Дата документу 26.10.2023 Справа № 336/3967/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3967/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1242/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_7 (із доповненням) на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Запоріжжя, громадянка України, яка має середню освіту, офіційно не працевлаштована, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та їй призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 628 грн. 04 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

26 березня 2019 року, приблизно о 13.00 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого мешкання у приміщенні кухні квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та маючи умисел на умисне вбивство, з метою реалізації свого протиправного умислу, ОСОБА_7 взяла лівою рукою з поверхні столу ніж і тримаючи його в лівій руці нанесла ОСОБА_10 один удар в область передньої поверхні грудної клітини справа (проекції 2-го міжребер`я, в 3 см вправо від серединної лінії), від якого потерпілий впав обличчям на підлогу, внаслідок чого спричинила ОСОБА_10 одиночне проникаючи сліпе колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкірної рани на передній поверхні грудної клітини справа проекції 2-го міжребер`я, в 3 см вправо від серединної лінії, з ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, передньої групи м`язів грудної клітки, міжреберних м`язів і пристінкової плеври 2-го міжребер`я, перикарду, передньої та задньої стінок висхідного відділу аорти, групу саден в лобній області, садно на тильній поверхні першого між фалангового суглобу 2-го пальця правої кисті, синець на тильній поверхні 4-5 го п`ясткового-фалангових суглобів правої кисті, садно на задньо-зовнішній поверхні лівого плеча.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці. Смерть ОСОБА_10 настала від одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням аорти, що ускладнилось гострою крововтратою, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Такі дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення було кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Не погодившись з кваліфікацією дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що її дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, встановивши такі фактичні обставини та сформулювавши таке обвинувачення.

26 березня 2019 року, приблизно о 13.00 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого мешкання у приміщенні кухні квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень на ґрунті раптово виниклого конфлікту зі своїм чоловіком ОСОБА_10 , вимагала від нього кинути ніж, який він тримав в своїй правій руці, а своєю лівою рукою схопив ОСОБА_7 за зап`ястя її правої руки і утримував її, взяла з поверхні стільниці вільною лівою рукою ніж і нанесла ним ОСОБА_10 один удар в область передньої поверхні грудної клітини справа, чим спричинила останньому одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкірної рани на передній поверхні грудної клітки справа в проекції 2-го міжребер`я, в 3 см вправо від серединної лінії, з ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, передньої групи м`язів грудної клітки, міжреберних м`язів і пристінкової плеври 2-го міжребер`я, перикарду, передньої та задньої стінок висхідного відділу аорти, яке ускладнилося розвитком небезпечного для життя стану крововтрати, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , який помер через незначний проміжок часу на місті отримання поранення.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що кваліфікація дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження, висновками експертиз, показаннями свідків та безпосередньо показаннями самої обвинуваченої ОСОБА_7 .

Вказує, що відповідно до висновку експертизи обвинувачена спричинила ОСОБА_10 одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням аорти, яке ускладнилося гострою крововтратою, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 224 від 13.05.2019 року у ОСОБА_7 порушень інтелектуально-мнестичних функцій не виявлено, загальний рівень інтелекту відповідає отриманій освіті та життєвому досвіду у особистості без порушень характеру та поведінки з достатнім рівнем адаптації. Тобто, особа, наносячи ножем удар в область грудної клітки, достеменно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачала, що внаслідок такої її поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю, однак не відмовилась від нанесення удару в життєво-важливі органи, хоча така можливість у неї була, а навпаки продовжила свої дії та бажала настання смерті потерпілому.

Крім того, вважає, що судом не було надано належної оцінки особі обвинуваченої, тяжкості та характеру вчиненого нею кримінального правопорушення, ступеню його суспільної небезпеки, тому до обвинуваченої необґрунтовано застосовано положення ст. 69 КК України.

Так, у вироку зазначена лише одна пом`якшуюча обставина, яка передбачена п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Таким чином, вважає, що застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України та призначення останній покарання нижче від найнижчої межі є необґрунтованим та невмотивованим, як наслідок обвинуваченій визначено покарання, яке явно не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.

Просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити їй покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачена вважає, що вирок підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в мотивувальній частині вироку зазначено, що вона діяла «маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень». Проте, суд не зазначив, що вона діяла саме з прямим умислом, спрямованим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, кваліфікувавши, при цьому, її дії за ч. 2 ст. 121 КК України.

Вважає, що жодних доказів, які б свідчили про намір обвинуваченої умисно спричинити загиблому тяжке тілесне ушкодження, яке б потягло його смерть, слідством не здобуто.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 характеризувався як особа, яка мала залежність від алкоголю, що відобразилося на його поведінці. Факт перебування загиблого 26.03.2019 року в стані сильного алкогольного сп`яніння підтверджено висновком експерта № 1143 від 28.03.2019 року, згідно з яким концентрація етилового спирту у крові загиблого становить 2,9 проміле в крові за життя.

Зазначає, що в судовому засіданні вона повідомляла, що конфлікт із чоловіком виник ще вночі, коли він ліг спати, тримаючи ніж під подушкою, висловлював погрози вбити її сина. Зранку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знову мав при собі ніж, тим самим створюючи небезпеку для неї та членів її сім`ї. При цьому, висловлював намір «всіх зарізати». Тримаючи в руці ніж та одночасно утримуючи її за руку, ОСОБА_10 створив всі підстави для того, щоб вона розуміла реальну можливість застосування ним ножа та нанесення їй тілесних ушкоджень. Тому, побоюючись за своє життя, вона вимушена була сама застосувати ніж, який випадково потрапив їй під руку у відповідь на те, що він замахувався на неї ножем.

Вказані обставини підтверджуються висновком судово-психіатричного експерта № 224 від 13.05.2019 року, згідно з яким ОСОБА_7 у досліджуваній ситуації 26.03.2019 року знаходилася у стані емоційного збудження та відчуття безвиході та страху. При цьому, вона не виявляє схильності до патологічної брехливості, в неї не виявлено яскраво виражених особливостей, таких як здатність затаїти образу, злість, бажання помсти, тощо.

Вказує, що заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 було вчинено виключно з метою захисту охоронюваних правом інтересів (свого життя) від суспільно небезпечного посягання з боку загиблого.

Факт вживання загиблим алкогольних напоїв на слідстві та в суді підтверджено потерпілою ОСОБА_11 . Крім того, потерпіла підтвердила, що ОСОБА_7 скаржилася, що чоловік кидався на неї, погрожував ножем. Аналогічні покази дали суду свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

За таких обставин вважає, що судом невірно застосовано кримінальний закон, кваліфікувавши її дії за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки своїми діями вона вчинила кримінальне правопорушення, що передбачене ст. 124 КК України, а саме умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Крім того, вважає, що при винесенні вироку судом недостатньо враховано, що вона завжди вела законослухняний спосіб життя, раніше не притягувалася до адміністративної та кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, її дії стали наслідком тривалого конфлікту в родині, викликаного протиправною поведінкою самого загиблого ОСОБА_10 . Безпосередньо після вчиненого вона намагалася негайно надати йому допомогу, на теперішній час глибоко переживає те, що сталося. Будь-яких обставин, які б обтяжували покарання, немає.

Просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати її винною за ст. 124 КК України та призначити їй покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим терміном 2 роки.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачена просить змінити вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати її винною за ст. 118 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі терміном на 2 роки, із застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним терміном на 2 роки та із застосуванням обмежень, визначених ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона не заперечувала факт заподіяння тілесних ушкоджень своєму чоловіку як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження. Проте, вона послідовно в своїх показаннях стверджувала, що її дії були викликані протиправною поведінкою ОСОБА_10 , а вона лише захищалася від злочинного посягання на її життя.

Вказує, що в той момент вона не усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, не передбачала їх суспільно небезпечні наслідки та не бажала їх настання у виді тяжких тілесних ушкоджень та тим більш смерті потерпілого. Замахнувшись на неї ножем, ОСОБА_10 вчинив активні дії, що були спрямовані на нанесення їй ударів ножем, що знаходився в його правій руці. Зазначені дії потерпілого були негайною та невідворотною шкодою для її життя. Добре знаючи попередню поведінку ОСОБА_10 , вона усвідомлювала необхідність вжиття заходів щодо захисту себе від його нападу, під час якого він, тримаючи в руці ніж, міг позбавити її життя.

Зазначає, що її покази щодо протиправної поведінки потерпілого підтверджені показами свідків захисту, дослідженими в судовому засіданні, які підтвердили факт зловживання ОСОБА_10 спиртними напоями та висловлювання погроз вбивства на її адресу та на адресу інших членів його сім`ї. Факт перебування потерпілого у стані сильного алкогольного сп`яніння підтверджено висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , згідно з яким концентрація етилового спирту 2,9 проміле в крові за життя могла викликати сильне алкогольне сп`яніння.

Таким чином, вона зазнала з боку ОСОБА_10 протиправного посягання достатньої інтенсивності, яке було реальним, захищаючись від якого, мала право на необхідну оборону. Обстановка, яка склалася на момент скоєння даного кримінального правопорушення, давала їй всі підстави вважати, що мало місце реальне посягання на її життя та здоров`я, отже носили характер необхідної оборони та перевищення її меж.

Згідно судово-психіатричної експертизи № 224 від 13.05.2019 року в досліджуваній ситуації вона знаходилась у стані емоційного збудження та відчуття безвихіддя та страху. За таких обставин, вважає, що у суду були всі підстави для правової кваліфікації її дій за ст. 118 КК України як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

Вважає, що суд повинен був врахувати різницю між нею та потерпілим у фізичній силі, приналежність її до жіночої статі та відсутність сторонніх осіб, у яких вона б могла просити допомоги, при цьому уникнути насильства з боку потерпілого фактично вона не мала змоги.

Також зазначає, що в ході огляду місця події працівниками поліції вилучені змиви з лівої та правої кистей трупа, мікрооб`єкти з обох кистей рук трупа, два ножі з приміщення кухні. Вилучивши два ножі, працівники поліції не дослідили питання наявності на одному з них, яким потерпілий замахувався на неї, слідів відбитків пальців рук потерпілого.

Також вважає, що суд призначив їй надто суворе покарання, не врахувавши повною мірою дані про її особу, її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також ставлення до наслідків її дій. Зазначає, що вона раніше ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики, злочин вчинила внаслідок неправомірних дій потерпілого, щиро розкаюється у скоєному. Судом не враховано також її поведінку після скоєного, а саме після спричинення ножового поранення потерпілому вона намагалася вжити заходів задля збереження його життя, надала йому допомогу та викликала швидку допомогу. Всі ці обставини у своїй сукупності свідчать про можливість призначенні їй покарання, не пов`язаного із позбавленням волі.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував, зазначив, що дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковані неправильно, оскільки умислу на вбивство у не було, адже ОСОБА_7 знаходилась у стані крайньої необхідності.

Обвинуваченого ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала свою апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, зазначила, що вона злякалась і тому схопила ніж.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу прокурора, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої заперечував, зазначив, що висловлена Верховним судом правова позиція чітко розмежовує ст. 121 та ст. 115 КК України, вважав, що сукупність обставин справи свідчить, що обвинувачена вчинила саме злочин, передбачений ст. 115 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачену та її захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року, суд першої інстанції не погодився з кваліфікацією дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України та прийшов до висновку, що її дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України (т. 2, а.с. 65-85).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 1 лютого 2023 року апеляційній скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_7 (із доповненням) залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін (т. 2, а.с. 193-212).

Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року було залишено без задоволення касаційну скаргу сторони захисту, а касаційну скаргу прокурора задоволено частково та призначено новий розгляд у суді першої інстанції (т. 3, а.с. 88-96).

Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Скасовуючи ухвалу Запорізького апеляційного суду від 1 лютого 2023 року, Верховний Суд у своїй постанові від 31 серпня 2023 року категорично зазначив, що обставини даного кримінального провадження, характер та локалізація тілесного ушкодження (удар в грудну клітку), знаряддя, яким воно заподіяне (ніж), поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину, вказують на наявність у неї непрямого умислу на спричинення смерті потерпілому, що відповідає кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК України, а не за ч. 2 ст. 121 КК України.

Проаналізувавши формулювання обвинувачення, визнане судом першої інстанції доведеним, колегія суддів вважає його суперечливим та неузгодженим, що ставить під сумнів правильність висновків суду з приводу фактичних обставин справи, викладених в оскаржуваному вироку.

Враховуючи відсутність належної оцінки судом першої інстанції всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів окремо, з точки зору належності та допустимості, а в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення, які відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин та неналежну оцінку досліджених судом доказів, колегія суддів не може прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведення вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченої, а також про наявність чи відсутність в її діях складу інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і оскільки в апеляційній скарзі прокурор не просив повторно допитати обвинувачену, потерпілу та свідків, а також дослідити всі докази сторони обвинувачення та захисту, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, під час нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції прокурор заявив клопотання про встановлення фактичних обставин кримінального провадження, не просив повторно дослідити наявні по справі докази, що не відповідає вимогам до клопотання про повторне дослідження доказів у розумінні ч. 3 ст. 404 КПК України.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі прокурором, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, враховуючи наявність обґрунтованого клопотання прокурора ОСОБА_17 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, і під час апеляційного розгляду не встановлені підстави для зміни зазначеного запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів вважає за необхідне строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 продовжити на 60 днів до 24 грудня 2023 року включно.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_7 (із доповненням) задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в тому ж суді в іншому складі суду.

Клопотання прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченої ОСОБА_7 строком на 60 днів задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів до 24 грудня 2023 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4