Справа №:1-721/2011
Провадження №: 1-в/755/249/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальній справі № 04-24732 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:

адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до судді із клопотанням про скасування арешту майна, у кримінальній справі № 04-24732 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України, а саме 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_5 , який було накладено постановою слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.04.2011.

Адвокат мотивує клопотання тим, що постановою слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.04.2011 в рамках кримінальної справи № 04-24732 накладено арешт на майно, а саме 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_5 . Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року ОСОБА_5 визнано винним за вище вказаним обвинувачення та призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. Цим самим вироком вирішено питання щодо цивільного позову потерпілого, а саме позов залишено без розгляду та роз?яснено, що позивач має право звернутись в порядку цивільного судочинства, в зв?язку з чим, суд при постановленні вироку не вирішив питання про зняття арешту з майна ОСОБА_5 .

В порядку цивільного судочинства позовні вимоги було задоволено, однак потерпілий не скористався своїм правом, оскільки в передбачений законом строк та спосіб не пред?явив виконавчий лист до виконавчої служби. В зв?язку з чим до Дніпровського управління поліції ГУНП у місті Києві було подано заяву про скасування арешту, накладеного постановою слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.04.2011 року по кримінальній справі № 04-24732. В задоволенні вказаної вище заяви начальник СВ ОСОБА_7 відмовив, та листом № П-656/125/50/2023 від 17.03.2023 року повідомив, що питання про зняття арешту з майна може бути розглянуто виключно судом при прийнятті кінцевого рішення по справі. Разом з тим, 02.03.2012 Дніпровським районним судом м. Києва по справі № 2-6607/2011 задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину, та з ОСОБА_5 було стягнуто 53662,04 грн. 24.04.2013 року ОСОБА_8 , перебуваючи в Дніпровському районному суді м. Києва, отримав виконавчий лист по справі № 2-6607/2011.

На адвокатський запит Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві повідомив, що перевіркою Автоматичної системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчий документ №2-6670/2011 виданий Дніпровським районним судом м. Києва щодо ОСОБА_5 станом на 10.02.2023 на виконанні не перебуває.

У судовому засіданні, адвокат ОСОБА_4 просив задовольнити клопотання з наведених у ньому підстав.

Прокурор ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення клопотання.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими адвокат обґрунтовує доводи клопотання, заслухавши думку учасників, суд дійшов такого висновку.

Постановою слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.04.2011 в рамках кримінальної справи № 04-24732 накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_5 .

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2011 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 і 3 ст. 190 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки. Разом з тим, цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 залишено без розгляду, в зв`язку з цим суд не вирішував питання про зняття арешту з майна ОСОБА_5 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.03.2012 позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину задоволено; стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 матеріальні збитки в розмірі 53 662 грн 04 коп.

Разом з тим, згідно відповіді на запит адвоката ОСОБА_9 № 19256 від 13.02.2023, станом на 10.02.2023 виконавчий документ №2-6607/2011, виданий Дніпровським районним судом м. Києва щодо ОСОБА_5 на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Дніпровський відділ ДВС у м. Києві) не перебуває.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Як вбачається, з доданих до клопотання документів, адвокат ОСОБА_4 звертався з заявою про скасування арешту майна, на що йому було надано відповідь від 17.03.2023 № П-656/125/50/2023, в якій зазначив, що питання зняття арешту майна не відноситься до компетенції органу досудового розслідування, а має бути вирішено судом при ухваленні вироку.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.04.2011, накладено арешт на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 .

Визначаючись щодо обґрунтованості клопотання суд виходить з того, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. (ст. 2 КПК)

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів клопотання, арешт на майно накладено у 2011 році слідчим Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, тобто арешт на майно накладався під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в чинній редакції 2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Окрім цього, особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, зі змісту якої вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, за винятком обмежень, установлених законом. Дана стаття гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного, враховуючи те, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2011 не вирішувалось питання про зняття арешту на майно, у зв`язку з залишення цивільного позову без розгляду, в подальшому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.03.2011 позовні вимоги щодо відшкодування матеріальних збитків, завданих вчиненням злочину потерпілому ОСОБА_8 задоволено, та те, що згідно з відповіддю Дніпровського відділу ДВС у м. Києві на запит адвоката ОСОБА_9 № 19256 від 13.02.2023, станом на 10.02.2023 виконавчий документ №2-6607/2011, виданий Дніпровським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_5 на виконанні не перебуває; беручи до уваги норми Кримінальних процесуальних кодексів 1960 та 2012 року, усталену практику ЄСПЛ та правові позиції Верховного Суду, з метою дотримання принципу верховенства права, суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальній справі № 04-24732 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.04.2011 (кримінальна справа № 04-24732), на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_1