Справа № 175/5351/21
Провадження № 1-кп/175/194/21
Вирок

Іменем України

17 жовтня 2023 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000030 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянка України, з вищою освітою, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України -

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачена ОСОБА_4 мала повноваження присяжного Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області відповідно додатку до рішення Дніпровської районної ради «Про затвердження списку присяжних Дніпровського районного суду Дніпропетровської області» від 02.03.2017 №233-10/VII та додатку до рішення Дніпровської районної ради «Про внесення змін до рішення районної ради віл 02 березня 2017 року №233-10/VII «Про затвердження списку присяжних Дніпровського районного суду Дніпропетровської області» від 06.03.2018 №399- 16/VII.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон) суб`єктами декларування є особи зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і"в" пункту 2. пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Згідно підпункту «ґ» пункту 1 частини першої статті 3 Закону, такими суб`єктами є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме - присяжні (під час виконання ними обов`язків у суді).

Положеннями ч. 1 ст. 45 Закону, передбачено, що особи зазначені у пункті 1 підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Згідно підпункту 1 пункту 5 розділу II Порядку формування, веденим та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на з: конання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10.06.2016, щорічна декларація - декларація, яка подається відповідно до частини першої статті 45 Закону у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

14 січня 2020 року ОСОБА_4 , виконувала свої обов`язки присяжного у суді за номером судової справи №175/4242/19, за що отримала грошову винаюроду від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області 1290, 12 грн.

Попри вказаної вимога Закону ОСОБА_4 , яка виконувала свої обов`язки присяжного у суді 14 січня 2020 року, діючи умисно, маючи реальну можливість, отримавши кваліфікований електронний підпис «КНЕДП Акредитований центр сертифікації ключів АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та будучи обізнаною про зв`язок подання декларації шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції щорічної декларації особі уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року в якому годається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року, тобто 31 грудня 2020 року, усупереч вимогам ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» умисно у строк до 00 годин 00 хвилин 01 квітня 2021 року не подала зазначеної декларації за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, і жодних дій для такої подачі не вжила.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 винуватою себе не визнала та пояснила, що вона є директором краєзнавчого музею у м. Підгородне по теперішній час.Вперше вона була обрана присяжною у 2017 році , але на той час подання декларацій присяжними не передбачалось законом. Їх почали подавати у 18-19 році і вона також їх подавала. У 2020 році вона не знала, що лише за два місяці також потрібно було подавати декларацію так як в суді ніхто не зауважив їй на цьому і не надав таку пораду. І подала вона декларацію за 2020 рік після повідомлення про підозру.

Вона тривалий час сумлінно виконувала обов`язки присяжної, завжди зявлялася у судові засіданні в якості присяжної по цивільним справах. Вона навіть отримувала незначні кошти за участь у судових засіданнях.

ОСОБА_6 начальник юридичного відділу Підгородненської міської ради повідомила їй, що не потрібно знову подавати декларацію після 2019 року, а тому вона вважає, що справа щодо неї сфальсифікована. Будучи присяжною вона отримала незначні кошти і навіть не зрозуміла, що за її участі відбувся судовий розгляд тому як воно відбулося у кабінеті судді ОСОБА_7 . Зауважила суду, що вона не є посадовою особою для подачі декларації згідно ЗУ «Про запобігання корупції» як присяжна. Вона працювала присяжною лише два місяці і навіть не знала, що за 2020 рік повинна була подавати декларацію.

В подальшому у судових дебатах вину визнала та зауважила, що її проступок лише в тому, що вона не розібралася щодо строків подання декларації і нерозуміння вимог законодавства, а тому не заперечувала проти клопотання прокурора про закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності .

Суд критично ставиться до пояснень обвинуваченої ОСОБА_4 , які направлені з метою уникнення кримінальної відповідальності, тому як що це діяння характеризується умисною формою вини.

За клопотанням обвинуваченої була допитана свідок ОСОБА_6 , яка у судовому засіданні повідомила суду, що вона працює начальником юридичного відділу Підгородненської міської ради, обвинувачену знає близько п`яти років тому як вона працює з 2016 року на посаді директора КЗ «Історико-краєзнавчий музей ім. О.Коваля», у 2019 році вона подала, зокрема обвинувачену ОСОБА_4 , як особу яка мала бажання бути в списку присяжних у Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області. Потім обвинувачена звернулася до неї із проханням заповнити декларацію. Вона не має обов`язку щодо контролю подання декларації обвинуваченою як присяжною. Лише один раз у них була розмова з цього приводу, але вона не стосується її посадових обов`язків та контролю за поданням декларації зокрема ОСОБА_8 , тому як вона не є працівником Підгородненської міської ради. Її відділ, керівником якого вона є, не є контролюючим органом за подання декларацій, а її допомога щодо подання декларації була лише звичайною.

Судом документально встановлено та цей факт не заперечується обвинувченою, що після пред`явлення їй підозри вона подала декларацію, яка передбачена законом «Про запобігання корупції», а тому посилання обвинуваченої на свідка ОСОБА_6 не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, та її пояснення ОСОБА_4 не можуть бути враховані в частині наявності поважних причин для неподання декларації.

Поважних причин, які б перешкодили обвинуваченій ОСОБА_4 вчасно подати декларацію за 2020 рік не встановлено, оскільки обвиунвачена не вперше подавала декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме - присяжні (під час виконання ними обов`язків у суді) і їй булда відома послідовність дій необхідних для заповнення та подання документів до Реєстру.».

Провина обвинуваченої також підтверджена письмовими доказами, а саме матеріалами кримінального провадження №0000030:

- Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000030 від 20 травня 2021 року, із якого вбачається, що під час здійснення моніторингу відкритих джерел інформації, що міститься на сайтах НАЗК (https://public.nazk.gov.ua/) було виявленні випадки порушень Закону України «Про запобігання корупції?», неподання щорічної декларацію особами уповноваженими на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2020 рік, а саме присяжними Дніпропетровського районного суду Дніпропетровськогї області, які виконували свої обовязки у суді.

- Відповіддю Дніпропетровського районного суду щодо списку присяжних, які упродовж 2020 року виконували обов`язки у суді від 31 травня 2021 року за №175/678/21, де дійсно у 2020 році ОСОБА_4 приймала участь у судових засіданнях в якості присяжної та за її участі ухвалене судове рішення.

- Довідкою із якої вбачається, що ОСОБА_4 приймала участь як присяжна у справі №175/4242/19 від 14 січня 2020 року, яке було зупинено у зв`язку з призначенням експертизи.

- Відповіддю з судової адміністрації України про доходи на ім`я ОСОБА_4 від 16 серпня 2021 року за №Б-с-1257, в якої зазначено що за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року їй нараховано 1290,00 грн.

- Повідомлення про факт неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на ім`я ОСОБА_4 ;

Станом на 07.07.2021 в інформаційно - телекомунікаційній системі «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» відсутні декларації за 2020 рік ОСОБА_4 .

Відповідно Національне агентство вжило заходів, передбачених ч. 2 ст. 512 Закону України «Про запобігання корупції», зокрема, направило повідомлення про факт неподання декларації ОСОБА_4 , з вимогою подати таку декларацію впродовж десяти днів з дня отримання повідомлення.

-Заявою ОСОБА_4 на ім`я голови Дніпровської районної ради ОСОБА_9 , від 01 лютого 2017 року згідно якої вона надала згоду про включення до списку присяжних Дніпропетровського районного суду.

-Списком присяжних Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, який є додатком до рішення районної ради 02 березня 2017 року №233-10/VII та 06 березня 2018 року №399-16/VII із яких вбачається під №1 в списку ОСОБА_4 .

Наведені докази, які є належними, допустимими і достовірними, повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченої.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч.ч. 1, 2 ст. 84 КПК України).

Частиною 1 статті 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У ході судового розгляду суд дійшов до висновку про те, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення є належними та достатніми, надають інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування.

Таким чином, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд суду сторонами, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані докази стороною обвинувачення, давши їм оцінку згідно з вимогами ст.94 КПК України, суд дійшов висновку про повну доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, і її дії вірно кваліфіковані за ст.366-3 КК України, що виразились в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Абзацом другим частини другої статті 45 Закону визначено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Конструктивною ознакою цього правопорушення є несвоєчасне подання декларації без поважних на те причин. Тобто за наявності останніх відповідальність за аналізованою частиною статті виключається. Під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені,пожежі,землетрусу), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агента з питань запобігання корупції, витребування відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (триманням) під вартою тощо.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 будучи суб`єктом декларування, не подала декларацію, що є порушенням вимог статті 45 Закону України «Про запобігання корупції».

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Так, у відповідності до припису ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Докази, покладені в основу вироку, були зібрані з дотриманням процесуального законодавства, а тому розцінюються судом як допустимі.

Даючи оцінку вище переліченим доводам сторони захисту, суд приходить до висновку, що ці доводи не знайшли об`єктивного підтвердження підчас судового розгляду, а спростовуються сукупністю досліджених і покладених у основу вироку доказів, які не викликають у суду жодних сумнівів щодо законності їх отримання у спосіб, установлений кримінальним процесуальним законом України, і не дають підстав для визнання цих доказів недопустимими.

Суд не посилається у вироку та не оцінює інші матеріали кримінального провадження, досліджені за письмовим клопотанням прокурора, оскільки даних щодо предмету доказування вони не містять.

Аналіз усіх доказів по справі дає суду підстави для висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та про необхідність призначення покарання, передбаченого законом.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 50 КК України).

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_4 покарання суд враховує те, що злочин, передбачений ст. 366-3 КК України, відноситься до категорії проступків (в редакції на момент скоєння).

Також при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд враховує особу винної, яка на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, задовільну характеристику за місцем проживання, її відношення до скоєного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд не вбачає.

Обставини, що обтяжують її покарання, також не встановлені.

Відповідно до п. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, суд вважає необхідним призначити покарання у вигляді штрафу з позбавленням права обіймати певні посади на визначений строк.

В той же час, за обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення в період з 01.01.2021 року до 01.04.2021 року і акт не містить посилання на діяння ОСОБА_4 вчинені після 01.04.2021 року.

Статтею 366-3 КК України в редакції, чинній на час з 01.01.2021 до 01.04.2021 року, тобто в редакції Закону України № 1074-IX від 04.12.2021 року, було встановлено відповідальність за умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», у виді штрафу від двох тисяч п`ятисот до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

З огляду на санкцію цієї статті, зазначене кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України вважалось кримінальним проступком.

В силу вимог ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 5 КК України, до діянь ОСОБА_4 підлягала застосуванню стаття 366-3 КК України в редакції в редакції Закону України № 1074-IX від 04.12.2020 року, за якою такі діяння є кримінальним проступком.

Пункт 1) ч. 1 ст. 49 КК України визначає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Частина 5 ст. 74 КК України встановлює, що особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

З огляду на санкцію ст. 366-3 КК України (в редакції закону № 1074-IX від 04.12.2020), зазначене кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком.

Суд виходить з того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні в період з 01.01.2021 до 01.04.2021 року кримінального проступку, передбаченого ст. 366-3 КК України (в редакції закону №1074-IX від 04.12.2020), за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Таким чином, з дня вчинення ОСОБА_4 вказаного кримінального проступку минуло більше двох років.

Підстави для зупинення або переривання строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 49 КК України, дослідженими судом доказами не встановлені.

Враховуючи те, що обвинуваченій ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-3 КК України (в редакції закону № 1074-IX від 04.12.2020) і з моменту його вчинення пройшло більше двох років, а для даного злочину, згідно з п. 1) ч. 1 ст. 49 КК України, встановлено строк давності притягнення до кримінальної відповідальності два роки, то відповідно до вимог закону, обвинувачена ОСОБА_4 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання згідно з ч. 5 ст. 74 КК України.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєних особою злочинів.

Вимога додержуватися справедливості при застосування кримінального покарання закріплена в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Призначене покарання, на переконання суду, буде відповідати його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через приму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

Судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-3 КК України і піддати кримінальному покаранню у штрафу у розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42 500 (сорок дві тисячі пятсот) гривень з позбавленням права обіймати посади уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування на строк 2 (два) роки.

На підставі п. 1) ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_4 звільнити від покарання, у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 суд не застосовує.

Судові витрати та речові докази відсутні.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1