Справа №295/8066/23
УХВАЛА

Іменем України

26.09.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:

До Богунського районного суду м. Житомира звернувся засуджений ОСОБА_3 із клопотанням про звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Просив застосувати правове положення ч.1 ст.25 КК України 1960 року та звільнити його від довічного позбавлення волі, яким його засуджено за вироком Донецького обласного суду від 11.07.1997 за ст. 93 п.п. «е», «г» КК України до смертної кари та залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 16.10.1997. В клопотанні вказує на те, що згідно вироком суду від 16.06.2000 довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення згідно ст. 93 КК України, яке сталось 04.01.1997. Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Санкція ст. 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. Враховуючи, що на час вчинення діяння кримінальний кодекс не передбачав покарання у виді довічного позбавлення волі, тому вважає, що було посилено кримінальну відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року. Відтак, він підлягає звільненню від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі

Засуджений в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду заяви, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, у зв`язку з чим, суд проводить розгляд справи у його відсутність.

Захисник клопотання засудженого підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор заперечував щодо задоволення клопотання, вважає його безпідставним.

Представник установи просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого за відсутністю підстав.

Дослідивши клопотання та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що вироком Донецького обласного суду від 11.07.1997 ОСОБА_3 засуджений за п.п. «е», «г» ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) до смертної кари - розстрілу.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.10.1997 вирок Донецького обласного суду від 11.07.1997 в порядку ст. 363 КПК змінено, в решті вимог вирок залишено без змін.

Вирок Донецького обласного суду від 11.07.1997 набрав законної сили 16.10.1997.

Ухвалою Донецького обласного суду від 16.06.2000 вид покарання замінено на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04.02.2002 встановлено початок строку відбування покарання ОСОБА_3 з 04.01.1997.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.06.2018, на підставі ст. 72 ч. 5 КК України, зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 04.01.1997 по 16.10.1997 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21.01.2020 засудженого етаповано до ДУ «БУВП (№6)» з ДУ «ЖУВП (№8)» для розгляду його заяви про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24.12.2020 заяву засудженого задоволено, відновлено втрачені матеріали кримінального провадження.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23.07.2021 у зарахуванні строку попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21.02.2020 по 22.02.2021 ОСОБА_3 відмовлено.

Статтею 403 КПК України в редакції 1960 року, визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно до п.14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, відповідно до ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. В зазначеному порядку не може бути розглянуто питання щодо незаконності такого вироку в частині призначеного покарання.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року).

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відтак, суд вважає безпідставним твердження засудженого про те, що новим прийнятим законом було посилено кримінальну відповідальність за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), оскільки заміна в санкції статті покарання у виді смертної кари на покарання у виді довічного позбавлення волі є пом`якшенням покарання.

Тому відсутні підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення його від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, визначеного вироком суду, який набрав законної сили.

Суд не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не в праві вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у Постанові пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними доводи засудженого про необхідність застосування щодо нього положень ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року). Відтак клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 539 КПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені клопотання ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1