Справа № 750/2010/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/502/23
Категорія - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000107 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, освіта професійно-технічна, працює газозварювальником в МПП «Фортуна», раніше неодноразово судимого, останній раз 01.08.2019 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч.2 ст.309, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць; 01.12.2021 звільнений з місць позбавлення волі в зв`язку з відбуттям покарання,

засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання на виконання вироку суду.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 377,54 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 06 січня 2023 року о 17.00 год., ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що з 24.02.2022 указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час, знаходячись в приміщенні відділення №16 ТОВ "Нова Пошта", розташованого за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, буд.194, таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон марки "VIVO" модель V2025, вартістю 5500 грн., чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок місцевого суду та звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України. Послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Зокрема, суд не врахував незадовільний стан здоров`я ОСОБА_8 , наявність на його утриманні матері, яка є особою похилого віку та потребує стороннього догляду. Крім того, від дій його підзахисного тяжких наслідків не настало.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, притягувався до адміністративної відповідальності; працевлаштований, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, одружений, має ряд тяжких захворювань, є інвалідом 3 групи, має на утриманні матір, 1938 р.н., якій згідно висновку №398 від 09.03.2021 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, добровільно повернув викрадене майно; звертається за медичною допомогою в диспансерне наркологічне відділення ЧОПНЛ з 18.06.2003 з приводу: Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опоїдів. Синдром залежності; на обліку у лікаря-психіатра не перебуває; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; обставину, яка обтяжує покарання - рецидив кримінального правопорушення; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, проте із застосуванням ст.69 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий (сім разів), після звільнення з місць позбавлення волі через незначний проміжок часу знову вчинив корисливий злочин, в умовах воєнного стану, тобто на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, тому колегія суддів не знаходить підстав для застосування до нього положень ст.75 КК України, як на цьому наполягає сторона захисту.

Отже, всі обставини, на які посилається сторона захисту, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4