Справа № 342/1296/23
Провадження № 1-кп/342/171/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні у залі суду міста Городенка Івано-Франківської області кримінальне провадження №0000722 від 29.08.2018 року про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чернятин Городенківського району Івано-Франківської області, проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, з вищою освітою, раніше несудимого,

який обвинувачується вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.4 ст.185 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3

захисник обвинуваченого ОСОБА_6

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 організував таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену за попередньою змовою групою осіб, поєднану з проникненням у житло у великих розмірах.

Так, з листопада 2016 року, працюючи на посаді заступника голови СВК ім.Т.Г.Шевченка у с.Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області, знаючи про реальні доходи свого безпосереднього керівника ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_3 вирішив організувати крадіжку грошей з квартири ОСОБА_7 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_3 , не бажаючи самостійно вчиняти крадіжку, вирішив підшукати спільників. З цією метою він зустрівся із своїм знайомим ОСОБА_8 , якого повідомив, що голова СВК ім.Т.Г.Шевченка у с.Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області у своїй квартирі у АДРЕСА_2 зберігає значну суму грошей та запропонував дані гроші викрасти. ОСОБА_8 на пропозицію ОСОБА_3 добровільно погодився, і маючи знайомства у кримінальному середовищі, порадив осіб, які можуть вчинити дану крадіжку. Після цього, через деякий час, ОСОБА_8 познайомив ОСОБА_3 із своїм знайомим ОСОБА_9 , якому ОСОБА_3 та ОСОБА_8 запропонували взяти участь у даній крадіжці, на що ОСОБА_9 добровільно погодився. У подальшому, протягом квітня-червня 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, переслідуючи корисливий мотив на особисте збагачення, попередньо вступивши в злочинну змову між собою, групою осіб, з метою таємного викрадення майна ОСОБА_7 , поєднаного з проникненням у житло, декілька разів зустрічалися у м.Івано-Франківську та Городенківському районі, де обговорювали план вчинення крадіжки з квартири ОСОБА_7 та вибирали сприятливі умови для вчинення даного злочину. Зокрема, у вказаний період ОСОБА_3 на власному автомобілі «Daewoo Matiz» із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прибули у с.Тишківці Городенківського району, де ОСОБА_3 вказав ОСОБА_9 місцезнаходження квартири ОСОБА_7 . З метою реалізації злочинного наміру, ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розподілили між собою ролі, тобто ОСОБА_3 повинен інформувати ОСОБА_8 та повідомляти, коли ОСОБА_7 та члени його сім`ї будуть відсутні за місцем проживання, а ОСОБА_9 повинен знайти безпосереднього виконавця даного злочину з метою відвернення від себе та інших учасників групи подальших можливих підозр. З цією метою ОСОБА_9 , маючи намір сприяти іншим учасникам групи у вчиненні крадіжки із будинку ОСОБА_7 , будучи впевненим, що його поради та вказівки будуть використані для вчинення крадіжки, у травні 2017 року залучив свого колишнього однокласника, раніше судимого за вчинення корисливих злочинів, ОСОБА_10 , якому запропонував взяти участь у спільному вчиненні крадіжки із будинку ОСОБА_7 , зокрема, виступити безпосереднім виконавцем даного злочину. ОСОБА_10 , переслідуючи корисливий мотив на особисте збагачення, з відома та згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , вступив у злочинну змову із ОСОБА_9 та погодився на його пропозицію таємне викрадення майна ОСОБА_7 , поєднане з проникненням у житло. Крім цього, ОСОБА_3 , з метою встановлення приблизного місця зберігання грошових коштів, та полегшення вчинення злочину безпосередньому виконавцю ОСОБА_10 , прийшов до квартири ОСОБА_7 та позичив у борг грошові кошти у сумі 2000 доларів США. 12-13 липня ОСОБА_3 , перебуваючи на робочому місці, дізнався, що в ніч на 16 липня 2017 року ОСОБА_7 та члени його сім`ї їдуть на весілля до м.Львова та будуть відсутні вдома, про що по мобільному телефону сповістив ОСОБА_8 , який перебував за межами України, у Республіці Чехія, а той в свою чергу повідомив по мобільному телефону ОСОБА_9 ОСОБА_9 , перебуваючи за межами України, у Республіці Польща, 15 липня 2017 року о 18.34 год по мобільному телефону передав інформацію про відсутність ОСОБА_7 та його сім`ї по місцю проживання ОСОБА_10 та запропонував останньому вчинити крадіжку із будинку ОСОБА_7 вночі 16.07.2023. 15 липня 2017 року ОСОБА_10 , керуючись порадами ОСОБА_9 , з метою вчинення крадіжки з квартири ОСОБА_7 , прибув у с.Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області. Вночі 16.07.2017 року ОСОБА_10 , виконуючи роль безпосереднього виконавця злочину, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, підійшов до будинку АДРЕСА_3 , де з метою таємного викрадення майна ОСОБА_7 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом віджиму метало пластикового вікна, проник у приміщення квартири АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_7 , звідки таємно викрав полотняну сумку чорного кольору вартістю 100 грн з грошима в сумі 8150 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 211639,20 гривень, та 4000 євро, що згідно курсу НБУ становить 118592 гривень, а також грошові кошти в сумі 12000 гривень, золоті сережки у формі грона винограду вагою 3 гр, 585 проби вартістю 4500 грн, золотий жіночий перстень з зигзагоподібними полосами вагою 2 гр 585 проби вартістю 3200 грн, жіночий перстень вагою 3 гр 585 проби вартістю 4300 гривень, золотий ланцюжок із кулоном у вигляді Божої Матері загальною вагою 10 гр 585 проби загальною вартістю 13000 грн, чоловічий золотий перстень вагою 5 гр 585 проби вартістю 6100 грн та чоловічий золотий перстень із камінчиком білого кольору вагою 6 гр 585 проби вартістю 7000 грн, а всього майна на загальну суму 380 331,20 гривень. Після вчинення злочину ОСОБА_10 з викраденими грошима та золотими виробами покинув приміщення будинку ОСОБА_7 , та якими в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.27 ч.4 ст.185 КК України.

Прокурор у судовому засіданні висловив думку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Просив визнати обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.4 ст.185 КК України України, та, враховуючи щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування ним шкоди, відсутність обтяжуючих обставин, позитивну характеристику, із врахуванням того, що ОСОБА_3 раніше несудимий, позицію потерпілих, із застосуванням ст.69 КК України, призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 6000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 102 000 гривень.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вважав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Свою вину у вчиненому визнав повністю, вказавши, що погоджується зі всіма їх обставинами, як це зазначено в обвинувальному акті, пояснивши, зокрема, що працював на посаді заступника голови СВК ім.Т.Г.Шевченка у с.Тишківці Городенківського району Івано-Франківської області та вирішив організувати крадіжку грошей з квартири ОСОБА_7 , для чого підшукав спільника ОСОБА_8 , який погодився на його пропозицію та порадив осіб, які можуть безпосередньо вчинити дану крадіжку, зокрема, ОСОБА_9 . Пізніше вони неодноразово зустрічалися для обговорення вчинення крадіжки з квартири ОСОБА_7 , розподіливши між собою ролі: ОСОБА_3 повинен був інформувати ОСОБА_8 та повідомляти, коли ОСОБА_7 та члени його сім`ї будуть відсутні за місцем проживання, а ОСОБА_9 повинен був знайти безпосереднього виконавця крадіжки. ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_10 виконати даний злочин, на що останній погодився. ОСОБА_3 дізнався, що в ніч на 16 липня 2017 року ОСОБА_7 , та члени його сім`ї їдуть на весілля до м.Львова та будуть відсутні вдома, про що сповістив ОСОБА_8 , а той повідомив ОСОБА_9 . Останній передав інформацію про відсутність ОСОБА_7 та його сім`ї по місцю проживання ОСОБА_10 . Вночі 16.07.2017 року ОСОБА_10 проник у приміщення квартири АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_7 , звідки таємно викрав сумку з грошима та золотими прикрасами на загальну суму 380 331,20 гривень.

Обвинувачений пояснити причин свого вчинку не зміг. Зазначив, що після вчинення злочину ОСОБА_9 зник та вони більше не бачились. Повідомив суду, що через певний час після вчинення крадіжки, через докори сумління, пішов до відділення поліції та заявив про вчинений ним злочин, після чого його відпустили та він безперешкодно виїхав за межі України. З 12 жовтня 2017 року до 19 квітня 2023 перебував за межами України; його було затримано у Республіці Польща у квітні 2023 року та повернуто до України. Підтвердив, що самостійно відшкодував потерпілим завдану майнову шкоду у розмірі 10 000 доларів, яку сплатив готівкою. Просив суворо не карати. Також просив внесену за нього заставу скерувати на рахунок ІНФОРМАЦІЯ_2 для потреб військової частини НОМЕР_1 .

Захисник обвинуваченого вважала недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Просила обвинуваченого суворо не карати. Звернула увагу, що з часу вчинення кримінального правопорушення, яке вчинив обвинувачений, минув тривалий час, більше кримінальних правопорушень він не вчиняв, щиро розкаюється у вчиненому, визнав вину, активно сприяв розкриттю злочину, послідовно і добровільно розповідаючи про всі обставини вчинення злочину, відшкодував завдану шкоду повністю, думку потерпілих, міцні соціальні зв`язки, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, та із врахуванням ст.69 КК України призначити йому інше покарання, ніж передбачене санкцією статті, у виді штрафу, звернути заставу на рахунок ІНФОРМАЦІЯ_2 для потреб військової частини НОМЕР_1 .

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися, у поданих 21.11.2023 у підготовчому засіданні заявах зазначили, що претензій до обвинуваченого не мають, матеріальну шкоду їм відшкодовано, просять обвинуваченого суворо не карати.

Враховуючи, що потерпілі повідомлені належним чином про розгляд справи у суді, проте не виявили бажання брати участь у судовому засіданні, подавши про це відповідні заяви, за відсутності заперечень інших учасників кримінального провадження, суд продовжив розгляд справи за відсутності вказаних осіб.

Згідно ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Суд зазначає, що незважаючи на те, що розгляд справи здійснюється у порядку ч.3 ст.349 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_3 щодо повного визнання вини у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення за ч.3 ст. 27 ч.4 ст.185 КК України, те, що він не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, які вказані в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів у справі, розуміє неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, у суду не має сумнівів в добровільності та правдивості його позиції, вислухавши думку інших учасників судового провадження, які не заперечували щодо розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України дослідження доказів відносно фактичних обставин справи визнано судом недоцільним, у зв`язку з чим суд обмежив їх дослідження допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Суд, вислухавши учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні за обставин, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю і його дії вірно кваліфіковано за ч.3 ст. 27 ч.4 ст.185 КК України як організація таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло у великих розмірах.

Кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину; за вчинення злочину, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України (у редакції на час вчинення злочину), передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду, про що зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 року у справі № 716/1224/19.

Відповідно до ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Суд враховує, що згідно матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 по місцю проживання характеризується позитивно, має постійне місце проживання, оскільки працював за межами України та має грошові заощадження, не перебуває на диспансерному обліку у наркологічному та психіатричному кабінетах Городенківської БЛІЛ, має на утриманні неповнолітню дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу 29.08.2020 у м.Нью-Йорк, США, що свідчить на користь міцних соціальних зв`язків.

Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому кримінальному правопорушенні є щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Згідно з досудовою доповіддю Коломийського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області ризик повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб середній; орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе та він не становить високої небезпеки для суспільства чи окремих осіб.

Щодо щирого каяття обвинуваченого суд вважає доцільним зауважити, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Під час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_3 висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та засудив свою поведінку. Суд вважає, що повідомлення орану поліції про вчинений ним злочин та повне відшкодування потерпілим шкоди свідчить на користь щирого каяття обвинуваченого.

При призначенні покарання ОСОБА_3 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує вищенаведене, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Суд вважає конкретні обставини вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч.3 ст.27 ч.4 ст.185 КК України, а саме поведінка обвинуваченого після вчинення ним злочину, який з`явився до органу поліції із заявою про вчинення ним злочину, повністю відшкодував потерпілим матеріальну шкоду, вибачився перед ними за свій вчинок, критичне ставлення до вчиненого ним діяння, думка потерпілих про непризначення обвинуваченому покарання пов`язаного з позбавленням волі, тривалий час, що минув з часу вчинення злочину та невчинення протягом цього часу інших кримінальних правопорушень, з врахуванням наведених вище пом`якшуючих покарання обставин, є такими, що призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_3 діяння.

У постанові від 10 червня 2020 року (справа № 161/7253/18) Верховний Суд вказав, що покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, зважає на можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства.

Отже, з врахуванням норми ч.1 ст. 69 КК України, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити більш м`яке покарання, не зазначене у санкції ч.4 ст.185 КК України, у виді штрафу у розмірі 6000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 102 000 гривень.

Відповідно до абз.4 п.2 Постанови, призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

Згідно ч. 1 ст. 53 КК України, штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 53 КК України, розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

На переконання суду саме таке покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України є пропорційним, адекватним, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_3 злочину і даними про його особу, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення.

Крім цього, на переконання суду, призначене покарання забезпечує дотримання балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Розглядаючи клопотання обвинуваченого та заставодавця щодо скерування внесеної заставодавцем ОСОБА_13 суми застави у розмірі 107 360 гривень до ІНФОРМАЦІЯ_2 для потреб військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_3 13.09.2023 року слідчим суддею Івано-Франківського міського суду було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із строком його застосування до 24.10.2023 року з визначенням застави у розмірі 107 360 гривень, яка була внесена заставодавцем ОСОБА_13 відповідно до платіжної квитанції №9317-7575-1096-1662 від 13.09.2023 року.

Обвинувачений ОСОБА_3 після внесення застави у розмірі 107360 гривень був звільнений з Івано-Франківської установи виконання покарань 14.09.2023 року.

Оскільки заставодавець ОСОБА_13 просить скерувати зазначені кошти до ІНФОРМАЦІЯ_2 для потреб військової частини НОМЕР_1 , про що зазначив у поданій до суду 30.11.2023 заяві та підтвердив наведене у судовому засіданні, враховуючи думку обвинуваченого, суд приходить до переконання, що вказане клопотання підлягає до задоволення.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний у вигляді застави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, ч.3 ст.27 ч.4 ст.185 КК України, ст.ст. 369-371, 373-374, 394 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.27 ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покаранняіз застосуванням вимог ч.1 ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 6000 (шести тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 102 000 (сто дві тисячі) гривень.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_3 , до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний у вигляді застави із встановленими щодо нього обов`язками ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2023 року.

Після набрання вироком законної сили заставу у розмірі 107360 (сто сім тисяч триста шістдесят) гривень, внесену ОСОБА_13 згідно платіжної квитанції №9317-7575-1096-1662 від 13.09.2023 (призначення платежу: застава у кримінальному провадженні №0000722 за ОСОБА_3 ) на рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, перерахувати на спеціальний рахунок ІНФОРМАЦІЯ_4 (на потреби ІНФОРМАЦІЯ_5 та військової частини НОМЕР_1 ) з наступними реквізитами: Банк: УДК м.Київ, МФО 820172, р/р № НОМЕР_2 , , одержувач: ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1