Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2058/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/2058/22 за апеляційною скаргою прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року, відносно

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Звільнено ОСОБА_10 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк в три роки, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Зобов`язано ОСОБА_10 відповідно до ст.76 КК України періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Арешт, накладений на майно ОСОБА_10 ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14.03.2022 року, скасовано.

Судові витрати за проведення експертиз в сумі 5663,49 грн. стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави.

Відповідно до вироку судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 13.03.2022 року близько 15 години, перебуваючи за місцем тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час конфлікту з сином ОСОБА_12 , будучи обуреним поведінкою ОСОБА_12 , з метою налякати ОСОБА_12 , щоб той припинив конфлікт, взяв належну йому гладкоствольну мисливську зброю марки Сайга-20 № НОМЕР_1 , яка була заряджена набоєм, вийшов на подвір`я, де спрямував зброю в бік ОСОБА_12 , який ховався за деревом, та здійснив один неприцільний постріл, від якого дріб, яким був споряджений набій, влучив у праве плече ОСОБА_12 та спричинив йому тілесні ушкодження у виді 59 ранок, які проникали в масив м`яких тканин правого плеча, біля дев`яти дефектів правої парієнтальної плеври, біля дев`яти дефектів по всій поверхні правої легені, переломів другого та третього ребер справа по передній пахвинній лінії з масивними крововиливами навколо вказаних переломів, від яких через деякий проміжок часу настала смерть ОСОБА_12 і таким чином вбив ОСОБА_12 через необережність.

Необережні дії ОСОБА_10 , які виразились у вбивстві, вчиненому через необережність, кваліфіковано судом за ч.1 ст.119 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області скасувати у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, встановлених у судовому засіданні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України із застосуванням покарання у виді 8 років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в мотивувальній частині вироку не зазначені повні відомості з показань обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_8 , які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження. Зокрема, те обвинувачений у своїх показаннях вказав те, що має навички поводження із вогнепальною зброєю так як є власником вогнепальної зброї з відповідним дозволом та проходженням служби в ОВС, те що потерпілий забіг до своєї кімнати та замкнув до неї вхідні двері, а він намагався відчинити двері шляхом пошкодження замикаючого пристрою, але з якою метою він це робив пояснити не зміг, а також те, що коли він побачив, що ОСОБА_12 виліз із будинку через вікно та почав тікати від будинку, він почав його наздоганяти зі зброєю в руках, аргументуючи такі свої показання спробою налякати потерпілого. Не надана оцінка показанням потерпілої ОСОБА_8 про те, що вона побачила обвинуваченого у той момент коли він наздоганяв потерпілого і зброя в його руках перебувала із спорядженим до неї магазином. Аналогічно не висвітлено показання свідка ОСОБА_13 з приводу того, що коли він прибув на місце події відразу після вчинення злочину, то бачив що до зброї був приєднаний магазин, а також підтвердив наявність тривалих неприязних відносин між батьком і сином. Судом не надано оцінку результатам слідчого експерименту за участю обвинуваченого, відповідно до якого він, перебуваючи на відстані кількох метрів від дерева, за яким перебував його син, цілися в ноги останнього, зазначив, що притиснув прилад до плеча, зняв зброю із запобіжника та прицілився маючи намір здійснити постріл у напрямку дерева за яким стояв потерпілий. Із врахуванням викладеного, суд залишив поза увагою, що обвинувачений чітко знав, що його зброя споряджена набоями, діяв умисно, усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно-небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх. Наголошує, що суду надано належні і допустимі докази, які підтверджують наслідково-причинний зв`язок між конкретними діями обвинуваченого і наслідками. Крім того, вказує, що покарання призначене ОСОБА_10 не відповідає тяжкості вчиненого злочину і є явно несправедливим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка частково підтримала подану апеляційну скаргу, просила скасувати вирок і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, потерпілу ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги прокурора, пояснення обвинуваченого, його захисника та потерпілої ОСОБА_7 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

У ч.1 ст.91 КК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Тобто, мотивувальна частина вироку має містити чітке формулювання обвинувачення.

Мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у співставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Як вбачається з матеріалів провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Суд першої інстанції, перекваліфікувавши дії ОСОБА_10 на ч.1 ст.119 КК України, дійшов висновку про те, що він вчинив вбивство через необережність.

Разом з тим, формулювання обвинувачення за ч.1 ст.119 КК України, визнане доведеним та викладене місцевим судом в оскаржуваному вироку, не відповідає вимогам ст.374 КПК України.

Так модель злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України із суб`єктивної сторони передбачає вбивство через необережність внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості, встановлення виду якої є необхідним для оцінки ступеня суспільної небезпечності вчиненого, а також для правильного відмежування даного злочину від умисного вбивства.

Натомість, місцевий суд, кваліфікувавши дії ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 119 КК України, що передбачає необережну форму вини, при викладені формулювання обвинувачення описав хід подій, конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, але з цього опису не вбачається направленість умислу ОСОБА_14 , не зазначено форму вини, не конкретизовано в чому проявилась необережність його дій щодо необережного вбивства.

Крім того, суд вибірково послався на окремі обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, при цьому не навівши обґрунтованих підстав та не надавши відповідної оцінки доказам сторони обвинувачення наданих на підтвердження винуватості ОСОБА_10 в умисному вбивстві ОСОБА_12 .

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п.16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29 червня 1990 року, при обґрунтуванні висновків суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Відповідно до положень ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

З вироку суду вбачається, що допитаний в судовому засіданні по суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 свою вину в скоєнні злочину визнав частково і пояснив, що жодного наміру вбивати свого сина ОСОБА_15 чи спричинити йому будь-які ушкодження він не мав, а допустив помилку, не змігши емоційно втриматись, що призвело до трагедії. Повідомив, що в день події зранку син ОСОБА_15 з його автомобіля зняв номерні знаки і він не зміг поїхати до м.Коростень за продуктами, тому просив звозити його свого сусіда. ОСОБА_15 замовив йому придбати сигарети. Коли він повернувся, той вже чекав його, допоміг донести пакети, забрав придбані для нього сигарети. Коли ж він став просити сина повернути йому телефон, який той забрав декілька днів тому, то той почав його нецензурно ображати, штовхати, намагався проникнути до кімнати, де зберігалась привезена з ОСОБА_16 рушниця. Він перекрив ОСОБА_15 дорогу до кімнати, відштовхнув того та забіг у спальню. У спальні взяв рушницю, однак рожок з набоями до неї не приєднував. Хотів налякати ОСОБА_15 , який зачинився в іншій кімнаті. Сам перебував у збудженому стані та був готовий захищати свою родину. Хотів лише увійти в кімнату, щоб налякати ОСОБА_15 . Коли ж увійшов, то побачив, що ОСОБА_15 вже вискочив через вікно, побіг до дерева, яке росло на подвір`ї. Він вийшов з будинку та стояв метрів за 10 від дерева. При цьому, ОСОБА_15 почав дражнитись з ним: то виглядав з-за дерева, то ховався. Коли той в черговий раз визирнув, то він спрямував дуло рушниці в бік дерева та натиснув на спусковий гачок. Стався постріл і він побачив, що ОСОБА_15 впав. Коли ж підійшов до нього, то зрозумів, що поранив сина в руку. Просив викликати медичну допомогу та поліцію, бо власного телефону не мав. Разом з сусідом занесли ОСОБА_15 до будинку, чекали «швидку». Син тяжко дихав, кровотечі не було. ОСОБА_17 , що поранення нетяжке. Зброя була без магазину. Коли 25.02.22 приїхав до села, то перевірив, що зброя розряджена, рушницю зберігав під ліжком, а магазини з набоями зберігав окремо. З того часу більше рушницю не брав. ОСОБА_15 знав, де вони зберігаються, рушницю можна спорядити без магазину. Зі слів дружини та невістки знає, що ОСОБА_15 навчав їх як поводитись зі зброєю в разі заходу до села ворогів. Жодного наміру вбивати ОСОБА_15 не мав, хотів лише його налякати, щоб він заспокоївся, не вчиняв неправомірних дій відносно нього та родини. Зброю спрямовував в бік дерева, думав, що «клацне», ОСОБА_15 злякається і втече в ліс. Невістка ОСОБА_18 подію не бачила, свідок ОСОБА_19 прийшов пізніше, подію також не бачив (а.п.77-78 т.2).

Потерпіла в суді першої інстанції ОСОБА_7 (дружина обвинуваченого та мати загиблого) повідомила, що в день події її син розпочав з нею конфлікт на початку 11-ої години, свідком якого була її онука 7 років. 13.03.2022 чоловік ОСОБА_20 поїхав до м.Коростень, щоб поновити свою сім-картку, бо ОСОБА_15 забрав його телефон і не повертав. Коли чоловік повернувся з міста та просив повернути телефон, то ОСОБА_15 відмовив. О 14-ій - на поч.15-ої години через це виник конфлікт. Чоловік вийшов з будинку, а син зайшов в її кімнату, де знаходились документи, печатки, зброя, вискочив з рушницею та закрився в залі. Чоловік відкрив двері, зламавши замок. Син з кімнати вискочив через вікно у двір. Рушниця стояла в кімнаті, а син на вулиці кривлявся. Тоді чоловік сказав, що зараз його налякає, взяв рушницю, вийшов з будинку, вона з онучкою залишалась в будинку. Почула хлопок, потім постріл. Побачила сина, який лежав за деревом на спині. Чоловік стояв на відстані 5-6 метрів від нього, зброя лежала біля дерева. Чоловік сказав, щоб викликали швидку. Ніхто не знав, що в рушниці є патрон, бо вона сама їх ховала. Думала, що в сина просто поранено плече. Чоловік, невістка ОСОБА_18 та син ОСОБА_21 занесли його в будинок. Чоловік був неконфліктний, конфліктів увесь час намагався уникати, ніколи синові не погрожував, заспокоював її, пояснював, що син хворий. Вважає, що то син знайшов патрон та вставив його в рушницю. Зброя зберігалась без магазину, а магазин вона заховала в речах і те місце чоловік не знав. Коли вони потім взяли магазин, то одного патрону не вистачало. Зброю заховали 25.02.2022 р., ОСОБА_15 це бачив. Вважає, що обвинувачений умислу на вбивство сина не мав, син поводився протиправно, впевнена, що зброю зарядив він. Те, що в зброї виявився патрон, було випадковістю і від отриманого поранення син не повинен був померти (а.п.30-32 т.1).

Потерпіла ОСОБА_8 (дружина загиблого) дала показання про те, 25.02.2022 року вони з сім`єю виїхали з ОСОБА_16 та приїхали до с.Болярка. Чоловік привіз свою рушницю, яку вони заховали, однак ОСОБА_15 її знайшов. Рушницю знову переховали і в будинку весь час хтось знаходився, щоб не залишати її без нагляду. В день події її чоловік ОСОБА_15 пішов з дому, а свекор поїхав до м.Коростень в магазин. Пообіді бачила, як ОСОБА_15 ходив біля ставка, коли приїхав ОСОБА_22 , то бачила, як вони з ОСОБА_15 йшли з сумками. Вона з ОСОБА_21 та ОСОБА_23 були на городі. Їй зателефонував ОСОБА_15 та повідомив, що батько з пістолетом ломиться в їх кімнату. Вона сказала, щоб він йшов до них. Бачила ОСОБА_15 за будинком, ОСОБА_24 з другої сторони з рушницею. Побігла до них. Бачила, як свекор біг в бік ОСОБА_15 з рушницею, заряджаючи її. Почула постріл, крик ОСОБА_15 . Підбігла та побачила, що ОСОБА_15 лежав, намагався встати. Вона намагалась підняти його за ліву руку. З рота в нього пішли згустки крові. Вона просила викликати швидку. Свекор казав, що попав у руку. Вона зателефонувала у швидку, повідомила про подію. Принесла покривало, на яке батько та ОСОБА_21 поклали ОСОБА_15 та занесли в будинок. ОСОБА_15 був живий. Побігла зустрічати швидку. Батько з сусідом почали обговорювати версію події як самогубство. Коли прибула швидка, то фельдшер повідомила про смерть, намагались ОСОБА_15 реанімувати, повідомили поліцію. Рушницю до події не бачила, де вона зберігалась не знала. Бачила магазин. ОСОБА_15 втікав, а батько його наздоганяв. Конфлікт виник через телефон, який ОСОБА_15 забрав у батька і не хотів повертати. До цього були конфлікти, сімейні сварки. ОСОБА_15 стояв на психіатричному обліку. Перебував на лікуванні в стаціонарних закладах. Лікування не дотримувався. Через 3 дні після приїзду батьків почав поводитись агресивно. Конфлікти були з матір`ю, бо вона його провокувала. Був конфлікт з сусідом, який викликав поліцію, бо ОСОБА_15 його обзивав, в будинку знайшов якийсь маленький пістолет. Коли запитала у свекра, що він наробив, то він відповів, що хотів налякати, що нічого не буде, бо попав у руку. У квітні в телефонній розмові їй сказав, що вже не міг цього терпіти, що хотів налякати, що не хотів, що жалкує, що так сталось (а.п.71-75 т.1).

Свідок ОСОБА_25 (син обвинуваченого, брат загиблого) дав показання про те, що 13.03.2022 року батько поїхав за покупками. Коли він повернувся, то він з ОСОБА_18 були на полі. Він чув лише звук пострілу (приблизно за 50 м). Батько сказав, що хотів налякати ОСОБА_15 . Батько сказав, що влучив у ОСОБА_15 . Зброю привезли для самозахисту, заховали, домовились, щоб хтось знаходився в будинку, щоб ОСОБА_15 нічого не зробив. Він зіпсував телефон матері. У нього був конфлікт з сусідом. Батько просив викликати швидку, швидка приїхала через 40 хвилин. Коли ОСОБА_15 зателефонував ОСОБА_18 , то вони з нею пішли до будинку, хвилин через 5 пролунав вистріл. Від будинку вони були на відстані приблизно 150 м, ОСОБА_18 побігла раніше, коли вона побігла, то пострілу ще не було. Коли почув постріл, то підходив до будинку (а.п.75-77 т.1).

Свідок ОСОБА_26 свідчив про те, що проживає по-сусідству з ОСОБА_27 . 13.03.2022 зателефонувала ОСОБА_28 та попросила прийти. Він зайшов в будинок, ОСОБА_15 знаходився в кімнаті, був оголений до пояса, без свідомості, тяжко дихав. Сказала, що батько встрелив. Крові не було. Чекали швидку хвилин 10-15. ОСОБА_29 , сказали, що помер. Потім приїхала поліція. В будинку були ОСОБА_20 , ОСОБА_30 , ОСОБА_21 . Зброю він не бачив. Був присутній при огляді. Вилучали зброю, 2 магазини, які були сховані в іншій кімнаті. Під час слідчого експерименту дізнався про місце події. Зрозумів, що в будинку була сварка. ОСОБА_20 говорив, що налякав ОСОБА_15 , той вибіг, сховався за дерево, батько націлився в коріння та вистрелив. Ніяких погроз не було. Як він зрозумів, подія сталась випадково, на слідчому експерименті ОСОБА_10 говорив, що хотів налякати сина, що магазина в рушниці не було, як в ній опинився набій, не відомо. ОСОБА_10 виніс рушницю з однієї кімнати, а магазини з іншої (а.п.46-47 т.1).

Свідок ОСОБА_13 дав показання про те, що йому зателефонувала ОСОБА_7 та попросила приїхати. Коли він прибув, то побачив, що ОСОБА_15 непритомний, вже були швидка та поліція. Він разом з ОСОБА_27 працював у поліції, в с.Болярка знаходився з 24.02.2022 р., його будинок за 700-800 м від будинку ОСОБА_27 . Про обставини загибелі ОСОБА_15 йому не відомо. Зброя була в будинку у працівників поліції, було два магазини для патронів. Через 2 тижні був понятим при проведенні слідчого експерименту. (а.п.45-46 т.1).

Свідок ОСОБА_31 (фельдшер невідкладної медичної допомоги) дала показання про те, що коли прибула на виклик, то на підлозі будинку виявила тіло без ознак життя, було поранення в праве плече, уражена грудна клітина справа. В будинку були родичі. Викликали поліцію (а.п.69-70 т.2).

Крім того, судом в основу вироку за ч.1 ст.119 КК України, покладено відомості, які містяться у протоколі огляду місця події від 13.03.2022 року, протоколі слідчого експерименту від 22.03.2022 року, у висновках експерта №74 від 25.05.2022 року, №СЕ-19/106-22/2183-БЛ від 18.05.2022 року та у висновку експерта №295 від 18.03.2022 року.

При цьому суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 , врахувавши такі обставини, як здійснення одного (одиничного) неприцільного пострілу в бік потерпілого, який постійно змінював місце знаходження (переміщався за деревом, яке мало значний діаметр), негайне припинення будь-яких протиправних дій після того, як зрозумів, що постріл влучив у тіло потерпілого, при цьому будучи переконаним, що ушкодження (поранення плеча правої руки) не є небезпечним, а тим більше смертельним, намагання надати допомогу з метою відвернення тяжких наслідків, залишення на місце події, дійшов висновку про те, що ОСОБА_10 не лише не бажав, а й не передбачав можливого настання смерті потерпілого, хоча повинен був й міг передбачити, застосовуючи таке знаряддя як вогнепальна зброя, навіть маючи намір лише налякати потерпілого, щоб той припинив свої неправомірні дії.

Зі змісту поданої апеляційної скарги слідує, що обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо оцінки доказів на предмет їх належності і допустимості під сумнів не ставиться.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, сам факт того, що між діями ОСОБА_10 і спричиненням потерпілому смерті наявний причинний зв`язок, сторонами не оскаржується. Сторона обвинувачення фактично порушує перед судом питання про правильність юридичної оцінки дій обвинуваченого ОСОБА_10 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи та зміст вироку суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про передчасність висновків суду про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.119 КК України та невідповідність змісту вироку вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, виходячи з наступного.

Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» зазначено, що питання про умисел, у тому числі, на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Аналогічні правові позиції щодо застосування норм матеріального права зазначені у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі №643/3561/17 та від 09.09.2021 року у справі №361/2548/18.

Отже, розмежування умисного вбивства (ст.115 КК) і вбивства, вчиненого через необережність (ч.1ст.119 КК), здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Колегія суддів звертає увагу, що у вироку при формулюванні обвинувачення за ч.1 ст.119 КК України судом не викладено дійсні фактичні обставини кримінального правопорушення.

Не взято до уваги та не відображено у вироку суду те, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник в основній кімнаті будинку, після чого потерпілий забіг у свою кімнату та зачинився. При цьому, обвинувачений побіг у спальну кімнату, взяв рушницю та шляхом пошкодження замикаючого пристрою двері, а саме зламавши замок, відчинив двері, де побачив, що потерпілий вискочив через вікно будинку та почав тікати від будинку. В свою чергу обвинувачений із зброєю в руках переслідував потерпілого та почав його наздоганяти, вибігши з будинку через двері.

Із встановлених в судовому засіданні дійсних фактичних обставин є незрозумілим, який чином ОСОБА_10 хотів налякати потерпілого, щоб той припинив конфлікт, коли сам потерпілий закрився в кімнаті, тобто не вчиняв дії на продовження конфлікту, а навпаки тікав від обвинуваченого, спочатку зачинившись в кімнаті, а потім через вікно будинку на подвір`я.

Судом першої інстанції не надана оцінка правдивості показань потерпілої ОСОБА_7 , яка повідомила що нібито син схватив зброю і закрився з нею в кімнаті, що не відповідає показанням як самого обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_8 , яка в суді повідомила, що їй зателефонував чоловік і повідомив, що батько зі зброєю ломиться в його кімнату, так і даним слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції не проаналізував та не надав належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_8 про те, що коли ОСОБА_10 наздоганяв ОСОБА_12 , при цьому зброя в руках обвинуваченого перебувала із спорядженим до неї магазином, не усунута суперечність в цій частині із показаннями обвинуваченого і потерпілої ОСОБА_7 , про те, що нібито обвинувачений не знав, що патрон є в рушниці.

Поза увагою суду першої інстанції залишились показання свідка ОСОБА_13 , який прийшов на місце події відразу після вчинення злочину та побачив два магазини, один з яких був приєднаний до зброї.

Згідно роздруківки аудіозапису телефонної розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , яка мала місце 13.03.2022 року в 14 год 53 хв, незадовго до вбивства ОСОБА_10 , останній повідомив, що обвинувачений вставив патрон в патронник та ломиться в двері його кімнати з пістолетом за ним, просив викликати 102 і 103.

При цьому, суд поставив під сумнів, факт необізнаності обвинуваченого в тому, що зброя була зарядженою, оскільки такі його вислови під час слідчого експерименту як «пугну», «пальну, щоб пугнути», свідчать про таку обізнаність, оскільки імітацією пострілу з незарядженої зброї не можливо досягти бажаного ефекту.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції не надана належна оцінка показанням обвинуваченого про те що, він хотів лише налякати, так як зброя була незаряджена, а також його пояснення в ході слідчого експерименту, що він розумів, що не вб`є ОСОБА_12 , так як в рушниці не було патрону.

Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_10 здійснив один неприцільний постріл, від якого дріб, яким був споряджений набій влучив у праве плече ОСОБА_12 та спричинив тілесні ушкодження у виді 59 ранок, які проникали в масив м`яких тканин правого плеча, біля дев`яти дефектів правої парієнтальної плеври, біля дев`яти дефектів по всій поверхні правої легені, переломів другого та третього ребер справа по передній пахвинній лінії з масивними крововиливами навколо вказаних переломів, від яких через деякий проміжок часу настала смерть ОСОБА_12 .

На переконання апеляційного суду, характер пострілу та локалізація отриманих ОСОБА_10 , тілесних ушкоджень з урахуванням самого знаряддя злочину - мисливської рушниці, 20 або великого калібру, де дробовий снаряд вилітає зі ствола єдиної масою, а потім починає розпадатися на складові частини, а тому очевидно задіває велику площу ураження, внаслідок розсіювання дробового снаряду, відстані 9,5 м з місця де стояв обвинувачений та до місця де стояв потерпілий, ставлять під сумнів те, що постріл був неприцільний, адже був спрямований саме в потерпілого, більше того у верхню його частину, в тому числі у грудну клітину, де розташовані життєвоважливі органи.

Відповідно до висновку експерта №74 від 25.05.2022 року смерть ОСОБА_10 настала внаслідок проникаючого вогнепального поранення грудної клітини з ушкодженням правих ребер і легені, яке супроводжувалось великою внутрішньою та зовнішньою кровотечою. З моменту отримання тілесних ушкоджень, що знаходяться в прямому причинному зв`язку з смертю ОСОБА_12 до настання його смерті пройшло декілька хвилин.

Не взято до уваги судом першої інстанції, що в ході слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_10 повідомив, що він цілився в ноги потерпілого та зазначав, що він притиснув приклад до плеча, зняв зброю із запобіжника та здійснив постріл, тобто він вчинив усі необхідні дії для здійснення пострілів з вогнепальної зброї.

Значення має також і та обставина, як слушно вказав прокурор в апеляційній скарзі, що обвинувачений має навички поводження із вогнепальною зброєю, так як є власником вогнепальної зброї з відповідним дозволом та проходженням служби в ОВС, а тому здійснюючи постріл із мисливської вогнепальної зброї на відстані 9,5 м мав розуміти, що із такої відстані дріб поступово розсіюється і кожна дробинка діє як самостійний маленький сняряд, при цьому проникаючи в порожнини тіла або внутрішні органи дріб утворює множинні ранові канали.

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що ОСОБА_10 був переконаним, що ушкодження (поранення плеча правої руки) не є небезпечним, а тим більше смертельним, є необґрунтованим, оскільки обвинувачений здійснював постріл саме в потерпілого, а тому була велика ймовірність того, що при застосуванні мисливської гладкоствольної зброї, 20 калібру за даних конкретних умов, можна заподіяти смерть людині.

Той факт, що після події, що сталася обвинувачений залишився на місці події, сам по собі не свідчить про відсутність умислу на вбивство та вчинення злочину з необережності та лише характеризує його посткримінальну поведінку.

Вказаним обставинам судом першої інстанції як окремо, так і в їх сукупності не надано належної правової оцінки, що ставить під сумнів правильність його висновків, викладених в оскаржуваному вироку.

Крім того, роблячи висновки про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст. 119 КК України, суд першої інстанції не надав оцінки та взагалі не навів у вироку частину письмових доказів, а саме - дані роздруківки аудіозапису телефонної розмови, яка мала місце 13.03.2022 року в 14 год 53 хв між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , і яка була записана на мобільний телефон ОСОБА_8 та самого аудіозапису телефонної розмови, зафіксованої на флеш накопичувачу (а.п.99-100 т.1), дані висновку експерта №58 від 21.04.2022 року (а.п.169-170 т.1)., дані відповіді №061/203/06-460 від 07.04.2022 року КНП «Київської міської психоневрологічної лікарні №2», дані висновку експерта №СЕ-19/106-22/2184/БЛ від 12.04.2022 року та висновку експерта №СЕ-19/106-22/2182-БЛ від 12.04.2022 року, а також не проаналізував характеризуючі дані особи загиблого, що є неприпустимим (а.п.41-54 т.2).

Колегія суддів звертає увагу також на те, що конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків між обвинуваченим і потерпілим, зазначений у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, не підтверджується викладеними у вироку доказами.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_10 слідує, що його загиблий син, який мав психічне захворювання, яке в стані загострення викликало його неадекватність та агресивну поведінку до оточуючих. До 2018 року син періодично проходив лікування в психіатричних закладах, а з 2018 року припинив, тому його стан ще загострився, його поведінка була нестерпною. Він намагався пристосуватись, не конфліктувати, сварок чи конфліктів безпосередньо між ними ніколи не було. Після початку війни, коли він з родиною приїхали до села, поведінка сина стала ще більш неадекватною. В день події саме син розпочав конфлікт, почав його ображати, штовхати, намагався заволодіти зброєю, що викликало в нього емоційно-збуджений стан, якого до цього ніколи не було. Саме через такий стан він взяв гвинтівку, знаючи, що в ній не було набоїв, та хотів налякати ОСОБА_15 , однак стався випадковий постріл і він поранив сина, чого не планував, не передбачав та не бажав.

В ході слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_10 також повідомив, що терор зі сторони сина тривав 13 років, що син не давав їм ночами спати, вів себе агресивно, застосовував фізичну силу, як до матері так і до своєї жінки, створював конфлікти із сусідами та звернув увагу на свій психо-емоційний стан, що його всього трясло, що син довів його до такого стану, який він навіть не може описати.

Потерпіла ОСОБА_7 дала аналогічні показання в цій частині, що 17 років тому її син ОСОБА_15 захворів на психічну хворобу, 7 разів проходив лікування в спецзакладах. Мав агресивну поведінку до рідних та сторонніх. Неодноразово намагався застосувати до неї фізичну силу, бив, не працював, продавав речі з дому, мав борги, брав кредити, почав курити наркотичні речовини. У липні 2021 року наніс їй побої, тому вона поїхала з с.Болярка, а до нього приїхала невістка ОСОБА_18 . ОСОБА_15 поводився неадекватно, ображав всіх членів сім`ї, застосовував насильство. 10-12.03.2022 він ходив по селу з пістолетом, стріляв з нього, тому сусід викликав поліцію, однак син втік. Після цього, його агресія зросла, він ходив з ножем, цвяходером, якщо хтось залишався сам, то чинив насильство, обливав її водою.

Потерпіла ОСОБА_8 вказала, що вважає, що подія сталась через емоції.

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції повідомив, що коли у брата були загострення хвороби, то виникали конфлікти, були словесні погрози. Батько під час конфліктів стримувався, поводився спокійно.

Свідок ОСОБА_26 також підтвердив, що ОСОБА_15 був агресивним, ОСОБА_28 часто скаржилась, показувала синці. Той ставав більш агресивним, тому він намагався не пускати його до себе на подвір`я. З початком війни стан ОСОБА_15 ще погіршився. ОСОБА_22 спокійна, врівноважена людина.

Свідок ОСОБА_13 знає, що ОСОБА_15 лікувався в психо-неврологічному диспансері.28.02.2022 він викликав поліцію, бо ОСОБА_15 біля його будинку поводився неадекватно, агресивно, витягнув револьвер та почав стріляти в подвір`я, де знаходились його онуки. Але від поліції він втік. ОСОБА_32 спокійна, врівноважена людина, залагоджував конфлікти. Крім того, в суді повідомив, що він працював як з обвинуваченим, так із потерпілим, з яким були проблеми, йому навіть зброю не давали на роботі, бо бачили, що він агресивний, ОСОБА_12 людина не в собі. Повідомив, що одного разу їхав в Київ з обвинуваченим і потерпілим, і бачив як він почав ображати батька, висловлюватися нецензурної лайкою, дістав ключі з машини і викинув через вікно, він сидів поруч і сам не міг стриматись від такої поведінки, а обвинувачений навпаки злагоджував все, вів себе спокійно. Також повідомив, що батьки загиблого не спали ночами, він вмикав світло, виливав воду в будинку.

Вказані показання обвинуваченого, потерпілих та свідків підтверджуються об`єктивними доказами, зокрема висновком експерта №58 від 21.04.2022 року, згідно якого у обстежуваної ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді двох синців по задньо-зовнішній поверхні середньої частин правого плеча, що зливаються між собою, слабо вираженого синця в правій завушній ділянці, характеризуючими даними особи загиблого, в тому числі численними заявами від сусідів за місцем проживання в м.Києві про агресивну поведінку ОСОБА_12 , про те, що він є соціально-небезпечним і психічно неурівноваженим, становить загрозу для оточуючих (а.41-54 т.2).

Отже, суд залишив поза увагою ряд важливих обставин встановлених в судовому засіданні та які підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а саме характер взаємовідносин між потерпілим та обвинуваченим, тривалість напружених стосунків між ними, які викликані саме неправомірною поведінкою потерпілого, яких хворів на психічну хворобу.

Так, згідно відповіді медичного директора КНП «КМПНЛ №2», ОСОБА_12 перебував під наглядом лікаря-психіатра з 2014 року з діагнозом: біполярний афективний стан.

За таких обставин, враховуючи показання обвинуваченого про те, що він перебував в такому емоційно-збудженому стані, якого до цього ніколи не було, враховуючи показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків, характеристику обвинуваченого про те, що він є спокійною, урівноваженою людиною, нез`ясованим судом першої інстанції залишилося питання яким чином вказаний емоційний стан міг вплинути на поведінку обвинуваченого, чи обмежив вказаний психоемоційний стан можливість усвідомлювати та передбачати наслідки своїх дій, чи могла призвести агресивна поведінка загиблого протягом тривалого часу до вираженого емоційного напруження у обвинуваченого ОСОБА_10 та виникнення у нього специфічного емоційно-психічного стану, який у свою чергу, викликав відповідну реакцію у вигляді здійснення пострілу в сторону потерпілого, від яких наступила смерть останнього, чи знаходився ОСОБА_10 у стані фізіологічного аффекту як психологічної підстави сильного душевного хвилювання, в момент скоєння інкримінованого йому злочину.

Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я» для з`ясування, чи вчинено діяння в стані сильного душевного хвилювання, суди мають призначати психолого-психіатричну експертизу.

Ці питання залишені поза увагою, як стороною обвинувачення, так і судом першої інстанції, який з урахуванням того факту, що психолого-психіатричну експертизу на стадії досудового розслідування безпідставно не було призначено, не скористався своїм правом, передбаченим п.2 ч.2 ст.332 КПК України, та не призначив проведення судової психолого-психіатричної експертизи, залишивши сумніви в обґрунтованості висновку суду про доведеність вини за ч.1 ст.119 КК України і кваліфікацію дій обвинуваченого.

Крім того, із показань обвинуваченого та потерпілих вбачається, що ОСОБА_12 неодноразово проходив лікування в стаціонарних закладах. Лікування не дотримувався, проте матеріалах кримінального провадження відсутні відомості в яких лікувальних закладах проходив лікування, з яким діагнозом, яким чином встановлений у потерпілого діагноз впливає на його поведінку.

Достеменне з`ясування цих обставин є істотним, оскільки вони впливають на повноту встановлення фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого та визначеність його умислу, нащо суд першої інстанції уваги не звернув.

Обставини вчинення злочину підлягали ретельній перевірці, що судом першої інстанції зроблено не було, що засвідчує формальний підхід до оцінки доказів у площині пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що сукупність зазначених порушень є істотними та процесуально неприпустимими, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення законності, змагальності сторін та одночасно обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, що передбачено ст. 370 КПК України як обов`язкові вимоги, які містяться і у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.

Як передбачено п.п.1, 2, 4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, на підставі п.п.1, 2, 4 ч.1 ст.409 КПК України колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, надані сторонами, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, врахувати висновки і мотиви апеляційної інстанції, з яких скасовано судове рішення, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року відносно обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження №279/2058/22 в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :