Провадження №1-кп/367/340/2024
УХВАЛА

Іменем України

26 грудня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області в складі колегії:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені Київської області клопотання прокурора Київської обласної прокуратури у кримінальному провадженні № 0000322 від 19.04.2022 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

встановив:

Ірпінським міським судом Київської області здійснюється судовий розгляд кримінальному провадженні № 0000322 від 19.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, в якому до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який ухвалами Ірпінського міського суду Київської області було продовжено, останній раз - до 06.01.2024 включно.

26.12.2023 у судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотаннями про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів без визначення розміру застави.

В обґрунтування необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, вважає, що існують ризики того, що останній може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

Зазначив, що усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, є підстави вважати, що ОСОБА_7 , підтримуючи російську агресію в Україні, може виїхати до російської федерації або на тимчасово окуповану територію та переховуватися від суду. Так, згідно з клопотанням обвинувачений ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення спілкувався з військовослужбовцями російської федерації, місце перебування яких на даний час не відомо, але до яких останній може звернутися за допомогою у перетині державного кордону з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Також, може чинити тиск на свідків, про місце проживання яких обвинувачений обізнаний, з метою схилити останніх до зміни наданих показань.

Окрім того, прокурор зазначає, що злочинна діяльність ОСОБА_7 була спрямована на вчинення злочину проти національної безпеки України, а тому, перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, продовжить вчиняти кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, або вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення. На думку прокурора, застава, особисте зобов`язання чи порука із покладенням відповідних обов`язків, не усунуть ризик тиску на свідків у кримінальному провадженні. Застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть цілодобового, також не забезпечить усунення існуючих ризиків, оскільки ОСОБА_7 матиме можливість контактувати зі свідками у кримінальному провадженні телефонним зв`язком.

При обговоренні клопотання прокурора захисник ОСОБА_6 заперечував проти його задоволення, посилаючись на необґрунтованість обвинувачення та недоведеність заявлених прокурором ризиків. Окрім того, вважав недоведеним наявність ризиків, які заявлені стороною обвинувачення. Зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 утримується в умовах Київського слідчого ізолятору 1 (один) рік та майже три місяці, за цей час жоден зі свідків не повідомив про тиск або ж залякування. Зокрема зазначив, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, на підтвердження чого посилався на ту обставину, що він має постійне місце проживання в м. Буча Київської області, де також проживають його мати та рідна сестра. Звернув увагу суду, що переміщення обвинуваченого через державний кордон під час воєнного стану є неможливим, оскільки в країні триває мобілізація. Також зазначив, що ОСОБА_7 не має наміру впливати на свідків, до того ж зазначив, що свідки, яких лишилося допитати у вказаному кримінальному провадженні, не можуть не підтвердити, не спростувати провину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, тому зазначений прокурором ризик вважає необґрунтованим. Окрім того, захисник вважав недоведеними стороною обвинувачення наявність ризику вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, оскільки ОСОБА_7 раніше не судимий. Посилаючись на вищевикладене, просив змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, із застосуванням засобів електронного контролю.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.

За таких обставин, вислухавши доводи учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Установлено, що обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2023 року було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, який спливає 06.01.2024.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

За змістом ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно із ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За правилами ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання про застосування запобіжного заходу повинно містити: 1) короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; 4) посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; 5) виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; 6) обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів; 7) обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно із ч. 5 ст. 199 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Так, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Суворість покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справи лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, при вирішені питання, чи було особу «обвинувачену в кримінальному правопорушенні» для цілей статті 6 Конвенції, необхідно виходити з таких трьох критеріїв: категорія даного провадження згідно з національним законодавством; суттєві характерні риси цього провадження; вид та суворість міри покарання, яке можу бути призначено заявникові. [«O. v. Norway», n. 33926].

«Законність» тримання під вартою з погляду національного закону не завжди є вирішальним чинником. Європейський суд з прав людини зазначає, що тримання під вартою протягом зазначеного періоду має відповідати меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка забороняє безпідставне позбавлення свободи. [«Гаважук проти України», п. 63654]; [«Мурукін проти України», п. 34]; [«Буряга проти України», п. 54655]; [«Фельдман проти України», п. 68656].

Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

З постанов Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012 убачається, що усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

У рішенні від 26.01.1993 у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Установлено, що ОСОБА_7 обвинувачується в добровільній участі громадянина України в збройних формуваннях держави-агресора, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, яке є особливо тяжким злочином проти основ національної безпеки України та за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Також, суд зауважує, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України інкримінований ОСОБА_7 злочин становить підвищену небезпеку для суспільства та держави в цілому.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ризик переховування ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та не зменшився, навіть з огляду на наявність у нього постійного місяця проживання, оскільки жодних доказів наявності у нього міцних соціальних зв`язків у місці проживання або будь-якому іншому місці суду надано не було, до того ж до затримання обвинувачений ніде не працював та не навчався, він не одружений, не має малолітніх та неповнолітніх дітей або інших осіб, які б перебували під його наглядом або на його утриманні. При цьому, заявляючи про те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки в місці свого проживання, стороною захисту не надано на підтвердження вказаних доводів жодного доказу.

Окрім того, на переконання суду не зменшився ризик незаконного впливу на свідків. До такого висновку суд дійшов у зв`язку з тим, що у вказаному кримінальному провадженні не допитано всіх свідків сторони обвинувачення, заявлені прокурором, зокрема, судом не допитано свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Суд також бере до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України не є особою, до якої не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, на переконання суду, прокурором доведено обставини того, що наявні ризики не зменшилися, а їх наявність виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Доводи сторони захисту не спростовують обґрунтованості необхідності та виправданості продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не підтверджені доказами, які не були враховані під час вирішення питання про застосування такого виду запобіжного заходу або продовження його строку дії.

Досліджуючи питання щодо застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, суд вважає, що такий захід не забезпечить виконання обвинуваченим, покладених на нього обов`язків, оскільки обставини, на які посилається захисник, не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

До того ж, враховуючи, що стороною захисту не надано переконливих та документально підтверджених даних, які б на теперішній час унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд приходить до висновку, що сукупність обставин, передбачених ст. 178 КПК України, а саме - тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, відомості, які характеризують особу обвинуваченого, та інтереси суспільства, які полягають у забезпеченні основ національної безпеки України, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи та свідчить, що на даний час продовження строку тримання під вартою обвинуваченому не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Окрім того, за правилами ч.ч. 6, 7 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. За клопотанням прокурора запобіжний захід може бути скасовано слідчим суддею, судом у випадках і в порядку, передбачених цим Кодексом.

Крім того, частина 4 ст. 183 КПК України передбачає чіткий перелік випадків, коли суд має право не визначати розмір застави, а саме, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи викладене, зважаючи на наявні ризики, що не зменшилися, та доведеність прокурором того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні, на продовження часу дії воєнного стану в Україні та обов`язок суду своїм рішенням забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів щодо національної безпеки України, з огляду на те, що ОСОБА_10 не є особою, до якої не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відсутність міцних соціальних зв`язків та утриманців, відсутність постійного місця роботи та навчання, суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо продовження відносно ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави.

За таких обставин, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а тому продовжує обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на строк 60 днів.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 197, 199, 331 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора - задовольнити.

Продовжити стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів.

Строк тримання під вартою ОСОБА_7 обчислювати з 26 грудня 2023 року до 23 лютого 2024 року включно.

Строк дії ухвали суду до 23 лютого 2024 року включно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою, - з дня отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3