Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

04 грудня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, п.3 ч.2 ст.115 КК України, у кримінальному провадженні №0000034,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб, тобто до 08 січня 2024 року.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить вказану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Зокрема, захисник покликався на те, що суд при вирішенні клопотання не перевіряв обґрунтованості його обвинувачення, зазначаючи, що певні докази є непослідовними та суперечливими.

Також зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від суду є необґрунтованим, оскільки підтверджується виключно тяжкістю можливого покарання. При цьому, вказав, що ОСОБА_7 є військовозобов`язаним, а тому під час дії воєнного стану не може виїхати за межі України, та родичів, які б проживали за межами Рівненської області, у нього немає.

Захисник зазначив, що стороною обвинувачення не доведено ризику впливу на потерпілого, свідків та інших обвинувачених, які на даний час вже допитані.

Вважає, що запропонований стороною захисту запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою проживання ОСОБА_7 , буде достатнім для запобіганню цьому ризику. При цьому, власники будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не заперечують щодо обрання обвинуваченому запобіжного заходу за цією адресою, так само як і не заперечують щодо обрання цього виду запобіжного заходу власники будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

На думку захисника, у ОСОБА_7 наявні міцні соціальні зв`язки за місцем його проживання та навчання, адже у нього наявна родина, він позитивно характеризується, не планує вчиняти жодних дій задля перешкоджання кримінальному провадженню.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників-адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які просили задовольнити апеляційну скаргу та обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, думку потерпілого ОСОБА_5 та його представника-адвоката ОСОБА_6 , які також підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили змінити обрати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, міркування прокурора ОСОБА_4 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, покликавшись на законність оскаржуваної ухвали, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з матеріалів цієї судової справи, у провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000034 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.146, п.3 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.146 КК України.

Колегією встановлено, що 23 лютого 2023 року ухвалою слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд, обґрунтовуючи своє рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 зазначив, що ризики і підстави застосування цього запобіжного заходу на даний час не змінились та не відпали, а застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Вимогами ст.ст.176, 178, 183 КПК визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримані не були.

Так, місцевий суд, продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти заявленим прокурором ризикам переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілого та інших обвинувачених, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому, слід звернути увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, які, згідно з ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (рішення у справі «Руденко проти України»).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Разом з тим, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 містить формальний виклад обставин, а необхідність продовження обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу мотивована лише тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винним, та вагомістю наявних доказів про вчинення ним інкримінованих злочинів.

Однак, місцевий суд, погодившись з доводами сторони обвинувачення, викладеними у клопотанні, не оцінив у сукупності всіх обставин даного кримінального провадження, що є обов`язком суду згідно з приписами ст.178 КПК.

При цьому, оскаржувана ухвала взагалі не містить належного обґрунтування необхідності продовження обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу, а своє рішення місцевий суд мотивував лише ступенем тяжкості інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, та суворістю можливого покарання у разі визнання його винним у їх вчиненні.

Також колегія суддів наголошує на тому, що прокурором не було доведено, а місцевим судом не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу заявлені ризики не зменшились та виправдовують подальше застосування до нього найбільш суворого виду запобіжного заходу.

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевим судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст.5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

При цьому, слід зауважити, що висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Разом з тим, як було встановлено під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_5 шкоду в межах кримінального провадження за обвинуваченням за ч.3 ст.146 КК України, що підтвердив потерпілий, має сталі соціальні зв`язки проживає з батьками, навчався у фаховому медичному коледжі КЗВО «Рівненська медична академія», позитивно характеризується як за місцем проживання - АДРЕСА_3 , так і за місцем навчання, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Сукупність перелічених обставин, на переконання колегії суддів, значно знижують встановлені місцевим судом ризики та свідчить про можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за вказаним вище місцем реєстрації і проживання.

За приписами ст.181 КПК,домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Разом з тим, слід врахувати, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів та покладенням відповідних процесуальних обов`язків, здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 10 листопада 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Зарічненського відділу Вараської окружної прокуратури ОСОБА_4 задовольнити частково.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 .

Заборонити ОСОБА_7 залишати житло за адресою: АДРЕСА_3 , цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватись від спілкування з потерпілим, свідками та іншими обвинуваченим у даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії ухвали та визначених в ній обов`язків встановити до 08 січня 2024 року.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання у відділ поліції №2 Вараського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти.

Ця ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3