Справа № 299/1941/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15.06.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

та учасників судового провадження : прокурорки ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/569/20, за апеляційною скаргою, яку подав захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ :

Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із середньо-спеціальною освітою, непрацюючий, неодружений, раніше судимий,

визнаний винуватим і йому призначено покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 81, ст. ст. 71, 72 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту обвинуваченим ОСОБА_6 частину покарання за вироком Виноградівського районного суду від 23.02.2015 - шість місяців позбавлення волі, й остаточно до відбуття обвинуваченому ОСОБА_6 за сукупністю вироків призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років шість місяців.

Початок строку відбування обвинуваченим ОСОБА_6 покарання визначено відраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

10 червня 2018 року приблизно о 20-й годині обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись всередині службового приміщення охорони сміттєзвалища Виноградівського виробничого управління житлово-комунального господарства, що розташоване за адресою м. Виноградів, вул. Лейзмана, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, затіяв сварку зі своїм батьком ОСОБА_8 , під час якої, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, підійшов до ліжка, де ОСОБА_8 лежав обличчям догори, і наніс лежачому ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки, стиснутої в кулак, у область черева. Після отриманого удару, ОСОБА_8 встав з ліжка та підвівся на ноги, а ОСОБА_6 , діючи умисно, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, правою рукою стиснутою в кулак знову наніс два удари в область черева ОСОБА_10 . В результаті протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді тупої травми черева, розриву селезінки та внутрішньої кровотечі. Тілесне ушкодження у вигляді травматичного розриву селезінки - це ушкодження, що є небезпечним для життя в момент його заподіяння і відповідно до п.2.1.1 /а «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних пошкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року, та висновку судово-медичної експертизи № 85 від 21.06.2018 року, кваліфіковані як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , вказує на те, що вирок є незаконним. Вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявність події злочину, оскільки надані суду докази є недостатніми й викликають обґрунтовані сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України злочину. Стверджує, що в мотивувальній частині вироку, зокрема при викладі пояснень потерпілого ОСОБА_8 , зазначено, що останній отримав травму від удару сина під час скандалу, однак це не відповідає дійсності, так як потерпілий пояснив суду, що травму, яка стала причиною втрати селезінки, він отримав незадовго до сварки із сином, так як сам сильно вдарився у живіт, а до обвинуваченого претензій не має. При цьому, зазначає, що допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснили, що не бачили самої події, а лише чули про сварку обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 зі слів інших осіб, а лікар-хірург ОСОБА_16 пояснив, що лікував хворого ОСОБА_8 , якому була зроблена хірургічна операція, й потерпілий не вказував на те за яких обставин отримав травму. Разом із тим, вказує на те, що суд необґрунтовано й безпідставно взяв до уваги як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 протокол слідчого експерименту, проведеного 22.06.2018 за участю свідка ОСОБА_13 , оскільки для проведення слідчого експерименту не було залучено обвинуваченого та потерпілого, а в суді свідок ОСОБА_13 пояснила, що не бачила чи наносив обвинувачений потерпілому удари в область черева. Крім того, посилається на те, що на даний момент ОСОБА_6 одружений з гр. ОСОБА_17 , працює сторожем у ПП ОСОБА_18 , за місцем проживання характеризується позитивно. Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурорки ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , а також потерпілого ОСОБА_19 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаних вище учасників судового провадження береться до уваги те, що: сторона захисту та потерпілий належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги; клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи на інший день та відомостей про поважність причин неявки не подавали; апеляційним судом обов`язковість явки сторони захисту та потерпілого на розгляд кримінального провадження не визнавалась; розгляд кримінального провадження неодноразово відкладався.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність події кримінального правопорушення колегія суддів відхиляє.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України кримінального правопорушення, а саме у спричиненні потерпілому ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння, ґрунтується на сукупності зібраних відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, які наведено у судовому рішенні.

Так, із показань потерпілого ОСОБА_8 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що потерпілий травму він отримав від нанесених сином ударів під час скандалу, однак на даний час жодних претензій до нього не має.

Із показань свідка ОСОБА_11 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що свідок працює у ВУЖКГ, майстром на сміттєзвалищі. На момент вчинення злочину перебував у відпустці, а повернувшись, побачив, що потерпілий на роботі ходить згинаючись та жалівся на болі в череві. На другий день потерпілого ОСОБА_8 на роботі не було, оскільки його забрали до лікарні. Зі слів потерпілого, свідку відомо, що травми - тілесні ушкодження, потерпілому завдав його син ОСОБА_6 , під час бійки.

Із показань свідка ОСОБА_12 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що свідок працює в охороні на сміттєзвалищі та знайомий із потерпілим по роботі. Інцидент нанесення потерпілому тілесних ушкоджень мав місце влітку 2018 року. Свідок під час бійки особисто присутнім не був, про бійку дізнався наступного дня, а саме, довідався про те, що син ОСОБА_6 побив батька потерпілого ОСОБА_8 .

Із показань свідка ОСОБА_13 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що свідку особисто відомо лише про сварку, що відбувалася між потерпілим та обвинуваченим.

Із показань свідка ОСОБА_14 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що свідок у час події перебував на сміттєзвалищі. Під час знаходження на сміттєзвалищі до свідка ОСОБА_20 підбігла знайома і повідомила про те, що на сміттєзвалищі виник «скандал» і потрібно викликати працівників поліції.

Із показань свідка ОСОБА_15 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що свідок брав участь у слідчому експерименті як статист. При проведенні слідчого експерименту знаходився в лежачому положенні, а інший учасник слідчого експерименту очевидець події свідок ОСОБА_21 , показувала як обвинувачений ОСОБА_6 наносив удари потерпілому в черево.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 22.06.2018, свідок ОСОБА_13 розповіла та продемонструвала, як 10.06.2018 приблизно о 20 год, на сміттєзвалищі, у приміщенні охорони, по вул. Лейзмана в м. Виноградів, відбулась бійка між її співмешканцем потерпілим ОСОБА_8 та його сином обвинуваченим ОСОБА_6 . Під час бійки обвинувачений наніс три удари кулаком у черево потерпілому, після чого ОСОБА_8 протягом декількох днів почував себе погано, а потім у зв`язку з погіршенням стану здоров`я потерпілого відвезли до лікарні (т. 1, а. к. п. 22-28).

Із показань свідка ОСОБА_16 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що свідок працює лікарем-хірургом Виноградівської РЛ. По суті справи пояснив, що до лікарні був доставлений потерпілий ОСОБА_8 , огляд якого він проводив. У потерпілого ОСОБА_22 у порожнині черева була рідина кров, і терміново необхідно було проводити операцію. Без хірургічного втручання потерпілий міг померти. Потерпілий ОСОБА_8 знаходився на лікуванні 9-10 днів. Під час знаходження на лікуванні потерпілий ОСОБА_8 не пояснював причини виникнення тілесних ушкоджень.

Із показань експерта ОСОБА_23 , наданих у суді першої інстанції, убачається, що експерт проводила судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_8 , який під час огляду повідомив, що тілесне ушкодження отримав від сина обвинуваченого ОСОБА_6 , який наніс йому декілька ударів кулаком у черево. Експерт також підтвердила свої висновки, а саме те, що тілесні ушкодження виникли внаслідок нанесених ударів кулаком у черево.

Відповідно до висновку експерта № 85 від 21.06.2018 на тілі потерпілого ОСОБА_8 виявлені тілесні пошкодження у вигляді: тупої травми черева, розриву селезінки, внутрішньої кровотечі, які виникли від дії тупих предметів по ударному механізму спричинення і за даними медичної документації виникли 08.06.2018 при обставинах зазначених у матеріалах справи, а саме нанесення ударів кулаком у черево. Тілесні пошкодження у вигляді «травматичного розриву селезінки» являються небезпечними для життя в момент їх спричинення, і по цій ознаці, згідно п.2.1.1/а «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних пошкоджень», затверджених «Наказом №6» МОЗ України від 17.01.1995 року, кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження» (т. 1, а. к. п. 36-37).

При оцінці вищенаведених показань потерпілого, свідків та експерта, а також інших письмових доказів, на які суд посилається у вироку в підтвердження вини ОСОБА_6 у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України кримінального правопорушення, колегія суддів показання свідків вважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей, і такими, що відповідають матеріалам та фактичним обставинам кримінального провадження.

При оцінці показань потерпілого, свідків та експерта, колегія суддів бере до уваги те, що в кримінальному провадженні відсутні які-небудь докази (дані) про те, що у потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та експерта ОСОБА_23 були підстави для обмови обвинуваченого ОСОБА_6 , і на такі не вказувала сторона захисту, як під час розгляду справи у місцевому суді, так і не посилається в апеляційній скарзі. Окрім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними, і також приймає їх до уваги.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі із врахуванням вимог ст. ст. 85-89 КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_6 у спричиненні потерпілому ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння, а тому, висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності наведених вище доказів. У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій.

Колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя у момент заподіяння, кваліфіковані правильно.

Перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку не виявлено порушень норм Конституції України, у тому числі передбачених статтею 62 Конституції України, норм Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, та обґрунтованість судового рішення в частині доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, та які є безумовною підставою для його скасування і, зокрема, порушення права особи на захист.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника - адвоката ОСОБА_7 , про те, що вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки стороною обвинувачення не доведено наявність події злочину, так як надані суду докази є недостатніми і викликають обґрунтовані сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України злочину, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження та спростовуються наведеним вище. При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження, в повному об`ємі дослідив докази, надані сторонами кримінального провадження, та дійшов обгрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Висновок суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні цього кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтується на зібраних та досліджених у судовому засіданні доказах, які суд проаналізував та дав їм оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що тілесні ушкодження у його батька настали не від нанесених ним ударів. При цьому, апеляційний суд зазначає, що вказані доводи спростовуються висновком експерта № 85 від 21.06.2018 та наданими під час судового розгляду показаннями експерта ОСОБА_23 , якими підтверджено, що тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_6 виникли від ударів кулаком у черево. Разом із тим, апеляційний суд бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує факт сварки з батьком, під час якої він наніс батьку удари кулаком у черево.

Тому, доводи апеляційної скарги про відсутність події кримінального правопорушення, визнаються безпідставними, спростованими матеріалами кримінального провадження та дослідженими під час судового розгляду доказами, а відтак не заслуговують на увагу та визнаються такими, що спрямовані на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження також убачається, що судом досліджені всі докази, клопотання про дослідження яких були заявлені суду.

Крім того, доводи апеляційної скарги захисника про те, що в мотивувальній частині вироку, зокрема при викладі пояснень потерпілого ОСОБА_8 , зазначено, що останній отримав травму від удару сина під час скандалу, однак це не відповідає дійсності, так як потерпілий пояснив суду, що травму, яка стала причиною втрати селезінки, він отримав незадовго до сварки із сином, так як сам сильно вдарився у черево, а до обвинуваченого претензій не має, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження, так як спростовуються наведеним вище, при цьому вказані обставини будь-якими доказами не підтверджені, і тому ці доводи визнаються такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України кримінального правопорушення та не свідчать про відсутність події цього кримінального правопорушення.

Із урахуванням наведеного вище, як такі, що не свідчать про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України кримінального правопорушення, а також не впливають на висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні цього кримінального правопорушення, апеляційний суд не бере до уваги і відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили в судовому засіданні, що не бачили самої події, а лише чули про сварку обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 зі слів інших осіб, а лікар-хірург ОСОБА_16 пояснив, що лікував хворого ОСОБА_8 , якому була зроблена хірургічна операція, і останній не вказував на те звідки в нього травма, а також про те, що на даний момент ОСОБА_6 одружений з гр. ОСОБА_17 , працює сторожем у ПП ОСОБА_18 , за місцем проживання характеризується позитивно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано й безпідставно взяв до уваги як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 протокол слідчого експерименту, проведеного 22.06.2018 за участю свідка ОСОБА_13 , оскільки для проведення слідчого експерименту не було залучено обвинуваченого та потерпілого, а в суді свідок ОСОБА_13 пояснила, що не бачила чи наносив обвинувачений потерпілому удари в область черева, - апеляційний суд також не бере до уваги, оскільки вони є безпідставними, у тому числі не свідчать про неналежність та недопустимість протоколу слідчого експерименту як доказу у кримінальному провадженні, а відтак і про незаконність вироку суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий експеримент, проведений 22.06.2018 за участю свідка ОСОБА_13 , відповідно до вимог ст. 240 КПК України. Будь-яких порушень при проведенні слідчого експерименту як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено, а статтею 240 КПК України не передбачено обов`язкової участі під час проведення зі свідком слідчого експерименту підозрюваного чи потерпілого, оскільки відповідно до ч. 3 цієї статті підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник можуть бути залучені до участі в слідчому експерименті, тобто якщо слідчий визнає це за необхідне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням: ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його характеру та наслідків; даних про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, негативно характеризується за місцем проживання, неодружений, непрацюючий, на обліках у лікарів нарколога, психолога та фтизіатра не перебуває; відсутності пом`якшуючих покарання обставин та наявності обтяжуючої покарання обставини рецидив злочину.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, яке є мінімальним.

Разом із тим, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що відповідно до ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26.07.2017 ОСОБА_6 звільнений від відбуття призначеного вироком Виноградівського районного суду від 23.02.2015 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням приписів передбачених ч. ч. 1-4 ст. 71 КК України умовно-достроково, з невідбутою частиною покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 10 місяців 20 днів, тобто вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано при призначенні покарання застосував вимоги ч. 4 ст. 81, ст. ст. 71, 72 КК України та частково приєднав обвинуваченому ОСОБА_6 до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуту частину покарання за вироком Виноградівського районного суду від 23.02.2015 позбавлення волі строком на шість місяців, визначивши обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Погоджуючись із цим висновком, апеляційний суд бере до уваги і те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 не визнає своєї вини та не розкаявся у вчинених діяннях щодо близької особи.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчинених ОСОБА_6 кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Посилання сторони захисту на те, що на даний момент обвинувачений ОСОБА_6 одружений з гр. ОСОБА_17 , працює сторожем у ПП ОСОБА_18 , за місцем проживання характеризується позитивно, апеляційний суд із урахуванням наведеного вище, визнає такими, що жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому покарання, зокрема на вид та розмір призначеного покарання, у тому числі й остаточного.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 призначеного судом першої інстанції покарання.

Разом із тим, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга, доводи якої є безпідставними та необґрунтованими, задоволенню не підлягає, а вирок як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: