справа № 631/939/21
провадження № 1-кп/631/30/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу з єдиним унікальним № 631/939/23 (провадження № 1-кп/631/30/23) за кримінальними провадженнями, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000064 від 06 вересня 2021 року щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці села Вакулиха, Карлівського району, Полтавської області, громадянки України, учениці Регіонального центру професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області, не заміжньої, утриманців не має, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючо ї за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

04 вересня 2021 року близько 01 години 50 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, у ОСОБА_4 , яка перебувала у кафе «Рандеву», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, виник умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , яка у той час також перебувала у вказаному кафе.

Реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , ОСОБА_4 діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, в результаті раптово виниклих неприязних стосунків, схопила ОСОБА_7 за волосся та опустивши її голову до низу нанесла їй один удар коліном правої ноги у область правого ока, повалила її на землю та почала наносити удари руками та ногами по різних частинах тіла ОСОБА_7 , в результаті чого спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді синця в правій навколоочній ділянці, синця в ділянці правого колінного суглобу та садна в ділянці правого ліктьового суглобу. За ступенем тяжкості вказані ушкодження, відповідно до висновку експерта (судово-медична експертиза) № 12-14/85-ВАЖ/21 від 10 вересня 2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, яке викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів (пункти 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6).

Обвинувачена ОСОБА_4 у судовому засіданні в присутності законного представника ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 зазначила, що обвинувачення їй зрозуміле, винною себе у скоєному визнала повністю, пояснивши, що дійсно скоїла інкриміноване їй в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченою своєї провини, а також те, що остання та її законний представник, а також захисник, не ставлять під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ними змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_4 .

Прокурор та сторона захисту у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачена не оспорює фактичних обставин у справі, кожен окремо висловили думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпіла ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України. На адресу суду потерпіла ОСОБА_7 направила власноруч складену заяву, що була зареєстрована за вхідним № 502/23-вх. від 27 січня 2023 року, відповідно до якої просила заявлений нею цивільний позов у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, залишити без розгляду. Також ОСОБА_7 просила розгляд вказаного кримінального провадження здійснювати за її відсутності, посилаючись на її виїзд з території України через збройну агресію Російської Федерації.

У судовому засіданні у порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілої, адже є можливим за її відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду справи.

У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі обвинуваченою ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому їй органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчиненого нею діяння, підтвердженням фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, суд відповідно до приписів статті 349 Кримінального процесуального кодексу України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись показаннями обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченої, у відповідності до положень Кримінального кодексу України, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також матеріалів, що характеризують її особу.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 у присутності законного представника ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 у вільній формі дала суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму дій, в ніч з 03 вересня 2021 року на 04 вересня 2021 року, біль точного часу не пам`ятає, перебувала у кафе «Рандеву» в селищі міського типу Нова Водолага, де у них виникла сварка з ОСОБА_8 . Під час вказаної словесної сварки, вона схопила потерпілу за волосся та опустивши її голову, вдарила об коліно в область ока, а потім коли та впала нанесла їй ще удари ногами, але в яку частину тіла не пам`ятає. ОСОБА_4 повідомила, що їй соромно за свій вчинок, у той самий день вона вибачилась перед ОСОБА_7 , а також приносила їй вибачення й у телефонному режимі. У вчинені кримінального правопорушення обвинувачена щиро кається та запевнила суд, що зробила для себе належні висновки.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_4 , її законний представник та захисник вважали недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами та кваліфікацією дій обвинуваченої.

Тим самим, суд констатує, що обвинувачена надала суду показання в яких підтвердила в повній мірі обставини скоєння кримінального правопорушення, викладеного в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

В свою чергу, згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В даній справі, з досліджених у судовому засіданні, у порядку статті 358 Кримінального процесуального кодексу України, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертами досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу ІV Кримінального процесуального кодексу України, в їх системному зв`язку, встановлено наступне.

06 вересня 2021 року ОСОБА_7 , будучи повідомленою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтею 383 Кримінального кодексу України, звернулась до Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, відповідно до якої просила вжити заходів до невідомої особи, яка 04 вересня 2021 року близько 02 години 00 хвилин в селищі міського типу Нова Водолага, вулиця Кооперативна, приміщення кафе «Рандеву», нанесла їй тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта (судово-медична експертиза) № 12-14/85-Важ/21, складеного 10 вересня 2021 року лікарем судово-медичним експертом Валківського відділення Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , на тілі громадянки ОСОБА_7 , 1993 року народження, встановлені наступні тілесні ушкодження: синець в правій навколоочній ділянці та синець в ділянці правого колінного суглобу; садно, що розташоване в ділянці правого ліктьового суглобу. Тілесні ушкодження, а саме садно та синці, враховуючи їх характер, могли утворитися від локальної дії тупого твердого предмета з обмеженою поверхнею, що контактувала, індивідуальні та конструктивні особливості якої (-яких) в ушкодженнях не відобразилися, за механізмом тертя-ковзання (або тиску-тертя) за винятком синців, які за механізмом удару, та могли бути отримані в період 3 5 днів до моменту огляду. За ступенем тяжкості вищевказані синці та садно, кожне окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6 днів згідно пунктів 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6. Утворення даних ушкоджень при падінні з «висоти власного зросту» на поверхню з необмеженою площиною малоймовірно.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 07 вересня 2021 року та фототаблиці до нього, яка складається з 14 фотографій, складених начальником сектору дізнання Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_10 у присутності понятих: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , за участі потерпілої ОСОБА_7 та статиста ОСОБА_13 , встановлено, що метою проведення слідчого експерименту було відтворення обстановки і обставин події, а також механізму спричинення тілесних ушкоджень. У ході слідчого експерименту ОСОБА_7 розмістила статиста на відстані 1 метра від себе, а саме розмістилась трошки ліворуч, схопила статиста за волосся та лівою рукою нахилила голову статиста до низу та зобразила один удар коліном правої ноги в область обличчя справа. Далі ОСОБА_7 попросила статиста лягти на землю спиною до низу та дещо на правий бік, сама розмістилась біля голови статиста над нею та відобразила не менше шести ударів кулаками обох рук в область голови статиста, потім коли статист піднялась на ліву руку, продовжила показувати не менше чотирьох ударів взутими ногами по черзі по різних частинах тулубу.

Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь-яких зауважень та в цілому відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення. Порушень вимог статтей 104, 106 та 223 Кримінального процесуального кодексу України судом не встановлено та сторонами не доведено.

З висновку експерта (судово-медична експертиза) № 12-14/86-Важ/21, складеного 14 вересня 2021 року лікарем судово-медичним експертом Валківського відділення Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , убачається, що показання потерпілої ОСОБА_7 , надані в ході проведення допиту та слідчого експерименту в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним в частині способу спричинення, механізму утворення та локалізації тілесних ушкоджень виявлених у ОСОБА_7 та мають причинно-наслідковий зв`язок між отриманням ОСОБА_7 тілесних ушкоджень та наслідками у вигляді тілесних ушкоджень ОСОБА_7 за механізмом, який вказує в протоколі допиту та слідчого експерименту потерпіла.

07 вересня 2021 року ОСОБА_14 , в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України, надав начальнику сектору дізнання Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_10 відеозапис подій, що відбувались 04 вересня 2021 року на території поблизу кафе «Рандеву», розташованого за адресою: Харківська область, селище міського типу Нова Водолага, провулок Кооперативний, будинок № 6-А.

Постановою начальника сектору дізнання Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_10 від 07 вересня 2021 року електронний носій DVD диск з відеозаписом подій, які відбувались у нічний час 04 вересня 2021 року на території поблизу кафе «Рандеву», розташованого за адресою: Харківська область, селище міського типу Нова Водолага, провулок Кооперативний, будинок № 6-А, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 вересня 2021 року під № 0000064.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 08 вересня 2021 року, та фототаблиці до нього, яка складається з 8 фотографій, складених начальником сектору дізнання Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_10 у присутності понятих: ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , за участі свідка ОСОБА_17 та статиста ОСОБА_18 , встановлено, що свідок з метою відтворення механізму спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , показала на статисті, як схопили за волосся потерпілу та лівою рукою нахилила її голову донизу, після чого був зроблений один удар коліном правої ноги в область обличчя справа. Свідок вказала, що від цього потерпіла впала та показала на статисті, як тій було нанесено чотири удари в область голови й тулубу по різним частинам. Після цього попросила статиста трохи підвестись і спертись на ліву руку, а сама показала як були нанесені три удари взутою ногою по тулубу та один удар по спині потерпілої.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 16 вересня 2021 року, та фототаблиці до нього, яка складається з 4 фотографій, складених начальником сектору дізнання Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_10 у присутності понятих: ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , за участю підозрюваної ОСОБА_4 , її законного представника ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 , а також статиста ОСОБА_18 , убачається як ОСОБА_4 показала механізм нанесення нею тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , а саме: розмістила статиста дещо ліворуч від себе, схопила її за волосся та лівою рукою тримаючи за волосся нахилила голову статиста до низу та зобразила один удар коліном правої ноги в область обличчя справа.

Вказані протоколи підписані усіма учасниками слідчих дій, а також понятими без будь-яких зауважень та в цілому відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення. Порушень вимог статтей 104, 106 та 223 Кримінального процесуального кодексу України судом не встановлено та сторонами не доведено.

Надаючи оцінку саме цим письмовим доказам суд відмічає таке.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Кримінального процесуального кодексу України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, згідно положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вивчивши надані суду протоколи слідчих дій встановлено, що під час їх складання істотних порушень вимог статтей 87, 103 104, 223 Кримінального процесуального кодексу України не установлено, а тому сприймати, ці докази, як неналежні, чи не допустимі передумов немає.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини регламентовані статтею 91 наведеного кодифікованого закону України.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованого їй в вину кримінального правопорушення, оскільки вона дійсно своїми умисними діями нанесла ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

При кваліфікації дій обвинуваченої, суд ураховує, що Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України і правильно кваліфіковані як умисне легке тілесне ушкодження.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Крім того, відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до пункту 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей» прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей- правопорушників.

У пункті 23.2 Рекомендацій СМ/Rec (2008) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», зокрема наголошується, що перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.

Аналогічні за змістом роз`яснення містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», де зазначено, що при призначенні покарання неповнолітнім суди повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченою вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається проступком.

Вивчаючи особу винної шляхом з`ясування стану її здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 є ученицею Регіонального центру професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2023 року за спеціальністю «Перукар (перукар - модельєр)», з терміном навчання 3 роки. Згідно характеристики, наданої з місця навчання за підписом директора Регіонального центру професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області ОСОБА_21 , за період навчання ОСОБА_4 зарекомендувала себе як дисциплінований учень з добрими здібностями. Навчальні заняття відвідує постійно, пропусків без поважних причин не має. Дуже охайна, добросовісна, з повагою відноситься до дорослих, відповідально виконує доручення з боку керівництва групи та адміністрації, конфліктів у колективі не провокує; тенденцій до протиправних дій та порушень дисципліни не має.

За даними наявної документації обвинувачена має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про її осудність.

ОСОБА_4 має постійне місце проживання та реєстрацію, за яким характеризується формально, що підтверджується характеристиками заступника сільського голови Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 14 вересня 2021 року за № 01-19-03/2098 та депутата Нововодолазької селищної рад Харківської області ОСОБА_22 від 15 вересня 2021 року за № 02-33/2181. До кримінальної відповідальності ОСОБА_4 притягується вперше, що убачається із довідки № 160-14092021/63090 ОСК МВС України станом на 14 вересня 2021 року.

З акту обстеження умов проживання, складеного 15 вересня 2021 року комісією Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області, убачається, що ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_23 у винайманому житлі квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Умови проживання задовільні, у квартирі АДРЕСА_4 кімнати, є побутова техніка, чисто, є продукти харчування та одяг, діти навчаються; стосунки у родині доброзичливі, мати достатньо приділяє увагу дітям та забезпечує їх усім необхідним. Під час обстеження проведено бесіду з ОСОБА_4 та її матір`ю з приводу вчинення кримінального правопорушення неповнолітньою.

З досудової доповіді, складеної 09 червня 2022 року провідним інспектором Харківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_24 щодо неповнолітньої ОСОБА_4 убачається, що орган пробації вважає, що ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення низький, а отже виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для її виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, виконання рекомендованих заходів, спрямованих на мінімізацію ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, та за наявності мотивації і готовності самої неповнолітньої обвинуваченої. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість неповнолітньої від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушницю обов`язків відповідно до 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України, на розсуд суду.

Отже, відповідно до наявних матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_4 скоїла кримінальне правопорушення, яке відноситься до проступку, у віці 16 років.

Згідно до частини 1 статті 22 Кримінального кодексу України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років.

Обставинами, що в силу пунктів 1 та 3 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 , є щире каяття, а також вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні в суді обставин регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки.

Обвинувачена висловила щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

При цьому, неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання незалежно від того, чи досяг обвинувачений на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в частині 1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи (наприклад, втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність іншою особою, примирення з потерпілим тощо).

Обставин, що у відповідності частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_4 на момент вчинення кримінального правопорушення була неповнолітньою, але досягла шістнадцятирічного віку, тобто, призначаючи покарання останній, суд зобов`язаний керуватися положеннями, визначеними у розділі XV Загальної частини Кримінального кодексу України.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 , суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України, яка визначає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статтей 50, 65, 103 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до приписів статті 12 Кримінального кодексу України, відноситься до проступків, особу винної, яка є неповнолітньою та не намагалася уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, й усвідомила негативні наслідки своєї поведінки, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також позицію прокурора, який просив призначити обвинуваченій покарання у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки остання отримує стипендію та позицію сторони захисту, яка не заперечувала проти призначення такого покарання.

Положеннями частини 1 статті 98 Кримінального кодексу України визначено, що до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: штраф, громадські роботи, виправні роботи, арешт, позбавлення волі на певний строк.

При цьому як вказав Верховний Суд України у абзаці 2 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», перелік видів покарань, визначений у статті 98 Кримінального кодексу України, є вичерпним. Інші основні та додаткові покарання до неповнолітніх не застосовуються, навіть якщо на час розгляду справи судом вони досягли повноліття. Визначаючи розмір покарання таким особам, суд має виходити з відповідних положень статтей 99 102 Кримінального кодексу України.

Так, санкція частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року..

Отже, з урахуванням приписів статті 98 Кримінального кодексу України, неповнолітній обвинуваченій за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України можливо призначити покарання лише у вигляді штрафу, громадських робіт або виправних робіт.

У пунктах 12 та 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» зазначено, що при призначенні покарання судам слід мати на увазі, що згідно зі статтею 99 Кримінального кодексу України штраф застосовується лише до тих неповнолітніх, які мають самостійний дохід, власні кошти або майно, на яке може бути звернено стягнення. З урахуванням цього суди повинні досліджувати докази що до наявності у неповнолітнього достатнього для сплати штрафу доходу, коштів або майна та наводити у вироку відповідні мотиви прийняття того рішення; виправні роботи відповідно до частини 2 статті 100 Кримінального кодексу України призначаються неповнолітнім у віці від 16 до 18 років, які мають постійну чи тимчасову роботу, на строк від двох місяців до одного року за місцем роботи. Суд у вироку визначає розмір відрахувань у дохід держави із заробітку неповнолітнього засудженого в межах 5 10 %.

В даному випадку на думку суду, призначення покарання у виді виправних робіт є неможливим, так як неповнолітня обвинувачена офіційно не працевлаштована. Разом із тим, як свідчить наявна в матеріалах справи копія довідки про доходи, видана 30 вересня 2021 року за № 231 за підписами директора та головного бухгалтера Регіонального центру професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області, ОСОБА_4 , учениця групи № П-02, перебуває на безоплатній формі навчання у Регіональному центрі професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області та отримує дохід, який за період з вересня 2020 року по серпень 2021 року становить 5 916 гривень 26 копійок, у тому числі за серпень 2021 року останній нараховано 526 гривень 26 копійок.

Отже наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_4 має самостійний дохід (власні кошти), а отже такий вид покарання як штраф може бути призначений у даному випадку та, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої й попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Крім того, призначена міра покарання наддасть можливість обвинуваченій сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчиненні нею протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Як вказано у обвинувальному акті під час досудового розслідування кошти на проведення експертиз не витрачались.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирішуючи долю цивільного позову ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Так, згідно з положеннями частини 2 статті 127 Кримінального процесуального кодексу України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як свідчать наявні матеріали справи, 24 вересня 2021 року через канцелярію суду потерпіла ОСОБА_7 подала цивільний позов в рамках кримінального провадження до ОСОБА_4 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що був зареєстрований за вхідним № 5301/21-вх., відповідно до якого просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь суму відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок спричинення легких тілесних ушкоджень у розмірі 1000 гривень 00 копійок, та суму відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення легких тілесних ушкоджень у розмірі 50 000 гривень 00 копійок.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 січня 2022 року за результатами проведення підготовчого судового засідання прийнято до провадження та розгляду заявлений потерпілою ОСОБА_7 цивільний позов до ОСОБА_4 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Визнано потерпілу ОСОБА_7 цивільним позивачем, а обвинувачену ОСОБА_4 та її законного представника ОСОБА_5 , цивільними відповідачами у даному кримінальному провадженні. Крім того, роз`яснено ОСОБА_7 права цивільного позивача відповідно до статті 61 Кримінального процесуального кодексу України, а обвинуваченій ОСОБА_4 та її законному представнику ОСОБА_5 , права цивільного відповідача, відповідно до статті 62 Кримінального процесуального кодексу України.

27 січня 2023 року потерпіла ОСОБА_7 через канцелярію надала власноруч складену заяву, що була зареєстрована за вхідним № 502/23-вх., відповідно до якої просила заявлений нею цивільний позов у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, залишити без розгляду.

Враховуючи те, що процесуальні питання щодо залишення цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду нормами Кримінального процесуального кодексу України не врегульовані, тому для вирішення зазначеного питання судом застосовуються положення цивільного процесуального законодавства.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Приписами частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів рівною мірою стосується й права такої особи на залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відтак, приймаючи до уваги заяву потерпілої ОСОБА_7 , яка є цивільним позивачем в рамках цього кримінального провадження, про залишення її позову до ОСОБА_4 без розгляду, суд відповідно до положень частини 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України, статті 13, пункту 5 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, вважає за можливе її задовольнити та залишити заявлений цивільний позов у рамках кримінального провадження без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 50, 53, 65 67, 98 100, 103 та частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, а також статтями 31, 44, 45, 52, 84, 91, 100, 118, 122, частиною 1 статті 126, статтями 291, 293, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 484, 485, 487, 488, 490, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у пред`явленому їй обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і призначити їй по даній нормі закону покарання з урахуванням положень статті 99 Кримінального кодексу України у виді штрафу у розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000064, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 вересня 2021 року: електронний носій DVD диск з відеозаписом подій, які відбувались у нічний час 04 вересня 2021 року на території поблизу кафе «Рандеву», розташованого за адресою: Харківська область, селище міського типу Нова Водолага, провулок Кооперативний, будинок № 6-А залишити в матеріалах справи протягом усього часу їх зберігання.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення залишити без розгляду.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_4 не обирати.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, її законному представнику та захиснику, потерпілій та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1