№ 336/4210/17
провадження № 1кп/336/118/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000106 від 21.07.2017 року по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новороманівка Знам`янського району Кіровоградської області, громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах особливого періоду, всупереч інтересам військової служби в порушення вимог ст.ст.3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 30 червня 2017 року без поважних причин самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , тимчасово ухиляючись від військової служби до 28 липня 2017 року, тривалістю понад десять діб.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні злочину не визнав, пояснив, що дійсно уклав контракт та виконував обов?язки військової служби в зоні проведення антитерористичної операції. 13.05.2017 р. стан його здоров`я різко погіршився, внаслідок чого він був госпіталізований та, в той же день, прооперований, а наступного дня проведено ще одне оперативне втручання. Лікування почав проходити у військовому госпіталі в АДРЕСА_4 , а 18.05.2017 р. був перевезений гвинтокрилом до м.Харків, де до 25.05.2017 р. перебував на стаціонарному лікуванні. Після завершення стаціонарного лікування ОСОБА_5 надали відпустку строком на 30 днів для реабілітації до 25.06.2017 року включно. Після завершення строку реабілітації його ніхто не оглядав для встановлення стану здоров`я та можливості подальшого проходження військової служби. Йому зателефонували з військової частини і повідомили, що необхідно привезти документи. 26.06.2017 року ОСОБА_5 прибув до ВЧ НОМЕР_1 та пішов до діловода ОСОБА_6 , яка відразу виписала йому путьовий лист до зони СВО. Обвинувачений погано почувався, пішов до шпиталю, розповів про стан свого здоров`я та попрохав видати йому медичну картку, на що йому відмовили. Обурившись на відмову, ОСОБА_5 покинув військову частину, повернувся додому та більше 10 днів і менше одного місяця був відсутній за місцем несення служби. Обвинувачений просив виправдати його за пред`явленим обвинуваченням, оскільки військову частину покинув з поважних причин через незадовільний стан здоров`я, до медичних закладів не звертався, про дію особливого періоду не був поінформований.

Вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за обставин, викладених у вироку, підтверджується поза розумним сумнівом сукупністю досліджених безпосередньо у судовому засіданні доказів, які оцінені судом з точки зору їх достовірності, належності та допустимості.

Згідно копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах рядового складу вбачається, що між ОСОБА_5 та Міністерством оборони України 20.07.2016 р. укладений контракт, за яким ОСОБА_5 зобов?язався проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту три роки (т.1 а.с.93-94).

З копії витягу з наказу № 193 від 20.07.2016 р. тво командира ВЧ ПП НОМЕР_2 ( т.1 а.с. 90) вбачається, що ОСОБА_5 з 20.07.2016 р. за контрактом зараховано на посаду номера обслуги 6 гарматної артилерійської батареї 2 гарматного артилерійського дивізіону.

З копії медичної характеристики начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 від 06.07.2017 р. вбачається, що солдат ОСОБА_5 прибув до ВЧ НОМЕР_1 у червні 2016 р.у, скарг на стан здоров`я не пред`являв. Був визнаний придатним до військової служби. З 22.09.2016 по 03.10.2016 р. перебував на стаціонарному лікуванні в ЗОКЛ з діагнозом: НЦД по гіпертонічному типу. З 13.05 по 22.05.2017 р. перебував на стаціонарному лікуванні в 65ВМГ, після проведення хірургічного втручання доставлений до ВМКЦ ПнР м. Харків з діагнозом: стан після лапароскопічного ушивання перфоративної виразки ДПК та релапароскопії, конверсійної верхньосерединної лапаратомії, пілородуоденопластики, дренування черевної порожнини від 14.05.2017 року з приводу виразкової хвороби, гострої виразки цибулини ДПК, ускладненої перфорацією та місцевим серозним перитонітом. За рішенням ВЛК ВМКЦ ПнР перебував у відпустці за станом здоров`я терміном 30 календарних діб (т.1 а.с.91).

З довідки військово-лікарської комісії № 630 від 25.05.2017 року солдату ОСОБА_5 проведено медичний огляд госпітальною військово-лікарською комісією хірургічного профілю НОМЕР_3 25.05.2017 року, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_5 має захворювання, пов?язане з проходженням військової служби та потребує відпустки за станом здоров?я на 30 календарних днів (т.1 а.с.104).

Відповідно до копії наказу № 1 від 30.06.2017 р. командира ВЧ НОМЕР_1 (т.1 а.с. 85) було призначено службове розслідування з приводу відсутності 30.06.2017 року на ранковому шикуванні солдата ОСОБА_5 .

Згідно з копією наказу № 72 від 10.07.2017 р. (т.1 а.с.86-87) та копії акту службового розслідування (т.1 а.с.88-89) встановлено факт відсутності ОСОБА_5 на ранковому шикуванні 30.06.2017 року та відсутність його станом на 10.07.2017 р.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що в 2017 р. працювала ст.радіотелефоністом ВЧ НОМЕР_1 , на неї був покладений обов`язок оформлення документів, пов`язаних з проходженням особовим складом військової служби. В якийсь з днів, точної дати вона не пригадує, ОСОБА_5 прибув до ВЧ НОМЕР_1 та ОСОБА_6 , перевіривши документи, видала йому відрядження до зони АТО. Обвинувачений повідомив їй, що не долікувався і погано себе почуває. Приблизно через два дні, під час телефонного спілкування з ОСОБА_5 , свідкові стало відомо, що до зони АТО обвинувачений не поїхав.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що в 2017 р. проходив військову службу на посаді старшого навідника ВЧ НОМЕР_1 , проходив службу з ОСОБА_5 в зоні АТО. Обвинуваченого може охарактеризувати лише з позитивної сторони, ОСОБА_5 добросовісний військовослужбовець, належним чином виконував свої обов`язки, виявляв активність. Свідкові відомо, що ОСОБА_5 в 2017 р. проходив лікування, був госпіталізований.

На підставі сукупності досліджених безпосередньо у судовому засіданні доказів, судом встановлено, що 30 червня 2016 р. була виявлена відсутність солдата військової служби за контрактом ОСОБА_5 , який не повернувся до військової частини після реабілітації і без дозволу уповноваженої особи покинув розташування військової служби.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_5 залишив військову частину ще 26.06.2017 р., а обвинувачення вказує 30.06.2017 р. не впливає на висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та кваліфікації його дій, оскільки факт відсутності ОСОБА_5 в розташуванні військової частини документально підтверджений лише 30.06.2017 р.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.92 N 2232-ХІІ. За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Закону N 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За змістом частини 2 статті 23 Закону N 2232-ХІІ для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки. Відповідно до пункту "б" частини 2 статті 26 Закону N 2232-ХІІ звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті. За приписами частини 6 статті 26 Закону N 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт "а").

Відповідно до частини 9 статті 23 Закону у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону. Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.

Згідно вимог статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року N 3543-ХІІ особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Отже, особливого періоду не припинено. Таку правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» Верховний Суд уже однозначно сформулював у своїх постановах від 14 лютого 2018 року (провадження № 61-4157св18 та 61-3951св18), 20 лютого 2018 року (провадження 61-4255св18), 25 квітня 2018 року (провадження № 61-1664св17), 21 лютого 2019 року (провадження 51-7411км18).

З огляду на викладене, доводи сторони захисту щодо непоінформованості обвинуваченого про існування особливого періоду на момент вчинення інкримінованого злочину, є неприйнятними.

З об`єктивної сторони інкримінований ОСОБА_5 злочин, передбачений частиною 4 статті 407 КК, характеризується вчиненням такого діяння, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, особами, зазначеними в частинах 1 або 2 цієї статті.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк.

При цьому нез`явлення вчасно на службу само по собі не утворює складу злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 КК, який пов`язаний із нез`явленням вчасно на службу та формується тільки за відсутності поважних причин такого вчинку.

Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути: хвороба військовослужбовця, його родичів, перешкоди стихійного характеру, поломка транспортного засобу та інші причини. Питання щодо наявності поважних причин нез`явлення вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.

Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу для всіх категорій військовослужбовців вважається закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.

Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій розташовано підрозділи та служби частини. Місце служби - це будь-яке місце, яке збігається з розташуванням військової частини та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу, або місце, де він повинен перебувати за наказом або за розпорядженням командування.

Вказана позиція викладена у Постанові ККС ВС від 23 листопада 2022 року у справі № 373/108/16-к, пр. № 51- 1502 км22

В процесі розгляду кримінального провадження ОСОБА_5 зазначав, що 26.06.2017 р. він повернувся після реабілітації і пов`язаної з нею відпустки для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Про прибуття керівництву не доповідав, а повідомив про це ОСОБА_6 . Обвинувачений зазначав, що прибувши до військової частини погано себе почував та після відвідування медичної частини покинув її, відбувши самовільно до місця проживання, де до медичних закладів для надання медичної допомоги не звертався, лікувався самостійно.

Доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я, звернення до медичних установ для отримання лікарської допомоги ОСОБА_5 надано не було, тому доводи сторони захисту про відсутність на військовій службі обвинуваченого з поважних причин, суд вважає безпідставними.

Докази, зібрані в процесі розгляду кримінального провадження, за клопотанням сторони захисту, якими є витяги з наказів (т.3 а.с.2-8), не доводять поважності причин неявки обвинуваченого до місця несення служби.

Дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.4 ст.407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Обвинувачений ОСОБА_5 є раніше не судимою особою, вчинив тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби, не одружений, має постійне місце проживання, мешкає разом з сім`єю до складу якої входять мати та чотири сестри, три з яких є наразі неповнолітніми, за місцем несення служби згідно зі службовою характеристикою характеризувався посередньо (т.1 а.с.90зв.). ОСОБА_5 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької областей в періоди часу з 05.10.2016 р. по 01.11.2016 р., з 12.11.2016 р. по 09.04.2017 р., з 22.04.2017 р. по 19.05.2017 р. (т.1 а.с.95).

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе в умовах без ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції статті, за якою кваліфікується його діяння, з випробуванням.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 (один) рік, якщо він в період всього іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, -у той же строк після отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі п. 15 ст. 615 КПК України судом у судовому засіданні проголошено резолютивну частину вироку.

Повний текст вироку після його проголошення вручається учасникам кримінального провадження, які присутні у судовому засіданні, та не пізніше наступного дня надсилається учаснику судового провадження, який в судове засідання на проголошення вироку не прибув.

Головуючий суддя ОСОБА_1