справа № 345/5454/19
провадження № 51-1418 км 21
судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_3 .
23 травня 2023 року колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, більшістю голосів ухвалила постанову про залишення касаційної скарги без задоволення, при цьому на підставі ч. 2 ст. 433 КПК України змінила судові рішення, зменшивши розмір додаткового покарання, призначеного ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на строк 1 рік.
При ухваленні цього рішення я голосувала проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року, ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року цей вирок залишено без зміни.
За наслідком касаційного розгляду постановою Верховного Суду від 15 липня 2021 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_3 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Під час нового апеляційного розгляду ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_3 скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
За оскаржуваним вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року, залишеним без зміниухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
За результатами цього касаційного розгляду колегія суддів більшістю голосівдійшла висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, внаслідок чого вважала за необхідне зменшити розмір додаткового покарання, призначеного ОСОБА_3 , у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на строк 1 рік, пославшись при цьому на положення ч. 2 ст. 433 КПК України та залишивши касаційну скаргу без задоволення.
Вважаю таке викладення резолютивної частини постанови неправильним, оскільки відповідно до положень указаної норми закону суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Разом із тим, за змістом касаційної скарги захисника ОСОБА_2 останній, обґрунтовуючи свої вимоги, вказував на порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 416 КПК України, що відображено у тексті постанови від 23 травня 2023 року. Таким чином, касаційний суд за межі касаційних вимог захисника не вийшов.
Тому у цьому випадку касаційну скаргу слід було задовольнити частково. Підстав для застосування ч. 2 ст. 433 КПК України у суду касаційної інстанції не було.
Водночас вважаю, що висновок більшості голосівколегії суддів про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ч. 2 ст. 416 КПК України також є невірним.
Так, за змістом попередньої постанови Верховного Суду від 15 липня 2021 року, яку процитовано у постанові від 23 травня 2023 року, за умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_3 у тому ж обсязі, призначене останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання.
Тому вказівка суду вищої інстанції на м`якість призначеного покарання надала підстави суду першої інстанції обрати додаткове покарання у більшому розмірі, ніж за попереднім вироком. Порушень вимог ч. 2 ст. 416 КПК України не вбачається.
З урахуванням викладеного, не погоджуюсь з висновком більшості колегії суддів та вважаю, що підстав для зменшення розміру додаткового покарання немає, судові рішення слід було залишити без зміни.
Суддя ОСОБА_1