Справа № 127/5585/18
Провадження №11-кп/801/1026/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0000996, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.03.2017 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого директором ТОВ «Зебеш 770», із вищою освітою, розлученого, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, -

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 382 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.03.2017 у справі № 127/17796/16-ц позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 задоволено. Вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у батька ОСОБА_8 та передати його матері ОСОБА_9 , рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері допустити до негайного виконання.

В подальшому, на підставі виконавчого листа № 127/17796/16-ц виданого Вінницьким міським судом Вінницьким міським судом Вінницької області 27.01.2017 старшим державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_11 31.01.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по факту відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 , у батька ОСОБА_8 та передати матері ОСОБА_9 .

Постанову про відкриття вищевказаного виконавчого провадження ОСОБА_12 отримав 06.02.2017, що підтверджується відміткою про отримання та його особистим підписом на супровідному листі № 775/10-33 від 31.01.2017.

В подальшому 17.02.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкірно-венерологічного диспансеру, за адресою: АДРЕСА_2 при вчиненні виконавчих дій ОСОБА_8 умисно, з метою недопущення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017, у справі № 127/17796/16-ц не передав дитину ОСОБА_10 його матері, добровільно відмовлявся від передачі дитини, з боку останнього здійснювався психологічний тиск на дитину, вимушував дитину відповідати матері негативно, фізично утримував і не відпускав дитину матері. Про вказаний факт ОСОБА_11 складено відповідний акт.

Надалі 24.02.2017 при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкірно-венерологічного диспансеру за адресою: АДРЕСА_2 при вчиненні виконавчих дій ОСОБА_8 продовжуючи свій злочинний умисел, з метою недопущення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 у справі № 127/17796/16-ц перешкоджав виконанню рішення суду, дитину добровільно не передав, фізично утримував та здійснював психологічний тиск на дитину. Про вказаний факт ОСОБА_11 складено відповідний акт.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 ставиться питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року. Просить винести виправдувальний вирок у зв`язку з не доведенням вини обвинуваченого.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирок суду є незаконний та необґрунтований і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону, судом першої інстанції не були належним чином перевірені докази в підтвердження чи спростування винуватості обвинуваченого, їм не була надана оцінка, як того вимагають положення ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості та достовірності, також стороною обвинувачення не надано доказів, що обвинувачений дійсно ухилявся від виконання своїх обов`язків, навмисно не виконував рішення суду та мав реальну можливість його виконати, таким чином судом першої інстанції не надано належної оцінки всім зібраним у справі доказам та належним чином не мотивовано чому надано перевагу одним доказам над іншими.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги захисника з підстав, викладених в ній та просили задовольнити в повному об`ємі.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, судом дотримані зазначені положення закону, а доводи апеляційної скарги захисника не спростовують висновків суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в часині того, що судом першої інстанції не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.1-2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення, або відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Якщо обставини, передбачені пунктами 1,2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Проте, таких вищевказаних обставин, суд апеляційної інстанції не знаходить, натомість винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України тобто умисне перешкоджання виконання рішення суду, що набрало законної сили, є доведеною «поза розумним сумнівом», яка випливає із співвідношення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків (доказів).

Зокрема, показами наданими в суді першої інстанції свідка ОСОБА_13 , які надала наступні показання, що вона працює лікарем у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері.

Так, у 2016-2017 роках дитина ОСОБА_10 перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері. Весь час лікування дитини, його доглядав лише батько ОСОБА_14 .

Під час одного із лікувань, ОСОБА_13 була свідком того, як до дитини прийшла матір та принесла йому іграшку, однак між батьками почалась суперечка, у ході якої матір подряпала батьку обличчя.

З 30.01.2017 ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні у закладі, хлопчика навідував лише тато, матір мала змогу аналогічно приходити до дитини, однак цього не робила.

У лютому 2017 року ОСОБА_10 прийшла навідати матір, однак в той час хлопчик пішов гуляти із батьком, тоді ОСОБА_9 викликала працівників поліції та в лікарні почались розбірки.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка суду надала наступні показання, що вона в січні-лютому 2017 року працювала державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Так, в січні 2017 року до Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області надійшов виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передання його матері ОСОБА_9 . На підставі вказаного рішення та виконавчого листа, державним виконавцем ОСОБА_11 було винесено постанову про відкриття відповідного виконавчого провадження про що належним чином було повідомлено боржника.

Крім того, боржника ОСОБА_8 було повідомлено, як усно, так і письмово, порядок виконання вказаного рішення суду та процедуру відібрання дитини і подальшого передання матері, та було роз`яснено, що боржник має вчинити вказані дії добровільно протягом трьох днів, або ж у разі відсутності добровільного виконання, подальший порядок і дії державної виконавчої служби.

Так, ОСОБА_8 добровільно рішення суду не виконав, будь яких пояснень представникам державної виконавчої служби не надав. За місцем проживання боржника, двері будинку ніхто не відчиняв, до будинку не впускали, чим перешкоджали виконати рішення суду. Державним виконавцем ОСОБА_11 за систематичне невиконання ОСОБА_14 рішення суду були складені відповідні акти, винесені попередження та накладено штрафи на обвинуваченого, однак останній на вказані дії державної виконавчої служби жодним чином не реагував.

В подальшому, було встановлено місце перебування дитини та винесено постанову про вилучення дитини у приміщенні шкірно-венерологічного диспансеру, де ОСОБА_10 у лютому 2017 року проходив лікування, із залученням представника органу опіку та піклування, представників поліції, керівництва медичного закладу та у присутності матері ОСОБА_9 . Про вказане рішення був повідомлений і ОСОБА_8

17.02.2017 державний виконавець ОСОБА_11 , разом із колегами, працівниками поліції, представником Служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_15 , стягувачем ОСОБА_9 , понятими та керівництвом лікарні зайшли до палати шкірно-венерологічного диспансеру, де перебував обвинувачений разом із сином, ОСОБА_11 зачитала рішення, на підставі якого будуть вчинятись виконавчі дії, однак ОСОБА_8 відреагував негативно, почав сперечатись із матір`ю хлопчика, у подальшому із представниками влади, агресивно себе поводив та ображав свою колишню дружину ОСОБА_9 . Усі учасники виконавчої дії намагались заспокоїти ОСОБА_8 , пояснювали про доцільність виконання вказаного рішення, однак останній спілкуватись відмовлявся, взяв сина за руку та ходив по усій території шкірно-венерологічного диспансеру, відмовляючись у будь який спосіб передати дитину матері.

Вказана виконавча дія тривала близько двох годин, після чого було прийнято рішення скласти акт про не виконання, задля того, що б ще більше не травмувати дитину.

Крім того, свідок зазначила, що на вказану виконавчу дію прийшла матір ОСОБА_9 разом із іграшкою, хлопчик хотів взяти вказану іграшку та підійти до матері, однак батько не давав цього зробити, тримав сина за руку та не відпускав ні на секунду. Мати говорила до хлопчика, задала запитання, однак щоразу обвинувачений шарпав сина за руку при намаганні останнього хоч щось відповісти.

В період перебування неповнолітнього ОСОБА_10 в лікарні, останній міг повноцінно пересуватись вулицею, міг покидати лікувальний заклад та навіть ночувати вдома, лише вдень відвідувати процедури, тобто перебував на денному стаціонарі, та міг бути переданий в той день матері, про що державного виконавця ОСОБА_11 та учасників виконавчої дії повідомив лікуючий лікар, в протилежному випадку вказана виконавча дія не виконувалась б.

В подальшому 24.02.2017 повторно було винесено постанову про вилучення дитини у приміщенні шкірно-венерологічного диспансеру. Та всі дії відбувались аналогічно 17.02.2017, батько поводив себе так само, рішення суду в примусовому порядку не виконав. Потім взяв дитину за руку та намагався покинути приміщення лікарні, внаслідок чого були викликані працівники патрульної поліції

Показами свідка ОСОБА_15 , яка суду надала наступні показання, що вона працює у Службі у справах дітей Вінницької міської ради.

Так, Вінницьким міським судом Вінницької області було винесено рішення про відібрання дитини ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передання матері ОСОБА_9 , оскільки батько добровільно відмовлявся виконувати рішення суду, було відкрито відповідне виконавче провадження, до виконання якого було залучено орган опіки та піклування.

Державною виконавчою службою було з`ясовано, що дитина перебуває на денному стаціонарі у шкірно-венерологічному диспансері та усі виконавчі дії відбувались там за участі лікаря, працівників поліції, державних виконавці, представника служби у справах дітей ОСОБА_15 , боржника ОСОБА_8 , стягувача ОСОБА_9 , дитини ОСОБА_10

17.02.2017 зайшовши до палати шкірно-венерологічного диспансеру, державним виконавцем ОСОБА_16 було зачитано постанову та роз`яснено ОСОБА_8 порядок добровільної передачі дитини матері, однак обвинувачений поводив себе агресивно, висловлювався нецензурною лайкою в адресу всіх присутніх, нікому не давав доступу до дитини, поставив сина в куток і став перед ним щитом, не слухаючи при цьому жодних доводів та вмовлянь.

ОСОБА_15 намагалась поговорити з обвинуваченим про недоцільність такої поведінки перед малолітньою дитиною, пояснювала, що він лякає сина, однак ОСОБА_8 слухати не хотів та надалі агресивно себе поводив.

Потім ОСОБА_15 вмовила обвинуваченого надати можливість поспілкуватись із сином ОСОБА_10 без інших учасників виконавчої дії. Під час спілкування, ОСОБА_15 вдалось з`ясувати, що хлопчик не перебуває на лікуванні постійно, а лише приходить вдень на процедури, а потім йде додому разом із татом, у хлопчика був «лишай». На запитання чи хоче ОСОБА_10 спілкуватись із матір`ю відповів «так», на запитання чи хоче проживати із матір`ю, відповів «так».

Мати ОСОБА_9 прийшла із подарунком, хлопчик зрадів побачивши матір і подарунок, хотів підійти до неї, однак обвинувачений цього зробити не дозволяв, тримав дитину за руку, при намаганні сина відповісти на запитання матері, шарпав за руку.

24.02.2017 про повторній виконавчій дії ОСОБА_8 поводив себе аналогічно, та жодним чином не давав виконати рішення суду, тримав дитину за руку, ні до кого його не підпускав, кричав, виражався нецензурною лайкою на адресу колишньої дружити та усіх присутніх, внаслідок чого були викликані працівники патрульної поліції, однак ОСОБА_8 забрав сина та покинув приміщення лікарні.

Під час виконання виконавчих дій, Службою у справах дітей було проінспектовано місце проживання матері та встановлено, що остання має належні умови для комфортного проживання із сином. Також, під час інспектування умов життя батька було встановлено, що він має не надто належні умови для проживання із сином, на що ОСОБА_8 погодився та обіцяв виправити.

Крім того, свідок ОСОБА_15 повідомила, що мати на протязі усього часу проживання сина із батьком скаржилась на ОСОБА_8 , писала запити, клопотання до Служби у справах дітей Вінницької міської ради з проханням вжити заходів для того, що б син проживав із матір`ю, намагалась будь яким чином домогтися аби син проживав із нею, також ОСОБА_9 неодноразово скаржилась, що обвинувачений не дає можливості їй навіть спілкуватись із сином, бачитись не дозволяє, на поріг будинку не впускує, на телефонні дзвінки не відповідає, обвинувачений ОСОБА_8 не водить дитину до садочка, який той відвідував живучи із матір`ю, тому вона не має можливості відвідувати дитину навіть там. В подальшому, батько влаштував сина до приватної школи, на територію якої матір не впускають.

Натомість, в той час коли хлопчик проживав із матір`ю вона жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні дитини із батьком. ОСОБА_10 постійно їздив до батька, залишався у нього на вихідні, приїздив на свята. Таким чином, одного разу обвинувачений і не повернув дитину матері, забравши сина на кілька днів та відмовившись в подальшому повернути дитину.

На час виконавчого провадження, хлопчик в дитячий садочок не відвідував, в подальшому навчався в єврейській приватній закритій школі, систематично пропускав уроки, спілкувався лише із батьком, не мав друзів, не міг без батька вийти на вулицю, не відвідував жодних гуртків, страждав на ожиріння.

Показами у ході судового провадження неповнолітнього свідка ОСОБА_10 , який в присутності представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_17 , надав наступні показання, що йому 12 років, обвинувачений ОСОБА_8 є його батьком, з яким він спільно проживає в приватному будинку.

ОСОБА_10 навчається в приватній школі, назву якої згадати не зміг, будь які інші гуртки не відвідує, раніше після школи одразу йшов додому. На даний час уроки проводяться дистанційно тому ОСОБА_10 взагалі нікуди не ходить.

ОСОБА_10 із матір`ю бачиться рідко, раз на три-чотири місяці, оскільки не має бажання, матір телефонує та хоче приїздити, однак свідок не виявляє такого ж бажання, сам ОСОБА_10 матері не телефонує взагалі, хоча і має свій особистий мобільний телефон. Коли мати приїжджає то вони бачяться на вулиці неподалік будинку, на подвір`я та в будинок мати пускати не можна. ОСОБА_9 завжди пропонує сину прогулятись, запрошує до себе в гості, однак він не має бажання, мама завжди привозить їжу, подарунки не дарує.

ОСОБА_10 проживає удвох із батьком та із матір`ю проживати і спілкуватись в категоричні формі відмовляється, виключно через те, що мати постійно задає різні запитання, запитує що він робив протягом дня, що для нього цікаво, чим він займається в комп`ютері, який його улюблений урок, які оцінки він отримує в школі, чим він займався на вихідних, у зв`язку із чим ОСОБА_10 заблокував номер мобільного телефону матері, але вона продовжує телефонувати із мобільного телефону бабусі.

У вихідні дні ОСОБА_10 зазвичай знаходиться вдома із батьком, дивляться фільми, серіали, в парк гуляти не ходить, заклади харчування не відвідує, оскільки там готують шкідливу їжу. У ОСОБА_10 є 10 шкільних друзів, однак він із ними не бачиться, час разом не проводить, гуляти нікуди не ходить, в гості друзі не приходять та ОСОБА_10 в гості ні до кого не ходить, оскільки ОСОБА_10 не любить спілкуватись із іншими людьми. Тварин у ОСОБА_10 не має, хоча він дуже хоче мати собаку. ОСОБА_10 разом із батьком був на морі та в інших містах України.

ОСОБА_10 пам`ятає, що коли йому було 7 років в лікарні була сутичка між його батьками, там також були працівники поліції зі зброєю та багато інших людей.

Показами свідка ОСОБА_9 , яка суду надала наступні показання, що обвинувачений ОСОБА_8 є її колишнім чоловіком.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 у батька та передання матері, вказане рішення суду обвинувачений добровільно виконувати не хотів, свідок неодноразово зверталась до представників Служби у справах дітей Вінницької міської ради, до державних виконавців із проханням вжити заходів щодо передання сина їй, однак двері будинку, де мешкав ОСОБА_8 із дитиною систематично ніхто не відчиняв. Після чого, державною виконавчою службою було встановлено, що хлопчик відвідує процедури у шкірно-венерологічному диспансері та вирішено вилучати дитину там, про що було повідомлено, як матір ОСОБА_9 , так і батька ОСОБА_8

17.02.2017 до вказаного диспансеру прийшли працівники державної виконавчої служби, працівники поліції, представник Служби у справах дітей ОСОБА_15 , працівники лікарні та ОСОБА_9 , для вирішення вказаного питання адміністрація лікарні надала вільну палату та надали дозвіл на проведення вказаних виконавчих дій, оскільки у хлопчика був «лишай», який не перешкоджав вчиненню будь яких дій. В палату також прийшов обвинувачений разом із сином. Весь час, ОСОБА_8 поводив себе доволі агресивно, кричав, тримав сина за руку та взагалі його не відпускав. Державний виконавець та інші учасники дії весь час роз`яснювали порядок передання дитини матері, намагались переконати ОСОБА_8 повернути сина, однак він нікого слухати не хотів. ОСОБА_15 говорила із хлопчиком та він повідомляв, що хоче жити разом із мамою та татом.

ОСОБА_10 хотів підійти до матері, хотів взяти іграшку, яку вона принесла, однак батько не дозволяв цього зробити та не відпускав руку хлопчика.

Рішення суду виконано не було, та ОСОБА_8 дитину не повернув.

Надалі, 24.02.2017 вказані виконавчі дії відбувались аналогічно, поведінка ОСОБА_8 була такою ж, дитину тримав за руку, не повертав та не давав можливості сину підійти до матері.

На даний час ОСОБА_9 рідко бачиться із сином, обвинувачений не дозволяє свідку приходити в гості, заходити на подвір`я та в будинок, не відпускає сина в гості до матері та навіть не дозволяє разом піти прогулятись. Коли ОСОБА_9 приїжджає до сина, вони спілкують через хвіртку, таким чином, що свідок стоїть на вулиці, а ОСОБА_10 на подвір`ї і все спілкування відбувається лише в присутності батька. Свідок весь час приносить сину лише продукти, фрукти та солодощі, придбати іграшку або ж одяг можливості не має, тому що обвинувачений не відпускає сина навіть в магазин. Хлопчик навчається в приватній закритій школі, на територію якої ОСОБА_9 не впускають, він не ходить гуляти із друзями, не відвідує гуртків, парків, виходити з дому самостійно йому забороняє батько, тому син може вийти з дому лише з татом. У ОСОБА_10 є власний мобільний телефон, однак номер телефону матері там заблокований, тому свідок телефону із мобільного телефону бабусі.

Крім того, свідок зазначила, що після того, як батьки розійшлись, суд прийняв рішення про визначення місця проживання сина із матір`ю, тому син проживав зі свідком та бачився із татом постійно, ОСОБА_9 жодного разу не перешкоджала їх спілкуванню та навпаки сприяла цьому. Внаслідок чого, ОСОБА_8 у 2016 році взяв дитину на кілька днів в гості та більше не повернув.

На думку ОСОБА_9 , обвинувачений не хоче повернути їй сина, оскільки вона була ініціатором розлучення. ОСОБА_8 весь час налаштовує дитину проти матері, говорить, що мама його не любить, оскільки пішла із сім`ї та покинула їх із татом. ОСОБА_8 постійно водить сина по лікарях, придумує йому різні хвороби, для того, що б оформити сину групу інвалідності та отримувати відповідні виплати від держави.

Крім того винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення також підтверджується:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.03.2017 за № 0000996;

- копією виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/17796/16-ц від 27.01.2017 про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передання його матері ОСОБА_9 ;

- копією постанови Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відкриття виконавчого провадження № 53316126 від 31.01.2017, відповідно до якої відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц виданого 27.01.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передачу його матері ОСОБА_9 ;

- копією акту державного виконавця від 01.02.2017, відповідно до якого під час примусового виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передачу його матері ОСОБА_9 , при виході за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржника ОСОБА_8 у будинку не було, двері ніхто не відчинив. Рішення суду не виконано;

- копією акту державного виконавця від 02.02.2017, відповідно до якого під час примусового виконання виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передачу його матері ОСОБА_9 , при виході за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що боржника ОСОБА_8 у будинку не було, двері ніхто не відчинив. Рішення суду не виконано;

- копією попередження державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця № 1192/10-33 від 03.02.2017 адресоване ОСОБА_8 , відповідно до якого останнього попереджено про складення відповідних актів та обов`язковість виконання рішення суду;

- копією постанови державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ВП № 53316126 від 03.02.2017 про накладення штрафу на ОСОБА_8 за не виконання рішення суду;

- копією акту державного виконавця від 17.02.2017, відповідно до якого у присутності двох понятих, стягувача ОСОБА_9 , боржника ОСОБА_8 , представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_15 , при залученні працівників поліції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передачу його матері ОСОБА_9 , в приміщенні Вінницького клінічного обласного шкіряно-венеричного диспансеру за адресою: АДРЕСА_2 , боржник не передав дитину ОСОБА_10 його матері, чим не виконав рішення суду. З боку боржника здійснювався тиск на дитину;

- копією акту державного виконавця від 24.02.2017, відповідно до якого у присутності двох понятих, стягувача ОСОБА_9 , боржника ОСОБА_8 , представника служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_15 , при залученні працівників поліції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/17796/16-ц про відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передачу його матері ОСОБА_9 , батько ОСОБА_8 перешкоджав виконанню рішення суду, дитину добровільно не передав, фізично утримував дитину та здійснював психологічний тиск на дитину;

- копією попередження державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця № 2633/10-33 від 20.02.2017 адресоване ОСОБА_8 , відповідно до якого останнього попереджено про складення відповідних актів та обов`язковість виконання рішення суду;

- копією попередження державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця № 2699 від 21.02.2017, адресоване Службі у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про те, що 24.02.2017 о 10:00 год. будуть повторно проводитись виконавчі дії, щодо виконання рішення суду в примусовому порядку, а саме відібрання малолітнього сина ОСОБА_10 у батька ОСОБА_8 та передача його матері ОСОБА_9 в приміщенні Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру (стаціонар);

- копією постанови державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця ВП № 53316126 від 24.02.2017 про накладення штрафу на боржника ОСОБА_8 за повторне перешкоджання виконання рішення суду, невиконання законних вимог державного виконавця;

- копією рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017 у справі № 127/17796/16-ц, яким вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_14 у батька ОСОБА_8 та передати його матері ОСОБА_9 . Вказане рішення суду набрало законної сили 07.03.2017, згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 07.03.2017.

Таким чином, обвинувачений достеменно знав про рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2017, яким вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_10 у батька та передати матері, знав, що рішення було допущено до негайного виконання. Також, ОСОБА_8 було відомо про відкриття виконавчого провадження відносно нього, оскільки вказану постанову він отримав 06.02.2017, у якій було зазначено, що боржнику необхідно виконати її негайно.

Законом України «Про виконавче провадження» надається можливість боржнику добровільно виконати рішення суду у встановлені терміни, однак ОСОБА_8 добровільно рішення суду не виконав, а тому державний виконавець невідкладно розпочав його примусове виконання.

При цьому доводи обвинуваченого про неможливість виконання рішення суду та неврахувпння думки дитини про місце проживання суд не приймає до уваги, оскільки врахування думки малолітнього при вирішенні питання про місце його проживання чи відібрання враховується під час вирішення питання у порядку цивільного судочинства.

У свою чергу відповідальність за ст. 382 КК України настає у разі умисного невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, адже об`єктом даного злочину є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, що на його думку полягає у неврахуванні показань сторони захисту, які спростовують версію сторони обвинувачення щодо інкримінованого злочину суд зазначає, що згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню з-поміж іншого подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, за змістом ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також ККС ВС у постанові від 01 квітня 2020 року (справа № 750/11509/18) сформулював висновок про те, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Як убачається з оскаржуваного вироку, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 заперечував причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, надав показання про те, що не перешкоджав виконанню рішення суду, а не передав дитину матері у зв`язку із небажанням дитини та проходженням лікування.

Натомість, судом належним чином надано оцінку іншим доказам, які узгоджуються з викладеними в обвинуваченні та дослідженими в судовому засіданні обставинами в своїй сукупності та взаємозв`язку, і які спростовують версію обвинуваченого.

Сукупність приведених і оцінених доказів дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 1 ст. 382 КК України - тобто умисне перешкоджання виконання рішення суду.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства" від 25 січня 1996 року).

Таким чином, не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції розцінює як намагання уникнути відповідальності за вчинений злочин.

З урахування вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку суду.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року у кримінальному провадженні №0000996, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.03.2017 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України - залишити без змін.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу до суду касаційної інстанції (Касаційного кримінального Суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді: