сосонівка Нововодолазького району Харківської області,

громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 22.09.2009 року Нововодолазьким РВ ГУ МВС України в Харківській області),

ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 ,

із середньою освітою, холостого, без утриманців,

офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого,

який зареєстрований та фактично мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,-

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця села Сосонівка Нововодолазького району Харківської області,

громадянина України (паспорт з безконтактним електронним носієм

№ НОМЕР_3 , виданий 17.05.2023 року органом № 6343),

ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4 ,

із середньою освітою, холостого, без утриманців,

офіційно не працевлаштованого,

в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України не судимого,

який зареєстрований та фактично мешкає за адресою:

АДРЕСА_2 ;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,-

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

уродженця села Сосонівка Нововодолазького району Харківської області,

громадянина України (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 24.07.2002 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області),

ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_6 ,

із середньою освітою, холостого, без утриманців,

офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого,

який зареєстрований та фактично мешкає за адресою:

АДРЕСА_3 ;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України,-

в с т а н о в и в:

02 жовтня 2023 року під вхідним № 5318/23-вх до Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку, передбаченому статтями 291, 293, 301 та 302 Кримінального процесуального кодексу України, надійшов складений прокурором обвинувальний акт із доданими до нього документами разом із клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні та матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 серпня 2023 року під № 0000091, щодо вчинення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кримінального правопорушення у виді кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , кримінальних правопорушень, у виді кримінальних проступків, передбачених частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України (а. с. 208 - 209).

Зазначений обвинувальний акт щодо вчинення кримінальних проступків відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження зареєстровано під єдиним унікальним № 631/1258/23 (провадження № 1-кп/631/171/23) та передано на розгляд головуючого судді ОСОБА_1 (а. с. 210).

Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Вирішуючи питання щодо здійснення судового провадження у першій інстанції, судом встановлено, що прокурор Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 , якому згідно з приписами статей 36 і 37 Кримінального процесуального кодексу України на підставі постанови про призначення групи прокурорів, прийнятої 25.08.2023 року заступником керівника Харківської окружної прокуратури ОСОБА_6 надані відповідні повноваження процесуального керівника у цьому провадженні, надіслав обвинувальний акт разом із клопотанням про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні (а. с. 1 - 9, 35, 44).

Частиною 2 статті 381 кримінального процесуального кодифікованого закону України визначено, що якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта, суд розглядає його без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

При цьому, як передбачено частинами 1 і 3 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України, прокурор, встановивши під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий не заперечує проти такого розгляду, він до обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні додає їх відповідні письмові заяви та матеріали досудового розслідування.

Вивчаючи матеріали кримінального провадження, суд упевнився, що потерпілий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 29 вересня 2023 року надав прокуророві свою письмову згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомленням з обмеженням його права апеляційного оскарження згідно із частиною 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України, а також з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні, що викладено у формі відповідної заяви (а. с. 2, 28 - 33).

Також, суд переконався, що й підозрювані:

1)ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в присутності захисника ОСОБА_8 , що діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, у кримінальному провадженні стосовно якої відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням № 027-270007354 від 28.09.2023 року та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 1893, виданим 18.02.2015 року, склав письмову заяву щодо беззаперечного визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, згодою із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомленням з обмеженням права апеляційного оскарження відповідно до змісту частини 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України та наданням згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні (а. с. 20 21, 158 159, 160, 161);

2)ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в присутності захисника ОСОБА_8 , що діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, у кримінальному провадженні стосовно якої відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням № 027-270007352 від 28.09.2023 року та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 1893, виданим 18.02.2015 року, склав письмову заяву щодо беззаперечного визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, згодою із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомленням з обмеженням права апеляційного оскарження відповідно до змісту частини 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України та наданням згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні (а. с. 14 16, 177 178, 179, 180);

3)ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в присутності захисника ОСОБА_8 , що діє за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, у кримінальному провадженні стосовно якої відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням № 027-270007353 від 28.09.2023 року та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 1893, виданим 18.02.2015 року, склав письмову заяву щодо беззаперечного визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, згодою із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомленням з обмеженням права апеляційного оскарження відповідно до змісту частини 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України та наданням згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні (а. с. 17 19, 194 195, 196, 197).

Перевіркою матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 серпня 2023 року під № 0000091, щодо вчинення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кримінального правопорушення у виді кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, а також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , кримінальних правопорушень, у виді кримінального проступків, передбачених частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, та змісту обвинувального акта із доданими до нього документами, зокрема, письмовими заявами підозрюваних, засвідченими їх підписами та підписами їх захисника, доведене беззаперечне визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 своєї винуватості у інкримінованих їм органом дізнання кримінальних проступках за встановлених дізнанням обставин.

Також, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є особами, визначеними пунктом 14 статті 31 Кримінального процесуального кодексу України, а кримінальні правопорушення, у вчиненні яких вони обвинувачуються, не віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, тому згідно з приписами частини 1 статті 31 вказаного вище процесуального кодексу судочинство у цій справі слід здійснити професійним суддею місцевого загального суду одноособово.

За викладених обставин, у відсутність наявних перешкод для здійснення судового розгляду у п`ятиденний строк з дня отримання цього обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, з урахуванням приписів частини 7 статті 115 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає за можливе за результатами спрощеного провадження ухвалити вирок.

Отже, органом досудового розслідування встановлено та не оспорюється учасниками судового провадження, що 25 серпня 2023 року близько 00 годин 30 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 прийшли до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 ,- фактичним власником і користувачем якого є ОСОБА_7 , та у якому останній мешкає, з метою з`ясування стосунків. ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 почали стукати у хвіртку огорожі, щоб ОСОБА_7 вийшов до них на вулицю для обговорення раніше виниклих неприязних стосунків. Проте, ОСОБА_7 хвіртку не відчинив та на подвір`я не вийшов, й у ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виник раптовий протиправний умисел на порушення недоторканості житла ОСОБА_7 , тобто на незаконне проникнення на територію домоволодіння останнього. У вказаний час та у вказаному місці, маючи умисел, направлений на порушення конституційного права громадянина на недоторканість житла, діючи на ґрунті виниклого злочинного умислу, направленого на незаконне проникнення до житла та іншого володіння ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч чинному законодавству, без добровільної на те згоди власника домоволодіння, що розташоване за вищевказаною адресою, ОСОБА_3 , діючи умисно та незаконно, переліз через паркан, який слугує огорожею цього домоволодіння, відчинив хвіртку яка була зачинена на засов із середини, після чого на територію вказаного домоволодіння незаконно проникли ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_7 , останні почали вибивати вхідні двері будинку з метою проникнення до нього, та коли двері відчинилися, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , умисно, протиправно, без дозволу власника зайшли у коридор будинку, чим порушили право ОСОБА_7 на недоторканість житла, передбачене статтею 30 Конституції України.

Крім того, в цей же день близько 00 годин 40 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які разом з ОСОБА_2 незаконно проникли на територію домоволодіння ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ,- в результаті раніше виниклих неприязних стосунків по відношенню до останнього, виник протиправний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості. Так, коли ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вибили двері в будинку ОСОБА_7 , останній вибіг з будинку та почав тікати від правопорушників. В свою чергу ОСОБА_3 , наздогнавши ОСОБА_7 , збив його з ніг, реалізуючи свій протиправний умисел, з мотивів раніше виниклих неприязних стосунків по відношенню до ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки у вигляді спричинення невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого та бажаючи їх настання, з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, ставши над ОСОБА_7 , який лежав на землі, наніс йому не менше п`яти ударів правою взутою ногою по тулубу і кінцівкам. В цей час ОСОБА_4 сів на ОСОБА_7 , який лежав на землі на правому боці та закривався руками, зверху і теж почав наносити потерпілому удари кулаком правої руки по голові. В результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до висновку експерта № 12-14/127-НВ/23 від 25.08.2023 року у ОСОБА_7 виявлено травматичні набряки м`яких тканин, синці на голові, тулубі, лівій руці, які утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів з гладкою обмеженою контактною поверхнею за механізмом удар, можливо за 1 добу до огляду. За ступенем тяжкості встановлені тілесні ушкодження спричинили незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів, і за цією ознакою відповідно до підпунктів 2.3.2. «б» і 2.3.5. Правил судово-медичного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відповідно до висновку експерта № 12-14/137-НВ/23 12-14/127-НВ/23 від 25.09.2023 року за локалізацією та механізмом спричинення виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження відповідають тому способу утворення, на який він вказує в ході проведення слідчого експерименту за його участю.

Таким чином, своїми умисними діями 25.08.2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вчинили кримінальне правопорушення проти особистих прав і свобод ОСОБА_7 у виді порушення недоторканності житла та іншого володіння особи.

Крім того, своїми умисними діями 25.08.2023 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вчинили кримінальне правопорушення проти здоров`я ОСОБА_7 у виді умисних легких тілесних ушкоджень.

Тому всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час досудового розслідування у формі дізнання, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_2 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані як незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Призначаючи покарання ОСОБА_2 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_2 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, санкції частини 1 статті 162 цього ж кодексу, а також особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим дійсно вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається проступком.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення проступку, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_2 на момент вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення раніше не судимий (а. с. 102 зворот), холостий (а. с. 99 зворот), утриманців не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ не перебуває (а. с. 109 111), має постійне місце реєстрації (а. с. 99 зворот), за яким характеризується задовільно (а. с. 102), на обліку районного сектора з питань пробації не знаходиться (а. с. 104), перебував на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_8 , проте на цей час знятий з нього згідно з Наказом Міністерства оброни України № 684 від 20.12.2017 року (а. с. 71), у вчиненому щиро розкаявся.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_2 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_2 , щире каяття.

В силу приписів статті 67 Кримінального кодексу України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_2 , судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила кримінальний проступок, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на таке, а також ураховуючи санкцію проступку, що інкримінується ОСОБА_2 у провину, а також те, що він не є особою, перелік яких наведений у частині 3 статті 61 Кримінального кодексу України, суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції засудженого від суспільства шляхом тримання в кримінально-виконавчих установах відкритого типу в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці, а тому йому необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 162 Кримінального кодексу України, у виді обмеження волі а строк 1 рік, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Обговорюючи питання про призначення саме такого покарання, суд керується принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, відсутність в нього судимості, наявність постійного місця реєстрації, факт того, що він не працевлаштований, а тому не має постійного та стабільного заробітку, відсутність до нього претензій з боку потерпілого як матеріального, так і морального характеру, а також щире каяття винного, й вважає, що саме така міра покарання сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Також, призначаючи ОСОБА_2 покарання у виді обмеження волі, суд не знаходить підстав для застосування положень статей 69, 69-1, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Натомість, частиною 1 статті 75 Кримінального кодексу України регламентовано, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому, ураховуючи міру покарання, до якої у своїх міркуваннях дійшов суд, враховуючи особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому та на шлях вчинення кримінальних правопорушень встав вперше, характер та тяжкість вчиненого ним діяння, наявність у нього постійного місця мешкання, та відсутність претензій до нього з боку потерпілого, суд вважає, що його виправлення можливе без відбування покарання, а тому доходить висновку проте, що до ОСОБА_2 слід застосувати приписи статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Відтак, призначаючи обвинуваченому покарання та враховуючи тяжкість вчиненого, особу винного, фактичні обставини цієї справи, обставини, що пом`якшують та відсутність тих, що обтяжують йому покарання, а також доходячи до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне і достатнє для його виправлення покласти на нього обов`язки, передбачені частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого висновку, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

-постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18),- щодо застосування судом звільнення від відбування покарання, де суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 Кримінального кодексу України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування статті 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, і всі ці данні у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

-та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18),- щодо застосування до особи, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням всіх обов`язків, перелічених у пункту 2 частині 1 статті 76 Кримінального кодексу України, незважаючи на те, що на час ухвалення вироку винна особа ніде не працює й для можливості повідомити про зміну місця роботи (на що саме й наголошує зазначена норма матеріального права), вона спочатку повинна її отримати.

На думку суду все це відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час досудового розслідування у формі дізнання, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 162 і частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані як незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, а також умисне легке тілесне ушкодження, у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, санкції частини 1 статті 162 і частини 1 статті 125 цього ж кодексу, а також особливостей та обставин їх вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим дійсно вчинені кримінальні правопорушення, які кримінальним законом вважаються проступком.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення проступку, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України раніше не судимий (а. с. 140 зворот, 141 144, 212 213, 214), холостий, утриманців не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ не перебуває (а. с. 137 139), має постійне місце реєстрації (а. с. 128), за яким характеризується задовільно (а. с. 130), на обліку районного сектора з питань пробації не знаходиться (а. с. 132), перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 134), у вчиненому щиро розкаявся.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_3 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , щире каяття.

В силу приписів статті 67 Кримінального кодексу України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила кримінальний проступок, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення обвинуваченому покарання, керується принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчинених ним проступків, якими будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також поведінку під час та після вчинення злочинних дій, наявність постійного місця мешкання, проте відсутність стабільного місця роботи та заробітку, щире каяття винного, а також факт того, що потерпілий не висуває до обвинуваченого будь-яких претензій як морального, так і матеріального характеру, а також, що ОСОБА_3 не судимий в силу положень статті 89 Кримінального кодексу України.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також беручи до уваги санкції проступків, що закидаються йому у провину і те, що ОСОБА_3 не є особою, перелік яких наведений у частині 3 статті 56 та частині 3 статті 61 Кримінального кодексу України, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що його виправлення можливе шляхом виконання ним у вільний від роботи час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначать органи місцевого самоврядування, та без ізоляції засудженого від суспільства шляхом тримання в кримінально-виконавчих установах відкритого типу в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці, а тому йому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 162 та частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України (у виді обмеження волі та у виді громадських робіт), застосовуючи приписи частин 1 і 2 статті 70 цього ж кодексу, тобто за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень у виді обмеження волі на певний строк шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначаючись із принципом, що необхідно застосувати при призначенні покарання ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушень, та приходячи до висновку про можливість та необхідність застосування саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд крім іншого урахував також і кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності, а також тяжкість наслідків вчиненого.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе лише шляхом призначення йому за сукупністю проступків покарання у виді у виді обмеження волі на певний строк, який дорівнює 1 рік 6 місяців, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Також, призначаючи ОСОБА_3 покарання за сукупністю проступків у виді обмеження волі на певний строк, суд не знаходить підстав для застосування положень статті 69, 69-1, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Натомість, частиною 1 статті 75 Кримінального кодексу України регламентовано, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому, ураховуючи міру покарання, до якої у своїх міркуваннях дійшов суд, враховуючи особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому та не є раніше судимим в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України, характер та тяжкість вчинених ним діянь, наявність у нього постійного місця мешкання, та відсутність претензій до нього з боку потерпілого, суд вважає, що його виправлення можливе без відбування покарання, а тому доходить висновку проте, що до ОСОБА_3 слід застосувати приписи статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Відтак, призначаючи обвинуваченому покарання та враховуючи тяжкість вчиненого, особу винного, фактичні обставини цієї справи, обставини, що пом`якшують та відсутність тих, що обтяжують йому покарання, а також доходячи до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне і достатнє для його виправлення покласти на нього обов`язки, передбачені частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого висновку, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

-постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18),- щодо застосування судом звільнення від відбування покарання, де суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 Кримінального кодексу України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування статті 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, і всі ці данні у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

-та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18),- щодо застосування до особи, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням всіх обов`язків, перелічених у пункту 2 частині 1 статті 76 Кримінального кодексу України, незважаючи на те, що на час ухвалення вироку винна особа ніде не працює й для можливості повідомити про зміну місця роботи (на що саме й наголошує зазначена норма матеріального права), вона спочатку повинна її отримати.

На думку суду все це відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Окрім цього, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час досудового розслідування у формі дізнання, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 162 і частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані як незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, а також умисне легке тілесне ушкодження, у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, санкції частини 1 статті 162 і частини 1 статті 125 цього ж кодексу, а також особливостей та обставин їх вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим дійсно вчинені кримінальні правопорушення, які кримінальним законом вважаються проступком.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення проступку, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 на момент вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення раніше не судимий (а. с. 126 зворот), холостий (а. с. 114), утриманців не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ» НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ не перебуває (а. с. 123 125), має постійне місце реєстрації (а. с. 114), за яким характеризується задовільно (а. с. 116), на обліку районного сектора з питань пробації не знаходиться (а. с. 118), перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 120), у вчиненому щиро розкаявся.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_4 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та зазначено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена і у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), від якої до сих пір Верховний Суд не відступив, та яка роз`яснює, що наведені у частині 1 статті 66 Кримінального кодексу України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме:

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

- та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

За викладених обставин, в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , щире каяття.

В силу приписів статті 67 Кримінального кодексу України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила кримінальний проступок, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на таке суд, обговорюючи питання про призначення обвинуваченому покарання, керується принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який повністю визнав себе винуватим у вчиненому, мету, мотиви, обставини та характер вчинених ним проступків, якими будь-якої шкоди державним та громадським інтересам заподіяно не було, а також поведінку під час та після вчинення злочинних дій, наявність постійного місця мешкання, проте відсутність стабільного місця роботи та заробітку, щире каяття винного, а також факт того, що потерпілий не висуває до обвинуваченого будь-яких претензій як морального, так і матеріального характеру, а також, що ОСОБА_3 вчинив проступки вперше.

Усе наведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також беручи до уваги санкції проступків, що закидаються йому у провину і те, що ОСОБА_4 не є особою, перелік яких наведений у частині 3 статті 56 та частині 3 статті 61 Кримінального кодексу України, дозволяє суду зробити обґрунтований висновок про те, що його виправлення можливе шляхом виконання ним у вільний від роботи час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначать органи місцевого самоврядування, та без ізоляції засудженого від суспільства шляхом тримання в кримінально-виконавчих установах відкритого типу в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці, а тому йому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 162 та частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України (у виді обмеження волі та у виді громадських робіт), застосовуючи приписи частин 1 і 2 статті 70 цього ж кодексу, тобто за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень у виді обмеження волі на певний строк шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначаючись із принципом, що необхідно застосувати при призначенні покарання ОСОБА_4 за сукупністю кримінальних правопорушень, та приходячи до висновку про можливість та необхідність застосування саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд крім іншого урахував також і кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності, а також тяжкість наслідків вчиненого.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише шляхом призначення йому за сукупністю проступків покарання у виді у виді обмеження волі на певний строк, який дорівнює 1 рік 6 місяців, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Також, призначаючи ОСОБА_4 покарання за сукупністю проступків у виді обмеження волі на певний строк, суд не знаходить підстав для застосування положень статті 69, 69-1, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Натомість, частиною 1 статті 75 Кримінального кодексу України регламентовано, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому, ураховуючи міру покарання, до якої у своїх міркуваннях дійшов суд, враховуючи особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому та не є раніше судимим, характер та тяжкість вчинених ним діянь, наявність у нього постійного місця мешкання, та відсутність претензій до нього з боку потерпілого, суд вважає, що його виправлення можливе без відбування покарання, а тому доходить висновку проте, що до ОСОБА_4 слід застосувати приписи статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, так як саме це буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Відтак, призначаючи обвинуваченому покарання та враховуючи тяжкість вчиненого, особу винного, фактичні обставини цієї справи, обставини, що пом`якшують та відсутність тих, що обтяжують йому покарання, а також доходячи до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне і достатнє для його виправлення покласти на нього обов`язки, передбачені частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого висновку, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме:

-постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18),- щодо застосування судом звільнення від відбування покарання, де суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 Кримінального кодексу України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування статті 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, і всі ці данні у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

-та постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18),- щодо застосування до особи, яку звільняють від відбування покарання з випробуванням всіх обов`язків, перелічених у пункту 2 частині 1 статті 76 Кримінального кодексу України, незважаючи на те, що на час ухвалення вироку винна особа ніде не працює й для можливості повідомити про зміну місця роботи (на що саме й наголошує зазначена норма матеріального права), вона спочатку повинна її отримати.

На думку суду все це відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов поданий не був, речових доказів та процесуальних витрат не має, заходи забезпечення не застосовувались.

Крім того, суд не знаходить підстав задля обрання засудженим міри запобіжного заходу до набрання вироком законної сили з огляду на принцип диспозитивності процесу, так як жодна із сторін кримінального провадження не клопотала про це перед судом.

На підставі викладеного, керуючись статтею 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 17, 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; статтями 12, 50, 56, 61, 65 67, частиною 1 статті 125 і частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, що прийняті 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18), 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18) і 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18); постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятою 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18), а також статтею 31, пунктом 7 частини 9 статті 100, статтями 291, 293, 302, 349, 368 371, 372 376, 381, 382, 392, 393 395 і 532 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями), -

з а с у д и в:

ОСОБА_2 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

На підставі приписів частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_2 від відбування основного покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 (один) рік 6 (шість) місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_2 обчислювати з моменту проголошення вироку.

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 162 і частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:

- за частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі;

- за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України у виді 100 (сто) годин громадських робіт.

В силу приписів частини 1 та 2 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити до відбування ОСОБА_3 покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

На підставі приписів частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік 6 (шість) місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_3 обчислювати з моменту проголошення вироку.

ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 162 і частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:

- за частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі;

- за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України у виді 100 (сто) годин громадських робіт.

В силу приписів частини 1 та 2 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити до відбування ОСОБА_4 покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

На підставі приписів частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік 6 (шість) місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Копію цього судового рішення не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня отримання його копії, із застосуванням особливостей, викладених у частині 1 статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя ОСОБА_1