ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/2540/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/591/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 111-1 КК України
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , -

встановила:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Продовжено обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 лютого 2024 року включно.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 лютого 2024 року включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що у своїх клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим прокурором не зазначено відомості, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання осіб під вартою.

Разом з цим, з моменту обрання запобіжного заходу ризики очевидно зменшились. При цьому, сторона захисту вважає, що ризик переховування від суду ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні відсутній та не є доведеним.

Крім цього, сторона обвинувачення не здійснила жодних дій, направлених на встановлення обставин щодо вкрай важкого стану обвинуваченого ОСОБА_9 , що значно ускладнює його ходьбу. Утримання його під вартою унеможливлює проведення фізіотерапевтичних процедур, направлених на зменшення больових симптомів та відновлення рухливості кульшових суглобів. Післяопераційними рекомендаціями лікарів була рекомендація амбулаторного лікування в поліклініці за місцем постійного проживання під наглядом сімейного лікаря або травматолога, та інші рекомендації. Таких рекомендацій неможливо дотримуватися в умовах ЖУ «Харківський слідчий ізолятор», в якому утримується обвинувачений ОСОБА_9 . Відсутність належного медичного нагляду завдає ОСОБА_9 значних фізичних страждань. Вищевказаний стан здоров`я ОСОБА_9 ще раз вказує на безпідставність тверджень прокурора щодо наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, захисник зазначав, що положення п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України унеможливлюють застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так як вони раніше не судимі, обвинувачуються у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була заслухана думка прокурора, обвинувачених та їх захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначав, що існує обґрунтована підозра у вчиненні обвинуваченими інкримінованих кримінальних правопорушень, та вважав, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшився, оскільки не змінилися обставини, які свідчили про його наявність та які приймалися судом до уваги у попередніх рішеннях з приводу запобіжних заходів, які застосовані до обвинувачених. З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотань прокурора про продовження строку запобіжних заходів обвинуваченим та вважав неможливим змінити обвинуваченим запобіжні заходи на більш м`які, не пов`язані з триманням під вартою, з огляду на високий ризик їх переховування від суду. При цьому, судом враховано, що обвинувачені не мають неповнолітніх дітей чи інших непрацездатних осіб на своєму утриманні; місцем роботи ОСОБА_8 є с. Вільхуватка Куп`янського району Харківської області, цей же населений пункт є місцем здійснення ОСОБА_9 його повноважень депутата сільської ради. При цьому територія Куп`янського району, у тому числі, територія Вільхуватської сільської територіальної громади, була тимчасово окупованою, а на цей час відноситься до територій де ведуться бойові дії.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України, за яке передбачене покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

З огляду на викладене колегія суддів не бере до уваги доводи сторони захисту, що положення п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України унеможливлюють застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вони раніше не судимі, обвинувачуються у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної скарги захисника стосовно важкого стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 та необхідності отримання ним курсу медичного лікування, яке неможливе в умовах СІЗО, апеляційним судом до уваги не приймаються з огляду на те, що суду апеляційної інстанції не надано медичного висновку, згідно з яким утримання ОСОБА_9 в умовах слідчого ізолятора неможливе.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: