1Справа № 335/5725/22 1-кп/335/239/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000273 від 27.06.2022 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2023 року обвинуваченого ОСОБА_5 було оголошено у розшук, надано дозвіл на його затримання, кримінальне провадження зупинено. У зв`язку із встановленням місцезнаходження обвинуваченого та доставкою його до суду, ухвалою суду від 09.01.2024 року кримінальне провадження відновлено, призначено судове засідання.

У судовому засіданні суд перейшов до вирішення раніше поданого прокурором клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор у судовому засіданні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримав та наполягав на його задоволенні. В обґрунтування заявленого клопотання прокурор посилався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення та наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: вірогідність переховування обвинуваченого від суду, який тривалий час не з`являвся у судові засідання, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, а також вчинення іншого кримінального правопорушення. Крім того, прокурор наполягав на тому, що застосування більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для запобігання встановленим ризикам, з огляду на вищезазначені обставини.

Захисник у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вважає його необгрунтованим, посилаючись на недоведеність ризиків, про які зазначив прокурор. Вважає, що більш м`який запобіжний захід здатен забезпечити належну поведінку обвинуваченого, який не має наміру ухилятися від суду. Зазначив, що обвинувачений має постійне місце проживання, тривалий час перебував на лікуванні, про що надав відповідні медичні документи, має контузію, на його утриманні перебуває мати похилого віку.

Обвинувачений у судовому засіданні проти клопотання заперечував, підтримав позицію захисника, суду пояснив, що від суду не ухилявся, тривалий час хворів, судові виклики не отримував, оскільки загубив телефон.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження в межах вирішуваних питань, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 3 ст. 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із обвинувальним актом ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Судом в ході розгляду клопотання прокурора не встановлено обставин, які б свідчили про необґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, про яку йому було повідомлено на стадії досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини наголошує, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним в сенсі пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо. Застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин (рішення у справах „Нештак проти Словаччини та „Хайредінов проти України).

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

В ході розгляду клопотання прокурора судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 протягом тривалого часу у судові засідання не з`являвся, поважність причини неявки суду не повідомляв, у зв`язку із чим ухвалою суду від 08.11.2023 року був оголошений у розшук, судом надано дозвіл на його затримання.

08.01.2024 року о 13-40 годині ОСОБА_5 був затриманий на підставі ухвали суду.

Вирішуючи клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , суд враховує тяжкість інкримінованого йому злочину, дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем за мобілізацією, має постійне місце проживання, його вік, міцність його соціальних зв`язків та стан здоров`я.

З огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_5 , та передбачений Законом вид покарання за його вчинення у вигляді позбавлення волі, а також з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд вважає повністю підтвердженими ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КК України, про які зазначено у клопотанні прокурора та не спростовано стороною захисту.

Разом з тим, суд, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ніколова проти Болгарії» зазначає, що суд повинен врахувати наведені особою конкретні факти, здатні поставити під сумнів існування умов, які мають суттєве значення для «законності» позбавлення свободи у світлі цілей Конвенції.

Виходячи з обставин, встановлених в ході розгляду клопотання прокурора, суд приходить до висновку, що стороною захисту наведено достатньо доводів про те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу може бути достатнім для запобігання встановленим ризикам.

Виходячи з загальних принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судовим органам не надається вибору між тим, щоб „притягнути звинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду. До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає перед усім у забезпеченні „умовного звільнення, якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим. Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (рішення у справі „Ідалов проти Росії).

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення його явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на „розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, а й передбачає, що „звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі „Летельє проти Франції, особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути „формою очікування обвинувального вироку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

В силу встановлених в ході розгляду клопотання обставин, суд приходить до висновку, що поведінка обвинуваченого під час судового розгляду може бути забезпечена належним чином шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який суд вважає здатним ефективно попередити спроби обвинуваченого ухилитися суду, у зв`язку із наступним.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, одним із видів яких є запобіжні заходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Поряд з цим, суд враховує положення ч. 8 ст. 176 КПК України, якою передбачено застосовування виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, зокрема, передбаченого ст. 408 КК України, у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 16 серпня 2022 року № 2531-IX, із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2810-IX від 01.12.2022 року.

Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який вподальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», наразі продовжений Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-IX, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Виходячи із вищезазначених положень Закону, враховуючи, що подія кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , мала місце до набрання законної сили Законом України від 16 серпня 2022 року № 2531-IX, а саме 25.04.2022 року, на час якої відповідних обмежень щодо виду запобіжного заходу не було встановлено, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

З урахуванням вищезазначених обставин, даних про особу обвинуваченого, з огляду на наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню, та вважає за необхідне застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, шляхом заборони йому залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня, з покладенням на нього передбачених ст. 194 КПК України наступних обов`язків: прибувати на виклик суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; не відлучатися з м. Запоріжжя без дозволу суду. Покладення інших обов`язків суд вважає недоцільним.

Такий запобіжний захід, суд вважає достатнім і таким, що здатен забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків під час судового розгляду.

Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, а також обґрунтованих даних щодо неможливості його застосування до обвинуваченого матеріали справи не містять та в судовому засіданні не наведено.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України, обвинувачений підлягає негайному звільненню з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання.

Відповідно до ч. 6 ст. 181 КПК України, суд застосовує запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строком на два місяці, та визначає строк дії даної ухвали до 09.03.2024 року.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 369-372, 376, 392 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 задовольнити частково.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, шляхом заборони обвинуваченому залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 21 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин наступного дня, строком на два місяці - до 09.03.2024 року включно.

ОСОБА_5 негайно звільнити з-під варти у залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку дії даної ухвали, а саме:

- прибувати на виклик суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- не відлучатися з м. Запоріжжя без дозволу суду.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Встановити строк дії даної ухвали до 09.03.2024 року включно.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_5 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1