У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000490, за апеляційною скаргою прокурора Казанківського відділу Баштанської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2023 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Казанка Миколаївської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2023 року затверджено угоду від 30.01.2023 р. про примирення між потерпілою ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 .

Ухвалено ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1 700 грн., з позбавленням права керувати транспортним засобами на 3 роки.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати на залучення експертів для проведення експертиз в розмірі 6 040, 96 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченого, вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що, ухвалюючи вирок на підставі угоди про примирення щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції не надав належної оцінки висновкам, викладеним у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», а також інформаційному листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2012 року № 223-1679/0/4-12 «Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод» та доповненням до нього від 05.04.2013 року № 223-558/0/4-13.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що угода про примирення може бути укладена між потерпілим і обвинуваченим та затверджена судом лише у разі, коли кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим, стосується тільки приватних (особистих, або майнових) інтересів потерпілого.

Водночас, згідно матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК України, основним безпосереднім об`єктом якого є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху та експлуатації транспорту.

Отже, хоча протиправними діями ОСОБА_6 і спричинена шкода потерпілій, проте, ця шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт безпеку дорожнього руху та експлуатації транспорту.

За таких обставин, укладення угоди про примирення між потерпілою і обвинуваченим у кримінальному провадженні про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, суперечить інтересам суспільства, оскільки, окрім інтересів фізичної особи порушено публічні (суспільні) інтереси.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

11.10.2022 р. приблизно об 11.22 год., у світлий час доби, за відсутності опадів, ОСОБА_6 , у порушення п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2101 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить ОСОБА_9 , рухався по cyxiй чистій, без пошкоджень, проїжджій частині автомобільної дороги по вул. Васляева в смт Казанка Миколаївської області, що має дві смуги, призначені для руху в обох напрямках (по одній в кожному напрямку), зi швидкістю близько 45 км/год, в напрямку від в`їзду до смт Казанка Миколаївської області (з боку м. Новий Буг Миколаївської області) до вул. Миру в смт Казанка Миколаївської області, разом з пасажиром ОСОБА_8 , яка перебувала на передньому пасажирському сидінні вказаного автомобіля. В цей час попереду ОСОБА_6 у попутному з ним напрямку рухався ОСОБА_10 на легковому автомобілі марки «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який перебуваючи в межах проїжджої частини дороги вул. Васляєва, виявив попереду себе затор у вигляді попутних транспортних засобів, що зупинилися в межах його смуги руху, після чого застосував гальмування керованим ним транспортним засобом та знизив швидкість руху автомобіля до повної зупинки.

В свою чергу, об 11.24 год. водій ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, при виникненні небезпеки для руху у вигляді легкового автомобіля марки «Renault Megane Scenic» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який перебував у нерухомому стані в межах його смуги руху по вул. Васляєва в смт. Казанка Миколаївської області, та якого він об`єктивно спроможний був виявити та мав таку технічну можливість, не вжив негайно заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечної для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, а напроти, продовжив рух транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною керованим ним автомобілем «ВАЗ 2101 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із задньою правою частиною легкового автомобіля марки «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що перебував під керуванням водія ОСОБА_11 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2101 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді дріб`язкового перелому головки, шийки, верхньої третини правого плеча зі зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (більше як 21 день).

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_12 вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), п. 2.9 (а) 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, які знаходяться в прямому причинному зв`язку iз наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

30.01.2023 р. між потерпілою ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 укладено угоду про примирення.

Встановивши, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 віднесено до категорії нетяжких злочинів, згідно ч. 4 ст. 12 КК України; потерпіла претензій матеріального характеру немає, розуміє наслідки укладення та затвердження даної угоди, визначені у п. 2 ч. 1 ст. 473 КПК України; ОСОБА_6 цілком розуміє права, визначені п. п. 1, 4 ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом; укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою; вказана угода не суперечить вимогам КПК України та КК України, відповідає інтересам суспільства, не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; фактичні підстави для визнання винуватості наявні; дії обвинуваченого кваліфіковані вірно; обвинувачений ОСОБА_6 погодився на призначення йому узгодженого покарання, а прокурор не заперечувала проти затвердження угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченим, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченим і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

На підставі ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ст. 471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Згідно ч. 2 ст. 475 КПК України, вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.

Аналогічні положення кореспондуються із п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», згідно якому, вирок, яким затверджено угоду, має відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків, визначених ст. 374 КПК України, із урахуванням особливостей, передбачених ст. 475 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

Відповідно до ст. 12 КК України, передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років є нетяжким злочином.

Відтак, вчинений ОСОБА_6 злочин відноситься до категорії нетяжких, що, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 469 КПК України, передбачає можливість укладення угоди про примирення у даному кримінальному провадженні.

З приводу тверджень прокурора, викладених в апеляційній скарзі, про те, що в цьому провадженні укладення угоди про примирення є неприпустимим, оскільки кримінальним правопорушенням першочергово завдано шкоди суспільним інтересам у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, апеляційний суд вважає їх є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_6 , пов`язаних із порушенням правил безпеки дорожнього руху, безпосередню шкоду завдано саме потерпілій ОСОБА_8 , яка є дружиною обвинуваченого, що слідує із матеріалів даного кримінального провадження, та не завдано будь-якої реальної шкоди суспільним інтересам.

Перед ухваленням рішення про затвердження угоди суд з`ясував у обвинуваченого, що він цілком розуміє права, передбачені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а так само з`ясував у потерпілої, що вона цілком розуміє наслідки затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України. Також суд перевірив угоду на відповідність вимогам закону і встановив, що її умови не суперечать вимогам кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Щодо посилань прокурора на інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-558/0/4/13 від 05.04.2013 р. «Про доповнення до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2012 р. № 223-1679/0/4-12 «Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод», то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що такі роз`яснення носять виключно рекомендаційний характер.

Натомість, згідно правових висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України від 31.03.2016 р. у справі № 5-27кс16, примирення є комплексним, міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають «складні» зв`язки між принципами публічності і диспозитивності.

При визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо злочинів невеликої тяжкості двооб`єктного (багатооб`єктного) злочину (частина перша статті 286 КК), суд має керуватись не тільки формальними вимогами цих норм щодо видів угод про примирення і класифікацію злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а чітко дотримуватись їх засадничих принципів.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.

Під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

З прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України (2012 року), засада диспозитивності розширила свій вплив на значну категорію кримінальних проваджень і, насамперед, на кримінальні провадження щодо злочинів невеликої тяжкості (стаття 474 цього Кодексу), серед яких виділяється кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 286 КК, - так званий двооб`єктний злочин. Така зміна вектора державної політики, на думку Суду, має підняти на новий рівень і практику реалізації приватних інтересів у кримінальному судочинстві.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, апеляційний суд відзначає, що та обставина, що безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху, сама по собі не є підставою для висновку про те, що в будь-якому випадку таким злочином завдається шкода суспільним інтересам і угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим не відповідає інтересам суспільства.

За такого, апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону і приходить до висновку, що зміст угоди про примирення між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_8 , яка є дружиною обвинуваченого, затвердженої вироком суду першої інстанції у кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для цілей норм ч. 3 ст. 469 і п. 7 ст. 474 КПК України.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, вирок суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим і підстав для його зміни чи скасування, з підстав, наведених в апеляційній скарзі, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2023 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Казанківського відділу Баштанської окружної прокуратури ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3