УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року

м. Київ

справа № 756/3102/21

провадження № 51-2130 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року щодо останньої,

встановив:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнана винуватою у тому, що 21 січня 2021 року, приблизно о 19 год, перебуваючи в приміщенні магазину «Півціни» за адресою:

м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, 65-В, взяла із полиць магазину 5 одиниць товару на загальну суму 573,81 грн, який належать ТОВ «ВОДОЛІЯ», після чого перетнула лінію кас магазину із вказаним неоплаченим товаром та вийшла на вулицю. В цей час її злочинні дії було викрито працівниками магазину, але незважаючи на це обвинувачена продовжила їх виконання. Виконавши усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, обвинувачена не закінчила його з причин, які не залежали від її волі, оскільки була затримана працівниками вказаного магазину.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно кваліфіковані дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, як закінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж). На думку захисника, у діях обвинуваченої мала місце добровільна відмова від вчинення кримінального правопорушення або ж замах на вчинення крадіжки повторно, оскільки ОСОБА_5 після викриття віддала майно працівникам магазину та намагалась покинути приміщення магазину щоб не бути затриманою.

Окрім цього, за твердженням адвоката, порушено вимоги ст. 68 КК України, відповідно до якої за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Також зазначає, що призначене засудженій покарання не відповідає її особі та є явно несправедливим через суворість, з огляду на те, що судами не враховано дані, які характеризують особу обвинуваченої та знижують її суспільну небезпеку. Так, на його переконання, судами не враховано, що предметом посягання були предмети харчування та косметології незначної вартості, які були повернуті власникам, засуджена має на утриманні дитину та непрацездатну матір, постійне місце реєстрації та проживання, а також фактичне місце роботи.

На думку захисника, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону полягає у покладенні в основу вироку недопустимого доказу - аудіозапису, який здобутий у позапроцесуальний спосіб, за відсутності ухвали слідчого судді. Разом з цим вказує, що апеляційним судом було допущено порушення положень ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки безпідставно відмовлено у повторному дослідженні доказів.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Доводи захисника ОСОБА_4 щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 за

ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, за наведеного обґрунтування, є безпідставними з наступних підстав.

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, яка базується на практиці Європейського суду з прав людини, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

При цьому доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення на підставі:

- показань свідка ОСОБА_7 , про те, що бачила обвинувачену, яка тримаючи у руках сумку намагалась покинути магазин, але її затримали два продавця у дверях магазину, після чого вона бризнула балончиком у обличчя продавців та намагалась покинути приміщення магазину;

- показань свідка ОСОБА_8 , який повідомив, що є продавцем магазину «Півціни» та 21.01.2021, приблизно о 19 год, побачив обвинувачену разом з молодим чоловіком в приміщені магазину, яка взяла декілька упаковок кави та маску для обличчя і пішла на вихід не сплативши за цей товар. ОСОБА_5 намагались затримали, однак вона побігла, але її наздогнали;

- показань свідка ОСОБА_9 , яка вказала, що працює продавцем магазину «Півціни». 21.01.2021 вона по камері побачила, як поклавши до сумочки товар

ОСОБА_5 виходила з магазину не оплативши його, та намагалась бігти. Вона схопила за руку обвинувачену, яка почала чинити опір, в цей час вийшов ОСОБА_8 та вони разом повернули її до магазину;

- даних протоколу огляду предмета від 19.02.2021, згідно якого оглянуто DVD-диск з відеозаписом з камер магазину «Півціни»

- даних з відеозапису із DVD-диску, наданого ТОВ «ВОДОЛІЯ», з якого слідує, що на ньому зафіксовано жінку схожу на ОСОБА_5 , яка 21.01.2021 перебуваючи в приміщенні магазину бере з полиць товар та виходить за лінію кас з неоплаченим товаром, та обставини її затримання працівники магазину.

Надавши оцінку сукупності доказів, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду, місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, як закінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), оскільки, виконавши усі дії, які вона вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, його не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

При цьому питання кваліфікації дій ОСОБА_5 було предметом перевірки апеляційного суду, який за наслідками апеляційного розгляду дійшов висновку про правильність кваліфікації місцевим судом дій обвинуваченої.

Колегія суддів касаційного суду також погоджується з такою кваліфікацією дій ОСОБА_5 , з огляду на те, що за усталеною судовою практикою, у разі якщо дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Як встановлено місцевим судом, обвинувачена таємно заволоділа товаром у магазині «Півціни», помістивши його до власної сумочки, не сплативши за вказаний товар пройшла лінію кас, що свідчить про те, що свої дії вона розпочала саме, як крадіжку. Однак у подальшому, коли її дії було викрито працівниками магазину, ОСОБА_5 намагалась покинути приміщення магазину з метою заволодіння чужим майном. Виконавши всі дії які вона вважала необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено у зв`язку із її затриманням працівниками магазину, тобто з незалежних від неї причин.

Разом з цим, за встановлених судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, у колегії суддів відсутні підстави стверджувати про добровільну відмову засудженої від доведення кримінального правопорушення до кінця, та відповідно до застосування ст. 17 КК України.

За приписами ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Із вироку місцевого суду слідує, що ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, тобто закінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, при цьому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі, максимальний строк якого становить шість років, а відповідно дві третини цього строку - 4 роки.

Таким чином, місцевий суд, призначивши обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, в повній мірі дотримався вимог ч. 3 ст. 68 КК України, тому доводи касаційної скарги у цій частині є неспроможними.

Відповідно до статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким, дані які характеризують особу обвинуваченої, яка не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується незадовільно, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому призначене судом першої інстанції засудженій покарання, на переконання Суду буде необхідним і достатнім для досягнення мети покарання, відповідатиме принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації.

Разом з цим, доводи щодо неврахування місцевим судом даних, які характеризують особу обвинуваченої, про які вказує захисник, були предметом перевірки апеляційного суду та обґрунтовано відхилені, з наведенням достатніх мотивів в цій частині.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що обвинувачена офіційно не працює, неодноразово судима за вчинення корисливих злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та вчинила новий аналогічний злочин маючи не погашену судимість, при цьому матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження наявності на її утриманні дитини та хворої матері.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій дотримано вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання, при цьому в повній мірі враховано дані про особу засудженої, наявні у матеріалах кримінального провадження, а наведені захисником у цій частині доводи не спростовують висновків судів та не можуть вважатися такими, що знижують суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення. Судом не встановлено підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Неспроможними є доводи касаційної скарги захисника про покладення в основу вироку недопустимого доказу - аудіозапису здобутого у позапроцесуальний спосіб, оскільки зі змісту вироку місцевого суду слідує, що винуватість засудженої не обґрунтовується даними будь-якого аудіозапису, натомість в основу вироку покладено дані відеозапису на DVD-диску, який добровільно надано потерпілим - ТОВ «ВОДОЛІЯ» та визнано речовим доказом, що не суперечить вимогам статей 56 та 93 КПК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника про порушення судом апеляційної інстанції приписів ч. 3 ст. 404 КПК України, з огляду на наступне.

За приписами ч 3 ст. 404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Як слідує зі змісту касаційної скарги, клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів не містило обґрунтованих мотивів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а зводилось до незгоди із оцінкою доказів місцевим судом. Сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Крім того, відповідно до оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку надав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, у суду не було, не наведено таких і в касаційній скарзі.

Повторне дослідження обставин справи є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та переконливих доводів про таку необхідність.

З огляду на викладене, апеляційний суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року щодо останньої.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3