Справа № 739/868/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/558/23
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2023 року,

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку суду у відповідність до законів України шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд вказав на те, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням КК України. Доводи засудженого та його захисника щодо необхідності застосування положень ч. 4 ст. 68, ч. 3 ст. 74 КК України та заміни ОСОБА_8 довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк необґрунтованими з огляду на те, що захисником фактично висловлена незгода з кваліфікацією дій засудженого за п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України, а Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області позбавлений повноважень переглядати вироки, постановлені іншими судами на предмет правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність і такі питання не можуть вирішуватися під час виконання вироку.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, та постановити нову, якою привести вирок Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2002, яким ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна у відповідність до норм чинного КК України, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016, шляхом зміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі із зазначенням терміну відбуття покарання на підставі ч. 3 ст. 74 КК України.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні клопотання суд формально, поверхнево розглянув клопотання. З вироку Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2002 вбачається, що ОСОБА_8 засуджено за скоєння злочинів у співучасті з ОСОБА_9 , будь-яких активних дій він не чинив та його діями потерпілому не завдано жодних тілесних ушкоджень, а тим більше таких, що спричинили смерть потерпілого.

Вказує, що оскільки справа розглядалася за правилами Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, були відсутні норми, які розмежовували дії співучасників злочинів відповідно до їх ролі у вчиненні злочину, а тому ОСОБА_8 засуджено за вчинення закінченого злочину.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 відбув вже понад 19 років призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі. Відтак, на її думку, необхідно застосувати положення Конституції України та привести вирок Апеляційного суду м. Києва щодо ОСОБА_8 у відповідність до норм чинного законодавства.

Наголошує на тому, що відповідно до вимог ст. 27 Віденської Конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтовування неможливості виконання міжнародних договорів.

Під час апеляційного розляду захисник підтримала доводи апеляційної скарги та просила про постановлення нової ухвали, якою клопотання задовольнити.

Прокурор, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджені вироком Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2002 за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України та на підставі ст., ст. 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Верховного Суду України від 12.12.2002 вирок залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» № 1492-VІІІ від 07.09.2016 статтю 68 КК України доповнено частиною четвертою, відповідно до якої довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109 - 114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437 - 439, частині першій статті 442 та статті 443 цього Кодексу.

З вироку Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2002 вбачається, що ОСОБА_8 засуджений за вчинення закінчених злочинів, у тому числі й злочину, передбаченого п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за який йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Вироком встановлено, що засуджений ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_9 вчинити розбійний напад на потерпілого з метою заволодіння його майном, після чого утримував потерпілого, якому інший співвиконавець завдавав удари ножем в область голови, в результаті чого і настала смерть потерпілого. Його дії не були кваліфіковані як готування до злочину чи замах на вчинення злочину.

Отже, підстави для приведення вироку у відповідність та застосування до засудженого положень ч. 4 ст. 68, ч. 3 ст. 74 КК України та заміни йому довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, про що місцевий суд зробив обґрунтований висновок, і з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, безпідставними є твердження сторони захисту про те, що оскільки справа розглядалася за правилами Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, були відсутні норми, які розмежовували дії співучасників злочинів відповідно до їх ролі у вчиненні злочину, а тому ОСОБА_8 засуджено за вчинення закінченого злочину.

Так, стаття 17 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року передбачала відповідальність за готування до злочину і за замах на злочин, а стаття 19 цього Кодексу - співучасть.

Аргументи сторони захисту про те, що по відношенню до ОСОБА_8 судом були порушені вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Віденської Конвенції не відповідають дійсності .

Кримінальним кодексом України визначено два види покарання у виді позбавлення волі, а саме позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, тобто альтернативне покарання, що визначається судом.

Такі положення кримінального закону узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд за клопотанням захисника в інтересах ОСОБА_8 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, захисником не було наведено конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів ОСОБА_8 , зміст апеляційної скарги містить фактично незгоду з кваліфікацією дій засудженого, а також перерахування та декларування норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст., ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород - Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до законодавства шляхом заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4