КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

Іменем України

14 вересня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 00000641 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року, ухваленийщодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченкове Звенигородського району Черкаської області, громадянина України, українця, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

та обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 3 (три) роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

У відповідності до ст. 77 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки, ухвалено виконувати самостійно.

Також суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 щодо відшкодування моральної шкоди та стягнув з ОСОБА_7 на його користь 1200000 (один мільйон двісті тисяч) грн., а цивільний позов в частині відшкодування матеріальних витрат та витрат на правову допомогу, - залишив без розгляду.

Цим же вироком, судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ІНФОРМАЦІЯ_2, близько 15 години 00 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ Е200D», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по 7 км + 300 м автодороги «ПСО міста Києва» в межах Бориспільського району Київської області, в напрямку міста Бровари, в порушення вимог пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року (далі - Правила дорожнього руху), проявив злочинну недбалість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також, порушуючи вимоги пункту 13.1 Правил дорожнього руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «RENAULT CLIO SYMBOL», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався попереду в попутному напрямку, зменшивши швидкість руху перед початком виконання маневру повороту ліворуч.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «RENAULT CLIO SYMBOL», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. Смерть ОСОБА_12 настала внаслідок закритої травми грудної клітки з двостороннім переломом ребер та крововиливом в ліву та праву грудну порожнину, що ускладнилося шоком.

Крім цього, в результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «RENAULT CLIO SYMBOL», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, багато уламкового перелому 2-го шийного хребця, забою легень, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив дії, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , та заподіяло потерпілій ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить, вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок суду залишити без змін.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції у поданій апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню.

Як зазначається в апеляційній скарзі, суд не зміг навести належне обґрунтування помилкового рішення про застосування ст. 75 КК України, оскільки, на думку апелянта, судом у вироку не надано належної та допустимої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, конкретним обставинам справи, а саме тому, що обвинувачений допустив порушення Правил дорожнього руху, що призвело до отримання потерпілою ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень та загибелі ОСОБА_12 .

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що, як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, при призначенні покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, судом першої інстанції не наведено жодних переконливих доводів щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, адже в матеріалах кримінального провадження такі доводи відсутні.

Зауважує на те, що в ході досудового розслідування та судового слідства ОСОБА_7 свою вину не визнавав, навпаки вводив в оману орган досудового розслідування з метою перекладання своєї провини на потерпілого ОСОБА_14 та не висловлював жалю з приводу вчиненого.

На думку, апелянта, за таких обставин, тільки реальне відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі може сприяти досягненню цілей, визначених у ст. 65 КК України.

Також апелянт зазначає, що всупереч вимогам закону, місцевий суд незаконно, невмотивовано застосував до обвинуваченого ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, тобто не правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, і внаслідок такої помилки, ОСОБА_7 призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року, залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника потерпілого, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просили її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню лише частково, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть одного потерпілого та тяжке тілесні ушкодження іншого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 у поданій скарзі не оспорює фактичні обставини вчинених обвинуваченим дій та їх правову кваліфікацію, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої прокурором апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого й обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання, наслідки вчиненого ним, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про необхідність обрання покарання, в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України.

Зокрема, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має місце реєстрації та місце постійного проживання, де характеризуються лише з позитивного боку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога за місцем проживання не перебуває, має вищу освіту, являється приватним підприємцем, одружений. Інкримінований йому злочин, який відноситься до категорії тяжких злочинів, оскільки у відповідності до ст. 12 КК України передбачає покарання до восьми років позбавлення волі, вчинив з необережності.

Обставин, що пом'якшують покарання, на думку суду, відповідно до ст. 66 КК України, не встановлено, зважаючи на те, що визнання вини ОСОБА_7 відбулось на стадії судових дебатів та під час промови з останнім словом, що не може свідчити про щирість каяття та безумовне визнання своєї винуватості.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, у відповідності до ст. 67 КК України, судом також не встановлено.

Крім цього, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 не є інвалідом, не досяг пенсійного віку, та не є військовослужбовцем.

Указані обставини, на думку суду, потребують додаткового врахування при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки мають істотне значення щодо вивчення його особистості та відношення до скоєного ним.

З урахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 належить призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років

Підстав для застосування положення ст. 69 КК України судом не встановлено.

Разом з тим, як зазначено у вироку, виходячи із фактичної тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу і місця його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, мотивів і мети кримінального правопорушення, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов'язані із вчиненням кримінального правопорушення та характеризують поведінку останнього після його вчинення, а також індивідуальних особливостей обвинуваченого, а саме того, що останній в судовому засіданні в кінці судового розгляду засудив власний вчинок, що свідчить про усвідомлення власної протиправної поведінки, способу життя, його позитивну характеристику за місцем проживання, наявність родини, його вік, стан здоров'я, та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку, що вищенаведені обставини знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду про те, що перевиховання та виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, та визнав за доцільне застосувати до нього положення ст.ст. 75, 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком терміном в три роки з визначенням відповідних обов'язків, оскільки таке покарання, на думку суду, буде відповідати вимогам закону та особі винного.

Незважаючи на достатньо детальні мотиви призначеного ОСОБА_7 виду та розміру покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на які суд першої інстанції послався в оскаржуваному вироку, колегія суддів не може погодитися із зазначеним судовим рішенням у частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції,як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі прокурора, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема те, що обвинувачений фактично не визнав своєї вини у скоєнні інкримінованого йому злочину та у вчиненому не розкаявся, що, незважаючи на інші обставини, зокрема дані про його особу, на які суд послався у своєму вироку, не давало достатніх підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки враховуючи зайняту обвинуваченим позицію щодо свого захисту, його звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, передбаченої ч. 2 ст. 50 цього Кодексу, а саме виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції явно переоцінив обставини, якими він обґрунтував можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки, враховуючи тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу винного та інші обставини справи, суд, на думку колегії суддів, не мав достатніх підстав для такого висновку та прийняття рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, зокрема ст. 75 КК України, який в даному випадку не підлягав застосуванню.

Водночас, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого за розміромпокарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки не вважає, що призначене останньому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Навпаки, колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання, яке ОСОБА_7 призначив суд першої інстанції за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, а тим більше в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів не вбачає, оскільки в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні не наведено ґрунтовних даних щодо необхідності застосування до обвинуваченого більш суворого за розміром покарання, а під час апеляційного розгляду не встановлено достатніх підстав для прийняття такого рішення, в тому числі з урахуванням того, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину та розкаявся у вчиненому, а також до набрання вироком законної сили виконав рішення суду щодо відшкодування потерпілому заподіяної моральної шкоди.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 409 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, як це передбачено п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З огляду на вищевикладені обставини та вимоги норм процесуального права, суд апеляційної інстанції, за наслідками апеляційного розгляду, вважає необхідним ухвалити рішення, яким апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 задовольнити частково; вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 в частині звільнення останнього від відбування призначеного йому покарання - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Враховуючи формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, мотиви призначення покарання, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, слід визнати таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та що саме таке покарання, без застосування положень ст. 75 цього Кодексу, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 420 та ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 в частині звільнення останнього від відбування призначеного йому покарання - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 у покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

У решті вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Копію повного тексту вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 359/7380/22

Номер провадження : 11-кп/824/3137/2023

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_15

Доповідач - суддя ОСОБА_1