Справа № 301/735/21
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и
31.01.2024 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/373/23, за апеляційною скаргою, яку подав заступник начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И В:
Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2022 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, працівника ТзВО «Берег-Кабель ГмбХ», раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Ухвалено стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (м. Ужгород 88018, вул. Слов`янська Набережна 25, код одержувача 38015610, р/рахунок: UA 0007002 в ГУДКСУ в Закарпатській області, МФО: 899998) витрати за проведення експертиз в сумі 5230, 04 гривень (п`ять тисяч двісті тридцять гривень 04 копійок).

Згідно з вироком, ОСОБА_6 , визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

16 грудня 2020 року, приблизно о 23 годині 10 хвилин, обвинувачений ОСОБА_6 , у стані алкогольного сп`яніння, будучи позбавленим Іршавським районним судом Закарпатської області у справі №301/119/19 від 22.01.2019 спеціального права - керування транспортними засобами строком на 3 роки, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, діючи самовпевнено, керуючи належним йому технічно-справним транспортним засобом - автомобілем марки «OPEL» моделі «ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Шевченка у місті Іршаві, рухаючись з більшою за максимально допустиму швидкість руху в межах населеного пункту, а саме 50 км/год, зі сторони центру міста у напрямку села Сільце Іршавського району Закарпатської області, та проїхавши 29-ть метрів від готельно-ресторанного комплексу «ІЛЛАРА», що по вул. Шевченка, 145, де дорога пряма у плані, має дві смуги руху, по одній у кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою горизонтальною розміткою 1.5, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, у темний час доби, без опадів та будь-яких інших атмосферних явищ, діючи всупереч вимогам п. 1.3.; п. 1.5.; п. п. а) п.2.1.; п. п. б) п. 2.3.; п. п. а) п. 2.9.; п. 12.3.; п. 12.4.; п. 13.1. та п. 13.3. «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, при виборі безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, з моменту виникнення перешкоди для руху, у вигляді автомобіля, що рухався попутно в межах його смуги з меншою швидкістю руху, який він об`єктивно був спроможний виявити, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення передньою правою частиною керованого ним автомобіля із задньою лівою частиною автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , що призвело до втрати водієм ОСОБА_6 керування автомобілем марки «OPEL» моделі «ZAFIRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїзду його через зустрічну смугу руху на ліве, по ходу свого руху узбіччя, з послідуючим наїздом на пішоходів ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які у той час, рухалися по лівому узбіччі, у попутному для автомобіля під керуванням водія ОСОБА_6 напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому медіальної кістки правої гомілки без зміщення; закритого кураєвого перелому човникоподібної кістки та багатоуламкового перелому діафізу п`ятої плюсневої кістки зі зміщенням. Вказані тілесні ушкодження згідно п. 2.1.1. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що призвели до тривалого розладу здоров`я більше як 21 день. Окрім цього, у результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: саден шкірних покровів ділянки верхньої третини лівого стегна з поширенням на ділянку нижньо-зовнішнього квадранту лівої сідниці по задньо-зовнішній поверхні; садна шкірних покривів ділянки лівого колінного суглобу по передній поверхні; забою головного мозку важкого ступеню (по типу дифузного аксонального ураження мозку); травматичного субдурального крововиливу; забою, садна лівої сідниці, обох колінних суглобів. Тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку важкого ступеню; травматичного субдурального крововиливу, згідно п.2.1.3. в, г, «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя. Також, у результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: садна шкірних покривів ділянки лобного горба справа, на його поверхні рана шкірних покривів, садна шкірних покривів ділянки лівого промене-зап`ястного суглобу з поширенням на тильну поверхню кисті, синця шкірних покровів ділянки другого п`ястково-фалангового суглобу лівої кисті по тильній поверхні, синця шкірних покривів ділянки третього п`ясткова-фалангового суглобу лівої кисті по тильній поверхні, саден шкірних покривів тильної поверхні лівої кисті, саден шкірних покровів тильної поверхні правої кисті, саден шкірних покривів ділянки передньо-внутрішньої поверхні лівого колінного суглобу, саден шкірних покровів ділянки правого колінного суглобу по передній поверхні, саден шкірних покривів тильної поверхні лівої стопи, ближче до внутрішнього краю, садна шкірних покривів на площині лівої лопатки, площини осаднення шкірних покривів від рівня дев`ятого грудного хребця до рівня п`ятого поперекового хребця, між лівою прихребтовою та лівою задньо-підпахвинною лініями, садно шкірних покривів на рівні верхньої третини лівої гомілки по зовнішній поверхні, перелому кісток та хрящів носа, перелому верхньої щелепи, крововиливу під капсулу селезінки у ділянці воріт, крововиливів у тканину легень по периферії коренів з обох сторін, гематоми у лівій лобно-скронево-тім`яна-потиличній ділянці, множинні відкриті уламкові переломи кісток склепіння та основи черепа зі зміщенням уламків, тяжкого забою головного мозку, ушкодження речовини головного мозку уламками кісток, поширений деструктивний субарахноїдальний крововилив, травматичного шоку, крововиливу у м`які тканини на рівні ості правої лопатки, крововиливів у м`які тканини та м`язи на рівні верхньої та середньої третин правої гомілки по задньо-зовнішній поверхні. Тілесні ушкодження у вигляді множинних відкритих уламкових переломів кісток склепіння та основи черепа зі зміщенням уламків, тяжкого забою головного мозку, ушкодження речовини головного мозку уламками кісток, поширеного деструктивного субарахноїдального крововиливу, травматичного шоку, згідно п.2.1.3. б.в.о. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент їх спричинення та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням його смерті.

Вищевказаними діями, водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 1.3.; п. 1.5.; п. п. а) п.2.1.; п. п. б) п. 2.3.; п. п. а) п. 2.9.; п. 12.3.; п. 12.4.; п. 13.1. та п. 13.3. Правил дорожнього руху України. Не виконання водієм ОСОБА_6 вимог передбачених п. 12.3., п. 12.4. та п. 13.1. «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками що настали, зокрема отриманням потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, отриманням потерпілим ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень та отриманням ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою його смерть.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини, кваліфікацію дій та вид призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, вказує на незаконність вироку, просить його скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Апелянт вказує на те, що ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні тяжкого злочину, однак, при призначенні покарання, місцевий суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 грубо порушив «Правила дорожнього руху України», керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, у результаті його дій одна людина загинула, а двом заподіяно тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості. Так, судом першої інстанції враховано пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Однак, з огляду на роз`яснення, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» за №312, активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. Таких обставин, як стверджує прокурор, під час судового розгляду не встановлено. Крім того, зазначає, що при призначенні покарання судом не враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, будучи позбавлений водійських прав, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо і вчинив кримінальне правопорушення, від якого настали непоправні наслідки смерть молодої людини та каліцтво ще двох. Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не примирився з потерпілими, завдані збитки не відшкодував. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а також дослідити дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників апеляційного розгляду: прокурора ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги; потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази (дані про особу обвинуваченого), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, давши оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у порушенні правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому та спричинили смерть потерпілого, сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

При цьому, зі змісту апеляційної скарги та позиції сторони обвинувачення убачається, що прокурором не оспорюється і вид призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, а також висновок про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки. У зв`язку з цим, висновки суду першої інстанції в цій частині апеляційний суд також не перевіряє.

Тому, відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок переглядається у межах доводів апеляційної скарги, зокрема у частині строку призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 основне покарання є занадто м`яким, колегія суддів визнає такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 2 статті 65 КК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно з п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином умотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, висновок досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, те, що кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких злочин з необережності, тяжкі наслідки, які настали внаслідок кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, проживає разом з батьками, позитивно характеризується за місцем проживання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд першої інстанції визнав: щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину.

Згідно зі ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом першої інстанції визнано вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Однак, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 65 КК України, у повній мірі не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, і будучи позбавлений водійських прав, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо і вчинив кримінальне правопорушення, від якого настали непоправні наслідки одна людина загинула, одна отримала тяжкі тілесні ушкодження, одна тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що обвинувачений ОСОБА_6 не примирився з потерпілими, завдані кримінальним правопорушенням збитки не відшкодував.

Тому, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки не є достатнім для його виправлення і не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та є явно несправедливим.

Разом із тим, заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що з огляду на роз`яснення, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» за №312, активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, однак таких обставин під час судового розгляду не встановлено.

Вищенаведені обставини свідчать і про те, суд першої інстанції не надав відповідної оцінки ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та наслідкам, що настали, а лише формально послався на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 та пом`якшуючі покарання обставини при обґрунтуванні свого висновку в частині призначення основного покарання.

За змістом ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції й ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання або у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Тому, апеляційний суд вважає, що вирок щодо ОСОБА_6 у частині призначеного покарання необхідно скасувати та ухвалити в цій частині новий.

Суд апеляційної інстанції, при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, підвищену суспільну небезпеку кримінального правопорушення, обставини, за яких таке вчинено, зокрема грубе порушення «Правил дорожнього руху України», те, що кримінальне правопорушення вчинене в стані алкогольного сп`яніння, тяжкі наслідки, що настали смерть особи та отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості та тяжкого, відсутність у матеріалах кримінального провадження відомостей про негативні характеристики ОСОБА_6 , те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, не одружений.

Тому, апеляційний суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідатиме як характеру та ступеню вчинених ним кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, а також сприятиме досягненню основної мети виховання правопорушника у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Тому, вимоги апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк сім років апеляційний суд відхиляє.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, - не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням за правилами п. п. 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, яким обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Тому, апеляційна скарга, яку подав заступник начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 , підлягає частковому задоволенню.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судового рішення (вироку суду першої інстанції) із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що стороною захисту вирок суду не оскаржувався.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413-414, 418, 420, 615 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу, яку подав заступник начальника відділу Закарпатської обласної ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2022 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 у частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців із позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

У решті вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня його проголошення.

Судді: