Постанова

Іменем України

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 529/1036/21

провадження № 51-1630 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000797, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Івонченці, Полтавського району, Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України,

за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року щодо нього.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Диканського районного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення та витрат на правничу допомогу, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн, а всього 14 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вироком Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року вирок Диканського районного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців та покладенням обов`язків згідно ст. 76 КК України скасовано.

Ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання за ч. 1 ст. 122 КК України на один рік обмеження волі.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 11 листопада 2021 року, приблизно о 15 год., приїхавши за адресою: с. Климківка Полтавського району Полтавської області, де перебував ОСОБА_8 разом із дітьми за місцем колишнього проживання, на ґрунті виниклих неприязних відносин, умисно, взявши дерев`яну палицю наніс один удар ОСОБА_8 по голові ззаду, від чого останній впав та коли потерпілий намагався піднятися вдарив ще один раз дерев`яною палицею по спині. Після того, як ОСОБА_8 піднявся, ОСОБА_7 правою рукою почав викручувати долоню лівої руки потерпілого, чим спричинив тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, та легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, призначивши йому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 1 року обмеження волі, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, як було визначено Диканським районним судом Полтавської області, та покласти обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Під час перегляду вироку апеляційного суду просить врахувати, що він раніше не судимий, вчинений злочин є нетяжким відповідно до положень ст. 12 КК України, відсутність тяжких наслідків від вчиненого діяння, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, малолітньої дитини, те що він не ухилявся від слідства та суду, не притягувався до будь-якої відповідальності, завдана злочином моральна шкода та витрати на правову допомогу, які поніс потерпілий, згідно вироку місцевого суду, наразі повністю відшкодовані потерпілому, з яким вони примирилися.

Вважає, що застосування ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням, буде в даному випадку сприяти меті покарання, виправленню засудженого та попередженню вчиненню нових злочинів.

Позиції учасників судового провадження

До початку касаційного розгляду від засудженого ОСОБА_7 на адресу Суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Від представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 надійшло клопотання про касаційний розгляд без потерпілого та його представника, та в якому вони не заперечують проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу засудженого, просила її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, просила залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 438 КПКУкраїни є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження. Реалізуючи принцип індивідуалізації покарання, необхідно в остаточному підсумку враховувати діяння, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також вплив призначеного покарання на виправлення й перевиховання конкретного засудженого.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Як убачається з матеріалів справи, вирішення місцевим судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Суд першої інстанції, дотримуючись загальних засад призначення покарання, вироком засудив ОСОБА_7 за нетяжкий злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання, у межах санкції статті у виді 1 року обмеження волі.

Згідно зі ст. 66, 67 КК України обставиною, що пом`якшує покарання, встановлено наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини; обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Окрім характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення судом було враховано особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, характеризується посередньо, має стійкі соціальні зв`язки та постійне місце проживання, в силу ст. 89 КК України не судимий. Також враховано висновок органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення високий, ризик небезпеки для суспільства середній, та позицію потерпілого, який просив призначити суворе покарання, оскільки обвинувачений не вибачився перед ним за скоєне та не відшкодував завдану шкоду.

Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, неофіційно працює, має на утриманні малолітню дитину, яка проживає разом з ним, а також те, що після вчинення злочину засуджений вів законослухняний спосіб життя, не ухилявся від суду, не притягувався до будь-якої відповідальності, компрометуючі дані щодо нього відсутні та відсутність тяжких наслідків, суд дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і тому до нього слід застосувати положення ст.75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На думку колегії суддів, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.

Натомість протилежний висновок апеляційного суду з цього приводу є необґрунтованим.

Апеляційний суд, мотивуючи рішення про необхідність застосування реального покарання, послався на те, що суд першої інстанції не врахував фактичні обставини справи, а саме вчинення умисного насильницького кримінального правопорушення у присутності неповнолітніх дітей, не було враховано думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, досудову доповідь органу пробації та те, що ОСОБА_7 вину не визнав і збитки не відшкодував.

Однак, апеляційний суд не вмотивував підстави ухвалення такого рішення, оскільки судом першої інстанції вказані апеляційним судом обставини були враховані при призначенні ОСОБА_7 покарання в межах санкції, визначеної ч. 1 ст. 122 КК України.

Зокрема, вирок апеляційного суду не містить посилання на обставини, які б не були враховані місцевим судом при застосуванні щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та свідчили б про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді обмеження волі.

Крім того, на момент касаційного розгляду кримінального провадження засуджений ОСОБА_7 примирився із потерпілим ОСОБА_8 та повністю відшкодував завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду та витрати на правову допомогу на загальну суму 14 000 гривень, про що надано відповідну розписку та квитанції від 01 березня 2023 року.

Також із долученої до касаційної скарги довідки-характеристики Диканської селищної ради від 28 лютого 2023 року, вбачається, що ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності адміністративною комісією та Виконавчим комітетом Диканської селищної ради протягом 2022 року не притягувався, скарг від громадян, підприємств, установ, організацій стосовно його поведінки по місцю проживання не надходило. З його слів працює фермером. Компроментуючі матеріали відсутні.

Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є, у тому числі, і незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

Приймаючи до уваги обставини справи та дані про особу засудженого, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, змінити вирок апеляційного суду в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року щодоОСОБА_7 змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік 6 місяців.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3