1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 1-323/2009 1-в/335/2/2024
18 січня 2024 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 про звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, скасування арешту на майно,-
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, скасування арешту на майно, в обґрунтування якого вказує наступне.
Вищевказаним вироком суду від 27.03.2009 року ОСОБА_5 було засуджено за ч.3 ст.212, 69 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією належного майна, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.
Відповідно до відповіді ФДУ «Центр пробації» в Запорізькій області від 04.04.2023 року вих. №333/-22-23 ОСОБА_5 під час іспитового строку обов`язки покладені судом на підставі ст.76 КК України виконував.
Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначено, що додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК (2341-14) передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.
Відповідно до положень ст.77 КК України, в редакції під час постановлення вироку, визначено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Такими чином, з 27.03.2009 року вироку по справі №1-323/2009 в частині конфіскації всього належного ОСОБА_5 майна, не виконувався, оскільки чинним діючим законодавством чітко визначено, що у разі звільнення від відбування покарання обвинуваченого, конфіскація майна не застосовується.
Листом від 15.03.2023 року вих. №2097/6/03/-2023 ГУНП в Запорізькій області на адвокатський запит надало інформацію, що відомості про зняття арешту на нерухоме майно за вказаними адресами відсутні.
Відповідно до положень ст.80 ч.1 п.3 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у строк п`ять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин. Частиною другою вказаної статті передбачено, що строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Положення вказаної статті КК України, передбачаються нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлюються імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначення йому покарання.
Посилаючись на вказані обставини, а також те, що арешт на нерухоме майно вже протягом 14 років не дає можливості ОСОБА_5 у повній мірі розпоряджатися належним йому нерухомим майном, заявник просить:
1. звільнити ОСОБА_5 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна яке є його власністю, у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009 року у справі №1-323/2009;
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала та наполягала на його задоволенні.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечував та просив в задоволення клопотання відмовити з наступних підстав.
Заявником об`єднано дві вимоги, які повинні розглядатись в різних порядках. Заявник просить скасувати арешт майна, накладений під час досудового слідства згідно з вимогами КПК України 1960 року.Згідно до п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.Відповідно до п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1735/0/4-12 від 26.11.2012 року «Про деякі питання застосування розділу Х1 «Перехідних положень», у судовому провадженні, яке здійснюється відповідно до КПК України 1960 року, при надходженні від учасників процесу клопотань, зокрема щодо зміни або скасування запобіжного заходу, арешту майна чи відсторонення від посади, суд має керуватися положеннями КПК України 1960 року.Оскільки арешти на майно, про скасування яких просить заявник у своєму клопотанні, накладені у порядку КПК України у редакції 1960 року, то і при розгляді клопотання про їх скасування мають застосовуватися положення КПК України у редакції 1960 року.Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 30.07.2021 року у справі 185/9002/20 та від 01.12.2021 року у справі №272/469/21, в ухвалі від 01.11.2022 року у справі №55/9324/21.З огляду на викладене, питання про скасування арештів майна підлягають розгляду у порядку КПК України в редакції 1960 року.
Заслухавши представника ОСОБА_5 , доводи прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків.
Відповідно до копії вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009 року у справі №1-323/2009 визнано винним та засуджено ОСОБА_5 за ст.212 ч.3, 69 КК України (у редакції 1960 року) до п`яти років позбавлення волі, з конфіскацією особисто належного майна, без позбавлення права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків. Застосовано ст.ст.75,76 КК України засуджено умовно з іспитовим терміном три роки, зобов`язавши засудженого не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання чи роботи, періодично з`являтися для реєстрації. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави у відшкодування шкоди суму 951185 грн.. Вирок набрав законної сили 13.04.2009 року та звернений до виконання, в тому числі й в частині додаткового покарання.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувального вироку його не було виконано, протягом п`яти років у разі засудження до покарання у виді позбавлення за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.
Відповідно до ч.2 ст. 80 КК України строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.
Враховуючи, що інформація щодо виконання судового рішення в частині конфіскації майна ОСОБА_5 відсутня, вирішення поставленого у клопотанні питання є передчасним.
Також клопотання не містить доказів того, що засуджений ОСОБА_5 протягом часу виконання вироку не притягався до кримінальної відповідальності, оскільки положеннями ч.4 ст. 80 КК України визначено порядок обчислення давності у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а надана заявником не завірена ксерокопія довідки МВС України не є належним та допустимим доказом.
Крім того, заявник обґрунтовуючи клопотання в частині клопотання про звільнення від відбування додаткового покарання, посилається на те, що ОСОБА_5 було звільнено від відбування покарання з випробуванням, а тому до нього неможливо було застосовувати додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Разом з тим, такі доводи заявника суд вважає безпідставними, оскільки зазначений вирок суду відносно ОСОБА_5 набрав законної сили 13.04.2009 року, тобто призначене покарання засудженим не оспорювалось, а суд першої інстанції, який розглядає клопотання в порядку ст.409, 411 КПК України в редакції 1960 року, не має права вдаватися до оцінки призначення судом покарання.
У зв`язку із викладеним, на думку суду, відсутні підстави для задоволення клопотання адвоката в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Відповідно до ст. 126 КПК України (1960 року), накладення арешту на майно скасовується, якщо в застосуванні цього заходу відпала необхідність.
Судом встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009, ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за ст. 212, ч. 3 ст. 69 КК України, до п`яти років позбавлення волі, з конфіскацією особисто належного майна, без позбавлення права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків. Застосовано до ОСОБА_5 ст. ст. 75, 76 КК України та засуджено його умовно з іспитовим строком три роки, зобов`язано засудженого не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтися для реєстрації. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави у відшкодування шкоди суму 951 185 грн.
Обґрунтовуючи необхідність скасування арешту з майна, який накладено в рамках зазначеної кримінальної справи, адвокат посилається на те, що арешт накладався тільки в рамках кримінального провадження. Арешти у виконавчому провадженні не накладалися, тому вважає, що клопотання про зняття арешту з майна підлягає задоволенню.
Разом із тим, такі доводи заявника суд вважає безпідставними, оскількив силу ст. 126 КПК України (1960 року), повинен лише встановити чи відпала необхідність у застосуванні такого заходу, як арешт майна.
Крім того, як встановлено із вироку суду, з ОСОБА_5 було стягнуто на користь держави, в рахунок відшкодування завданої шкоди, 951 185 грн. Між тим, суду не надано доказів того, що зазначена сума коштів була у повному обсязі виплачена засудженим на користь держави.
Частиною 1 ст. 126 КПК України (1960 року) передбачено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.
З огляду на викладені обставини, суд доходить до висновку, що заявником не доведено обставин, що у застосуванні такого заходу, як арешт майна, який згідно ст. 126 КПК України (1960 року), накладається з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації, відпала потреба, а тому підстав для задоволення поданого клопотання суд не встановив.
Керуючись ст. ст. 174, 369-372, 537-539 КПК України, суд,
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 про звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, скасування арешту на майно залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її постановлення.

Повний текст ухвали складено 22 січня 2024 року.

Суддя: ОСОБА_1