Провадження №1-кп/127/426/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.01.2021 за № 0000033, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Хоньківці Могилів-Подільського району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2021 близько 12.00 год. ОСОБА_5 прийшов до квартири АДРЕСА_2 , що перебувала у користуванні раніше знайомої йому ОСОБА_6 , де спільно проводили дозвілля та розпивали алкогольні напої.

У подальшому, близько 22.00 год. 05.01.2021 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в кухонній кімнаті розпочав словесний конфлікт з ОСОБА_6 . В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та їх наслідки, наніс декілька ударів кулаками в область обличчя ОСОБА_6 , від яких остання втратила рівновагу та впала на підлогу. В подальшому ОСОБА_5 для доведення свого злочинного умислу до кінця, сів на грудну клітку ОСОБА_6 , схопив однією рукою останню за шию та почав здавлювати її, а іншою закрив отвори рота на носу, та не відпускав доки вона не перестала подавати ознак життя, чим спричинив тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_6 померла на місці.

Смерть ОСОБА_6 наступила в результаті механічної асфіксії від здавлення органів шиї та закриття отворів рота та носа, що підтверджується наявністю тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран, переломів та крововиливів на обличчі, в тому числі ділянці носа та рота, а також на шкірі шиї, в поєднанні з виявленими загальноасфіктичними ознаками (множинними крововиливами в сполучні оболонки очей, емфізематозним роздуттям легень, переповненням правих відділів серця кров`ю, венозним повнокров`ям внутрішніх органів та недокрів`ям селезінки дрібними темно-червоними крововиливами під плеврою легень та ендокардом серця). Крім того при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_6 було виявлено множинні двобічні переломи ребер, які утворились від дії твердого тупого предмету (предметів), що могло спричинити розлади акту дихання та сприяти настанню смерті ОСОБА_6 від механічної асфіксії. Виявлена у ОСОБА_6 механічна асфіксія має ознаки небезпеки для життя в момент спричинення та належить до тяжких тілесних ушкоджень. Між механічною асфіксією та смертю ОСОБА_6 є прямий причинний зв`язок. Ступінь вираженості трупних явищ і характер суправітальних реакцій вказують на те, що смерть ОСОБА_6 могла настати за 12-16 год. до моменту дослідження її тіла в морзі, тобто вечірній час 05.01.2021.

Усі зазначені тілесні ушкодження виявлені на тілі ОСОБА_6 , як і компоненти та складові механічної асфіксії, що явилася причиною смерті ОСОБА_6 , могли утворитись від дії (удару, стиснення, тертя) твердого тупого предмету (предметів), які могли бути частинами тіла іншої людини (руки, ноги тощо). Індивідуальні характеристики травмуючого предмету (предметів) на виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкодженнях не відобразилися. ОСОБА_6 та особа, що спричиняла їй тілесні ушкодження могла знаходитись в будь-якому взаємоположенні по відношенню один до одного, за умови доступності ділянок тіла ОСОБА_6 , на яких були виявлені тілесні ушкодження. Характер компонентів та складових механічної асфіксії у ОСОБА_6 виключають можливість до залишення у неї здатності до активних цілеспрямованих дій, після заподіяння їй механічної асфіксії та настання загрозливих для життя явищ. В мазках з ротової порожнини, піхви, прямої кишки, згідно результатів судово-імунологічної експертизи сперматозоїди не знайдені, що не виключає можливості здійснення з ОСОБА_6 статевого акту незадовго до настання її смерті. При судово-токсикологічній експертизі від трупа ОСОБА_6 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,2% у крові та 4,4% у сечі, що могло спричинити алкогольне сп`яніння середнього ступеню, на момент настання її смерті.

У подальшому, ОСОБА_5 , з метою приховання слідів вчиненого ним злочину, підняв тіло ОСОБА_6 і витягнув його в під`їзд № 3 вищевказаного будинку та штовхнув його з п`ятого поверху вниз по сходам.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнав та суду пояснив, що подробиці події він пам`ятає погано.

Із ОСОБА_7 він познайомився в 2017 році, остання винаймала квартиру разом з його сестрою. Коли він був у Вінниці, він проживав разом з ними. Іноді із ОСОБА_7 він мав інтимні стосунки, однак спільних планів вони не мали. Згодом він поїхав за кордон та майже припинив спілкуватися із ОСОБА_8 .

Крім сестри інших спільних знайомих із померлою він не мав, з її подругами та рідними знайомий не був.

05.01.2021 в обідній час він зустрівся із ОСОБА_7 та домовився, що переночує у неї, а зранку поїде в ОСОБА_9 .

Він прийняв душ, вони випили трохи коньяку, переспали, а потім він пішов в магазин.

В «АТБ-маркет» він купив 0,7 л горілки та 2 л пива. Він повернувся, та вони продовжили розпивати алкогольні напої. Скільки вони випили, він сказати не може, однак пили багато різних напоїв: горілку, віскі, вино. Чи був у нього конфлікт із ОСОБА_7 під час розпивання алкоголю, він не пам`ятає. Потім вони знову переспали та лягли спати.

Згодом він проснувся від того, що хотів в туалет або курити, точно повідомити не може, при цьому ОСОБА_10 поруч не було. Він вийшов у коридор, а там вже були поліцейські.

Чи був хтось в квартирі, коли вони лягали спати, він не пам`ятає. Йому здалося, що він бачив якусь дівчину та чоловіка, однак йому могло це і наснитися.

Він пам`ятає як сидів на підлозі в коридорі, чи були сліди крові у квартирі він також не пам`ятає, оскільки був дуже п`яний.

Про смерть ОСОБА_10 йому повідомили в ІТТ, однак усвідомив він це лише коли протверезів.

Він не пам`ятає, щоб наносив ОСОБА_11 тілесні ушкодження та душив останню. Сваритись з нею у нього не було сенсу, оскільки остання могла його вигнати, а йому не було де переночувати. Він ОСОБА_12 не вбивав.

Потерпілий ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_14 була його рідною сестрою. Вони спілкувались періодично, інколи сестра приїжджала до нього в ОСОБА_9 . Де ОСОБА_14 мешкала у Вінниці він точно не знає, однак йому відомо, що сестра винаймала квартиру.

Сестра розповідала йому, що зустрічається з хлопцем на ім`я ОСОБА_15 , певний час вони проживали разом, однак згодом розійшлись, у зв`язку з тим, що ОСОБА_15 поїхав на заробітки. Подробиці про їхні стосунки йому невідомі.

Точну дату він не пам`ятає, зранку йому зателефонували та повідомили, що знайшли його сестру мертвою. Обставини вбивства йому невідомі, знає про подію зі слів слідчого.

Просив покарати обвинуваченого суворо.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні суду пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 на 5 поверсі.

05.01.2021 вона прийшла з роботи після 19.00 год. та близько 20.30 21.00 год. пішла в магазин. Коли за пів години поверталась з магазину, на сходах між четвертим та п`ятим поверхами вона побачила тіло людини. По рукам вона визначила, що то була жінка. В під`їзді було темно, однак вона бачила, що тіло бездиханне та лежить в калюжі крові. Вона пішла додому, викликала поліцію та очікувала на їхній приїзд у квартирі.

Працівники поліції приїхали за хвилин 40 та запросили її в якості понятої при огляді квартири. Під час огляду в квартирі збирали речі. В прихожій на стінах були сліди крові. Обвинуваченого під час огляду вона не бачила. При ній змиви крові не робили, коли в квартирі працювали експерти, вона перебувала на сходовому майданчику у під`їзді.

У прихожій на тумбочці вона бачила якийсь телефон, чи були в квартирі ще телефони, вона уваги не звертала.

ОСОБА_17 вона жодного разу не бачила, остання не була власником квартири, швидше за все винаймала її.

Сліди волочіння від квартири до місця, де лежало тіло, вона побачила наступного деня, коли мила підлогу у під`їзді.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні суду пояснив, що він мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

05.01.2021 він перебував вдома, близько 22.00 год. його дружина повернулася з магазину та повідомила, що на сходах у під`їзді лежить жінка, після чого вони викликали поліцію. Працівники поліції приїхали приблизно через 20 хвилин.

З працівниками поліції вони оглянули тіло, після чого пішли додому, а приблизно за годину їх запросили на огляд квартири. В квартирі вилучили куртку, рюкзак та ще якісь речі, які саме він не пам`ятає. Їм показували вилучені речі, після чого складали їх в пакет. Під час огляду квартири вони за слідчим не ходили, спостерігаючи за оглядом з кімнати. В кімнаті речі були розкидані, а в коридорі обстановка порушена не була. На кухні на столі лежали їжа та пляшка.

Сліди крові він бачив на місці виявлення трупа та в коридорі квартири, чи бачив він кров ще десь, він не пам`ятає. В квартирі при ньому робили змиви крові, а чи робили їх на сходах, він не пам`ятає.

ОСОБА_17 він раніше не бачив.

У той день він перебував вдома з 12.00 год., жодного шуму (сварки, боротьби) він не чув.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні суду пояснив, що 05.01.2021 він заступив на чергування. Проїжджаючи по проспекту Юності, він отримав повідомлення про виявлення трупа на сходах. У зв`язку із зайнятістю іншого екіпажу, на виклик поїхав він. Підіймаючись по сходах, вони виявили тіло жінки без ознак життя, також були виявлені сліди волочіння (зверху до низу), бруд, кров та талий сніг.

Піднявшись на п`ятий поверх, вони побачили незачинені двері, зайшли всередину. На підлозі сидів молодий хлопець та витирав зі стін сліди крові. Сліди крові були у багатьох місцях: на кухні, в коридорі, на дверях. На кухні вони також побачили стіл з їжею та декілька столових приборів.

Хлопець був дуже п`яний, одягнутий лише в труси та постійно говорив суперечливі відомості. Спочатку повідомляв, що винаймає квартиру, потім казав, що прийшов до друзів. При цьому у нього в руках був телефон, який вони попросили відкласти, після чого одягли на хлопця кайданки.

Затриманий повідомляв про те, що інші люди зачинились в кімнаті. Одна кімната дійсно була зачинена, однак, коли вони потрапили всередину, там нікого не було, лише безлад та розкидані речі.

В квартирі він перебував близько години, поки чекали на приїзд слідчо-оперативної групи та експертів. До приїзду слідчо-оперативної групи обстановку в квартирі ніхто не порушував.

Чи були на обвинуваченому тілесні ушкодження, він не пам`ятає, однак точно пам`ятає, що на ньому були сліди крові, зокрема, на руках, спині та задній частині ніг.

Обвинувачений постійно просив курити. Говорив, що посварився з дівчиною та вигнав її. Обвинувачений не поводив себе агресивно, але його настрій постійно змінювався.

Як вони потрапили до під`їзду, наразі він не пам`ятає.

Чи заходив він у сусідні квартири, він також не пам`ятає, можливо заходив хтось з його колег.

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні пояснила, що вона займається роздрібною торгівлею продуктів та є власницею магазину. Загибла ОСОБА_14 працювала продавцем в її магазині більше двох років, була спокійною середньостатистичною жінкою, спиртними напоями не зловживала. Їй відомо зі слів інших продавців, що ОСОБА_14 зустрічалась зі значно молодшим за неї хлопцем, але стабільних та тривалих відносин в неї не було. Дівчата розповідали, що хлопець ображав ОСОБА_12 та у них були конфлікти.

ОСОБА_14 позичила в неї 10000 грн. для того, щоб винайняти квартиру на «Вишенці» та забрати мати.

05.01.2021 у вечірній час з номера ОСОБА_10 до неї зателефонував якийсь чоловік та запитав, де ОСОБА_14 , повідомив, що прийшов до неї, а її нема вдома. Також казав, що зустрів ОСОБА_21 з іншим чоловіком, що він знає прийоми карате, а тому зможе розібратися з останніми. По голосу вона зрозуміла, що чоловік був або п`яний або під дією наркотичних засобів.

Про смерть ОСОБА_10 вона дізналась наступного дня, від брата загиблої.

Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні пояснив, що він працює в поліції та 05.01.2021 він був на чергуванні з ОСОБА_23 . У вечірню пору доби до них надійшло повідомлення про те, що в під`їзді будинку по просп. Юності між четвертим та п`ятим поверхом лежить невідома особа. Прибувши на місце виклику, вони виявили оголене тіло жінки з ознаками насильницької смерті, сліди крові, які вели до квартири на п`ятому поверсі (сліди волочіння). Двері у квартиру були відчинені, вони зайшли в середину, на підлозі сидів обвинувачений, слухав музику та витирав ганчіркою сліди крові зі стін. Обвинувачений був п`яний, постійно плутався у поясненнях, повідомляв про конфлікт з чоловіком іншої національності. Казав, що він побився з тим чоловіком, оскільки останній хотів зґвалтувати його подругу, після чого вигнав його з квартири. На запитання про жінку ОСОБА_24 нічого не відповідав.

ОСОБА_24 був у трусах та халаті, на ньому були сліди крові. Вони оглянули всі кімнати, на кухні на столі стояла пляшка з-під алкоголю й декілька чарок. Чи були сліди крові на кухні та у кімнатах, він не пам`ятає.

Вони викликали слідчо-оперативну групу та пішли опитати сусідів. Сусіди повідомили, що нічого не бачили та не чули, лише виявили тіло.

Кайдани на обвинуваченого вони одягли одразу як зайшли до квартири. Після приїзду слідчо-оперативної групи, вони передали обвинуваченого іншому екіпажу, який повіз його на освідування.

Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні пояснила, що обвинувачений її син.

ОСОБА_24 є відповідальним до роботи, до жінок ставиться з повагою, нікого ніколи не ображав. Алкогольні напої її син вживав по святах, не у великих кількостях, бійок ніколи не влаштовував.

До затримання з червня по грудень 2020 року ОСОБА_24 працював у ОСОБА_26 . У грудні він приїхав додому в село, а після дня народження мав повертатися у ОСОБА_9 .

ОСОБА_14 подзвонила до її сина та запросила його на Новий рік. Зранку 05.01.2021 ОСОБА_24 зібрався та поїхав до Вінниці, казав, що заїде до ОСОБА_27 .

Про відносини її сина із ОСОБА_7 їй мало що відомо, знає, що остання до нього телефонувала та вони спілкувались.

ОСОБА_24 двічі отримував травми голови, у нього був струс мозку. Внаслідок падіння був також ушкоджений хребет.

Свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні пояснив, що він був залучений центром безоплатної правової допомоги на затримання ОСОБА_29 . Йому зателефонували та повідомили про необхідність приїхати в слідче управління на Театральну.

Коли він приїхав до слідчого, ОСОБА_30 ще не було, пізніше його привезли оперуповноважені працівники. ОСОБА_24 був у халаті та в шльопанцях, на нього були одягнуті кайданки. ОСОБА_24 не розумів, чому він затриманий, він називав жіноче ім`я та запитував, де вона.

Слідів побиття на ОСОБА_31 не було, ушкоджень на руках теж не бачив.

Слідчий оформив протокол затримання та повідомив, що буде відбирати зразки, тому він вирішив залишитись. До приїзду експерта ОСОБА_24 дрімав, близько 05.00 год. в обвинуваченого відібрали необхідні зразки і зрізи, вилучили одяг.

Коли робили зрізи нігтів, експерт звернув увагу на те, що у ОСОБА_30 коротко підрізані нігті.

Коли він повідомив ОСОБА_32 , що той обвинувачується у вбивстві, останній йому не повірив, він не розумів, за що його затримали і не вірив, що ОСОБА_14 мертва.

Слідів крові він на ОСОБА_31 не помітив.

Свідок ОСОБА_33 у судовому засіданні пояснив, що він працював охоронником в магазині АТБ-маркет. Подробиць він не пам`ятає, до них в магазин прийшли працівники поліції та оглядали відео з камер відеоспостереження. Він увімкнув їм відеозапис та вийшов з кабінету. Йому повідомляли, що загиблий чоловік, а не жінка.

Свідок ОСОБА_34 у судовому засіданні пояснила, що вона мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , хто жив у квартирі АДРЕСА_5 їй невідомо.

В день події вона була вдома, однак жодних звуків боротьби вона не чула. У вечірній час вона почула якийсь стук, наче щось прибивали або робили ремонт, при цьому ні криків, ні голосів чутно не було.

Вночі подзвонили у двері поліцейські, вона відчинила, та останні повідомили, що в квартирі зверху вбили жінку. Трупа вона не бачила, понятою її не запрошували, з квартири вона не виходила.

В їхньому під`їзді є кодовий замок, однак стороння людина може потрапити всередину, оскільки кнопки на ньому затерті.

Експерт ОСОБА_35 у судовому засіданні пояснив, що для проведення експертизи йому був наданий лише труп ОСОБА_10 , матеріали кримінального провадження не надавали, оскільки це була первинна експертиза. Питання наявності слідів боротьби і самооборони він не досліджував, бо це не входить до кола повноважень судово-медичного експерта.

На руках померлої були наявні тілесні ушкодження й вони зафіксовані у висновку експерта, вони могли утворитись від дії тупого твердого предмету, у тому числі й інших частин тіла іншої особи. Особа, що спричинила ОСОБА_11 тілесні ушкодження, могла знаходитись у будь-якому положенні щодо останньої.

Асфіксія проходить декілька стадій, які тривають 6-8 хвилин. Виявлені тілесні ушкодження, як і компоненти асфіксії, виникли у ОСОБА_10 у короткий проміжок часу, тому чітко сказати порядок їх утворення неможливо. Виявлені ушкодження виникли прижиттєво у короткий проміжок часу. Розташування трупних плям свідчать про те, що загибла після смерті лежала на спині, однак на час загибелі могла знаходитись у будь-якому положенні.

Тілесні ушкодження у ОСОБА_10 виникли від ударної дії. Перелами ребер виникли після заподіяних тілесних ушкоджень, могли спричинити розлади дихання та сприяли розвитку асфіксії, тобто у даному випадку виявлена комбінована асфіксія.

Силу спричинення тілесних ушкоджень він не міг визначати, оскільки це питання фізики, а не медицини.

Смерть ОСОБА_10 настала за 12-16 годин до моменту дослідження тіла в морзі, тобто у вечірній час (приблизно з 18.00 год. по 22.00 год.) 05.01.2021.

У сечі ОСОБА_10 була виявлена значно більша концентрація алкоголю ніж у крові, що свідчить про те, що до моменту смерті почався процес елімінації виведення алкоголю.

Сказати про можливість утворення тілесних ушкоджень внаслідок тертя він не може, оскільки таких характерних ознак виявлено не було.

Поранення губи та перелом носа могли утворитись від ударів об руки, призвели до кровотечі, але її не достатньо для настання смерті.

Усі питання були висвітленні ним у висновку.

Експерт ОСОБА_36 у судовому засіданні пояснив, що йому на дослідження були надані зразки крові, зрізи нігтів та змиви з рук, як потерпілої, так і підозрюваного. Коли в ОСОБА_30 відбирали зразки, він повідомити не може.

Для проведення експертизи матеріали кримінального провадження йому не потрібні.

Біологічних ознак іншої людини на наданих зразках він не виявив.

Чи могли сліди крові потрапити на ОСОБА_30 від витирання її ганчіркою, він сказати не може, оскільки це не його компетенція.

На зрізах ОСОБА_30 сліди крові були не явними, невеликого розміру.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, клопотання про дослідження яких заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-протокол огляду місця події від 05.01.2020, відповідно до якого в період часу з 23.50 год. до 02.43 год. оглянутий під`їзд будинку АДРЕСА_6 , де між четвертим та п`ятим поверхами виявлений труп жіночої статі, зафіксоване його розташування, стан та наявні тілесні ушкодження; на сходах у під`їзді виявлені сліди речовини бурого кольору (далі РБК), ковдру та рушник зі слідами РБК. Крім того оглянуте приміщення квартири АДРЕСА_5 , зафіксована обстановка в квартирі, на підлозі та стінах виявлені розмиті сліди РБК (з яких зроблені змиви), ганчірки зі слідами РБК. Також сліди РБК були виявлені в кухні на підлозі та в раковині. Крім того, в приміщенні квартири були виявлені та вилучені: шкарпетка зі слідами РБК, 2 чарки, 3 стакана, запальничка зі слідами РБК, серветки зі слідами РБК, чоловічу куртку, банківська карта та паспорт на ім`я ОСОБА_6 , 3 недопалки, чоловічу куртку, чоловічий ранець з речами, мобільний телефон, паспорт на ім`я ОСОБА_5 , жіночі труси, 5 слідів папілярних візерунків та ключі;

-протокол огляду трупа від 06.01.2021, відповідно до якого в приміщенні моргу оглянуте тіло ОСОБА_6 , зафіксовані виявлені на тілі тілесні ушкодження; вилучені зрізи нігтів обох рук, волосся з голови, відбитки з пальців та долоней обох рук;

-копія лікарського свідоцтва про смерть № 3п від 06.01.2021, згідно з яким датою смерті ОСОБА_6 є ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті механічна асфіксія від здавлення органів шиї;

-протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06.01.2021, згідно з яким о 04.00 год. ОСОБА_5 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК), у ОСОБА_5 вилучені штани чорного кольору;

-довідка КП «ВОНД «Соціотерапія» від 11.01.2021 № 6 за підписом чергового лікаря ОСОБА_37 , згідно з якою 06.01.2021 о 00.00 год. у ОСОБА_5 було встановлене алкогольне сп`яніння середнього ступеню 2,58 ‰;

-протокол отримання зразків для експертизи від 06.01.2021, відповідно до якого слідчий СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_38 в приміщенні службового кабінету № 13 СУ ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Театральна, 10 в м. Вінниці відібрав у ОСОБА_5 зразки відбитків пальців та долоней обох рук;

-протокол отримання зразків для експертизи від 06.01.2021, відповідно до якого слідчий СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_38 в приміщенні службового кабінету № 13 СУ ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Театральна, 10 в м. Вінниці відібрав у ОСОБА_5 зразок букального епітелію;

-протокол отримання зразків для експертизи від 06.01.2021, відповідно до якого слідчий СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_38 в приміщенні службового кабінету № 13 СУ ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Театральна, 10 в м. Вінниці відібрав у ОСОБА_5 зразки зрізів нігтів з обох рук;

-протокол отримання зразків для експертизи від 06.01.2021, відповідно до якого слідчий СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_38 в приміщенні службового кабінету № 13 СУ ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Театральна, 10 в м. Вінниці відібрав у ОСОБА_5 змиви з обох рук;

-протокол отримання зразків для експертизи від 06.01.2021, відповідно до якого слідчий СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_39 в приміщенні слідчої кімнати № 1 ІТТ № 1 ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Пирогова, 4 в м. Вінниці відібрав у ОСОБА_5 зразок крові;

-протокол огляду місця події (додатковий) від 12.03.2021, згідно з яким в період часу з 11.40 год. до 11.47 год. повторно оглянуто під`їзд будинку АДРЕСА_6 , слідів, що мають значення до кримінального провадження не виявлено;

-протокол огляду документів від 26.01.2021, відповідно до якого в період часу з 10.00 год. до 16.00 год. слідчий відділу розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_40 в приміщенні службового кабінету № 13 СУ ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Театральна, 10 в м. Вінниці, провів огляд документів 14 відеозаписів, наданих УПП у Вінницькій області, з нагрудного відеореєстратора поліцейського;

-висновок експерта № 19 від 26.02.2021, згідно з яким при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_6 встановлено, що її смерть настала в результаті механічної асфіксії від здавлення органів шиї та закриття отворів носа та рота, що підтверджується наявністю тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден, ран, переломів та крововиливів на обличчі, в тому числі в ділянці носа та рота, а також на шкірі шиї, в поєднанні з виявленими загальноасфіктичними ознаками (множинними крововиливами в сполучні оболонки очей, емфізематозним роздуттям легень, переповненням правих відділів серця кров`ю, венозним повнокров`ям внутрішніх органів та недокрів`ям селезінки й дрібними темно-червоними крововиливами під плеврою легень та ендокардом серця (плямами Тардьє). Крім того були виявлені множинні двобічні переломи ребер, які утворилися від дії тупого твердого предмету (предметів), що могло спричинити розлади акту дихання та сприяти настанню смерті ОСОБА_6 від механічної асфіксії. Виявлена у ОСОБА_6 механічна асфіксія має ознаки небезпеки для життя в момент спричинення та належить до тяжких тілесних ушкоджень. Між механічною асфіксією та смертю ОСОБА_6 є прямий причинний зв`язок. Ступінь вираженості трупних явищ і характер суправітальних реакцій, вказують на те, що смерть ОСОБА_6 могла настати за 12-16 годин до моменту дослідження її тіла в морзі, тобто вечірній час 05.01.2021, у тому числі і час зазначений у постанові про призначення експертизи. Усі зазначені тілесні ушкодження виявлені на тілі ОСОБА_6 , як і компоненти та складові механічної асфіксії, що явилася причиною смерті ОСОБА_6 , могли утворитися від дії (удару, стиснення, тертя) твердого тупого предмету (предметів), яким могли бути частини тіла іншої дитини (руки, ноги, тощо). Індивідуальні характеристики травмуючого предмету (предметів) на виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не відобразилися. ОСОБА_6 та особа, що спричиняла їй тілесні ушкодження, могли знаходитися в будь-якому взаємоположенні по відношенню один до одного, за умов доступності ділянок тіла ОСОБА_6 , на яких були виявлені тілесні ушкодження. Характер компонентів та складових механічної асфіксії у ОСОБА_6 виключають можливість до залишення у неї здатності до активних цілеспрямованих дій, після заподіяння їй механічної асфіксії та настання загрозливих для життя явищ. В мазках з ротової порожнини, піхви, прямої кишки, згідно з результатами судово-імунологічної експертизи сперматозоїди не знайдені, що не виключає можливості здійснення із ОСОБА_6 статевого акту незадовго до настання її смерті. При судово-токсикологічній експертизі трупа ОСОБА_6 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,2 ‰ у крові та 4,4 ‰ у сечі, що могло спричинити алкогольне сп`яніння середнього ступеню на момент настання її смерті;

-висновок експерта № 76 від 05.02.2021, згідно з яким при судово-гістологічному дослідженні виявлено крововиливи інфільтративного характеру в м`які мозкові оболонки, дрібні діапедезні крововиливи, зони перицелюлярного набряку речовини головного мозку; в легеневій тканині ознаки інтерстиційного запалення, ділянки дистелектазів, нерівномірне повнокров`я судин зі стазами еритроцитів, спастичний стан бронхів, мілковогнищеві крововиливи, набряк строми; мілковогищевий кардіосклероз, малокрів`я інтрамуральних судин, спастичний стан деяких артерій; вогнища дискомплексації гепатоцитів, виражене повнокрів`я судин; мілковогнищевий нефросклероз; вогнищевий панкреосклероз;

-висновок експерта № 70 від 14.01.2021, відповідно до якого при судово-медичній експертизі крові та сечі трупа ОСОБА_6 методом газово-рідинної хроматографії, виявлено етиловий спирт у концентрації 2,2 ‰ у крові та 4,4 ‰ у сечі. Наявність метилового спирту, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено;

-висновок експерта № 71 від 03.02.2021, згідно з яким при судово-медичній експертизі крові трупа ОСОБА_6 наявність в крові похідних барбітурової кислоти, алкалоїдів групи опію, похідних, 1,4-бензодіазепіну, фенотіазіну та фенілалкіламіну, а також тетрагідроканабінолу не виявлено;

-висновок експерта № 5, 6 від 15.01.2021, відповідно до якого при дослідженні під`язикової кістки від трупа ОСОБА_6 виявлено неповний розрив правого синдесмозу, який утворився внаслідок деформації згину в напрямі зсередини назовні, на що вказує розташування розриву (ознаки розтягання). При дослідженні щитовидного хряща виявлена патологічна рухливість між пластинками, відсутність правого верхнього рогу (вроджений дефект розвитку);

-висновок експерта № 4 від 12.01.2021, згідно з яким кров ОСОБА_5 відноситься до групи А з ізогемаглютинином анти-В за ізосерологічною системою АВО;

-висновок експерта № 5 від 12.01.2021, згідно з яким кров трупа ОСОБА_6 відноситься до групи В з ізогемаглютинином анти-А за ізосерологічною системою АВО;

-висновок експерта № 6 від 21.01.2021, відповідно до якого в слідах на марлевих тампонах зі змивами речовини зі стіни на вході до кімнати № 1 (об`єкт № 1), зі стіни біля дверей, що ведуть в кімнату № 1 (об`єкт № 2), з поверхні стін в коридорному приміщенні (об`єкт № 3), вилучених під час огляду місця події, виявлено кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген В, а в об`єктах № 2 та № 3 ще й ізогемаглютинин анти-А. Отже, кров у зазначених об`єктах може походити від будь-якої людини з групою крові В з ізогемаглютинин анти-А, у тому числі від потерпілої ОСОБА_6 ;

-висновок експерта № 26 від 09.02.2021, згідно з яким статева належність плям крові на марлевих тампонах у змивах зі стіни на вході до кімнати № 1, зі стіни біля дверей, що ведуть в кімнату № 1, з поверхні стін в коридорному приміщенні не встановлена у зв`язку з відсутністю клітинних елементів крові (лейкоцитів) зі збереженими і придатними для цитологічного дослідження ядрами;

-висновок експерта № 7 від 21.01.2021, відповідно до якого в слідах на спортивних штанах, вилучених у ОСОБА_5 , знайдено кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген В. Отже, кров у зазначеному об`єкті може походити від будь-якої людини з групою крові В з ізогемаглютинин анти-А, у тому числі й від потерпілої ОСОБА_6 ;

-висновок експерта № 27 від 08.02.2021, згідно з яким статева належність плям крові на спортивних штанах, вилучених у ОСОБА_5 , не встановлена у зв`язку з відсутністю клітинних елементів крові (лейкоцитів) зі збереженими і придатними для цитологічного дослідження ядрами та відсутністю в них статево-специфічних ознак;

-висновок експерта № 8 від 29.01.2021, відповідно до якого в слідах на шкарпетці, фрагменті паперової серветки, рушнику, жіночому халаті (названий слідчим «ковдра»), вилучених під час огляду місця події, знайдено кров людини групи В з ізогемаглютинином анти-А. Отже, кров у зазначених об`єктах може походити від будь-якої людини з групою крові В з ізогемаглютинин анти-А, у тому числі й від потерпілої ОСОБА_6 . На жіночих трусах, вилучених під час огляду місці події, плям подібних на кров не знайдено;

-висновок експерта № 28 від 08.02.2021, згідно з яким плями крові, які виявлені на шкарпетці, належать особі жіночої генетичної статі. Враховуючи статеву і групову характеристику осіб, що проходять по справі, походження виявлених слідів крові на шкарпетці від самого трупа ОСОБА_6 не виключається. Статева належність плям крові на фрагменті паперової серветки, рушнику та жіночому халаті не встановлена у зв`язку з відсутністю збережених, придатних для дослідження ядер, а також (можливо) у зв`язку з впливом предметоносія (рясне обсемініння мікрофлорою);

-висновок експерта № 35 від 01.03.2021, відповідно до якого при дослідженні недопалків сигарет з жовтим фільтром марки «Winston» встановлено наявність слідів слини та епітеліальні клітини людини, при визначенні групової належності яких був встановлений антиген В, що може визначити В(ІІІ) групу крові ізосерологічної системи АВО. Статева належність виявлених епітеліальних клітин не встановлена у зв`язку з відсутністю серед них епітеліоцитів зі збереженими і придатними для цитологічного дослідження ядрами. Отже, враховуючи отримані результати та групову характеристику осіб що проходять по справі, походження слідів слини та епітеліальних клітин на недопалках сигарет може бути від будь-якої однієї чи кількох осіб з групою крові В(ІІІ), у тому числі від потерпілої ОСОБА_6 не виключається;

-висновок експерта № СЕ/19/102-21/513-ТР від 22.01.2021, згідно з яким на поверхні скляної чарки з написом «PRIME», яка була вилучена під час огляду місця події, виявлено два сліди пальців рук розмірами 16х15 мм та 15х11 мм. Слід пальця руки розмірами 16х15 мм придатний для ідентифікації за ним особи, а слід пальця руки розмірами 15х11 мм непридатний. На поверхні скляної чарки з написом «Хлібний Дар», слідів папілярних узорів рук (слідів пальців та долонних поверхонь) не виявлено. Сліди пальців рук розмірами 23х18мм, 26х18 мм, 22х22 мм, 18х14 мм, 22х18 мм, які були вилучені під час огляду місця події придатні для ідентифікації за ними особи. Сліди пальців руки розмірами 16х15 мм, 23х18 мм залишений безіменним пальцем правої руки ОСОБА_5 , слід пальця руки розмірами 26х18 мм залишений середнім пальцем правої руки ОСОБА_5 , слід пальця руки розмірами 22х22 мм залишений великим пальцем правої руки ОСОБА_5 , слід пальця руки розмірами 18х14 мм залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_5 , слід пальця руки розмірами 22х18 мм залишений середнім пальцем правої руки ОСОБА_5 ;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/1998-КТ від 23.02.2021, відповідно до якого міжнародні ідентифікатори мобільного телефона (ІМЕІ) мобільного телефону Elephone S7, який вилучений під час огляду місця події, ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 . Виявлено та зафіксовано: вміст телефонної книги, журнал дзвінків за період часу з 03.01.2021 по 06.01.2021, смс-повідомлення, переписку в месенджері Viber;

-протокол огляду документів від 09.03.2021, згідно з яким слідчий відділу розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_40 у приміщенні службового кабінету № 13 СУ ГУНП у Вінницькій області за адресою: вул. Театральна, 10 в м. Вінниці провів огляд документів, що були скопійовані на оптичний носій типу DVD-Rпід час проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи мобільного телефону, що належав ОСОБА_6 ;

-висновок експерта №СЕ-19/102-21/412-Б від 15.04.2021, відповідно до якого в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки зразка крові трупа ОСОБА_6 (об`єкт № 1), зразка букального епітелію ОСОБА_5 (об`єкт № 2). На поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 3, 4, 5, 6, 7) та лівої (об`єкти №№ 8, 9, 10, 11, 12) рук трупа ОСОБА_6 , зрізів з нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 13, 15 ,16) та лівої (об`єкт № 18) рук ОСОБА_5 виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами. На поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 14, 17) та лівої (об`єкти №№ 19, 20) рук ОСОБА_5 виявлені клітини з ядрами, слідів крові не виявлено. В результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 3, 4, 5, 6, 7) та лівої (об`єкти №№ 8, 9, 10, 11, 12) рук трупа ОСОБА_6 , зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 13, 15 ,16) та лівої (об`єкт № 18) рук ОСОБА_5 та генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 14, 17) та лівої (об`єкти №№ 19, 20) рук ОСОБА_5 . На наданих на експертизу змивах з правої (об`єкт № 21) та лівої (об`єкт № 22) рук ОСОБА_5 слідів крові не виявлено. Генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 3, 4, 5, 7) та лівої (об`єкти №№ 8, 9, 10, 11, 12) рук трупа ОСОБА_6 збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_6 (об`єкт № 1) та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 (об`єкт № 2). Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку крові ОСОБА_6 та в об`єктах №№ 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12 складає 3,42702 х 10-33. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаному об`єкті, зустрічається не частіше ніж у 1 з 291,799 нонильйонів (2,92 х 1032) осіб. Походження вказаних слідів від ОСОБА_5 виключається. Генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 14, 17) та лівої (об`єкти № № 19, 20) рук ОСОБА_5 збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 (об`єкт № 2) та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_6 (об`єкт № 1). Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_5 та в об`єктах №№ 14, 17, 19, 20 складає 6,99142 х 10-37. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаному об`єкті, зустрічається не частіше ніж у 1 з 1,430 ундецильйонів (1,43 х 1036) осіб. Походження вказаних слідів від ОСОБА_6 виключається. Генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на зрізі нігтьової пластини з правої (об`єкт № 6) руки трупа ОСОБА_6 та на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої (об`єкти №№ 13, 15, 16) та лівої (об`єкт № 18) рук ОСОБА_5 є змішаними, збігаються між собою, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка крові трупа ОСОБА_6 (об`єкт № 1) та зразка букального епітелію ОСОБА_5 (об`єкт № 2);

-висновок судово-психіатричної експертизи № 20 від 01.02.2021, згідно з яким ОСОБА_5 потребує тривалого обстеження та спостереження в умовах психіатричного стаціонару з наступним проведенням стаціонарної судово-психіатричної експертизи;

-висновок судово-психіатричної експертизи № 42 від 05.04.2022, відповідно до якого в період часу, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_5 діяння, останній на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час ОСОБА_5 на психічні розлади не страждає, перебуває поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_5 не потребує, не страждає на алкоголізм та наркоманію, лікування не потребує. На період інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення останній не перебував у стані фізіологічного афекту або у будь-якому іншому емоційному стані (стрес, фрустрація), що суттєво вплинув на його свідомість та діяльність, не виявляє ознак підвищеної навіюваності та підвищеної схильності до фантазування;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/5144-ПС від 20.04.2021, згідно з яким встановити, якою є психологічна характеристика комунікативної діяльності ОСОБА_5 , що зображена на відеозаписах з нагрудних камер поліцейських, не представилось за можливе.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, надані суду докази, клопотання про дослідження яких були заявлені сторонами кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Органом досудового розслідування діяння ОСОБА_5 кваліфіковані за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині. Фабула пред`явленого ОСОБА_5 обвинуваченням судом наведена вище. При цьому обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що обставин події він не пам`ятає, оскільки перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, однак факт спричинення смерті ОСОБА_6 він заперечив. Суд враховує, що факт перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння підтверджений наданою стороною обвинувачення та дослідженою судом довідкою КП «ВОНД «Соціотерапія» від 11.01.2021 № 6 за підписом чергового лікаря ОСОБА_41 . Зі змісту зазначеної довідки випливає, що 06.01.2021 о 00.00 год. у ОСОБА_5 було встановлено алкогольне сп`яніння середнього ступеню 2,58 ‰. Перебування обвинуваченого ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння також підтвердили допитані в судовому засіданні поліцейські, які першочергово прибули на місце події свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_22 .

Надаючи показання у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 повідомив суду, що не пам`ятає, чи був під час спільного розпивання алкогольних напоїв конфлікт між ним та ОСОБА_6 . Натомість повідомив суду, що мав інтимні контакти з померлою в ході спільного розпивання алкогольних напоїв. Суд враховує, що згідно з висновком проведеної у кримінальному провадженні судово-медичною експертизою в мазках з ротової порожнини, піхви, прямої кишки, згідно з результатами судово-імунологічної експертизи сперматозоїди не знайдені, що не виключає можливості здійснення із ОСОБА_6 статевого акту незадовго до настання її смерті. Тому показання обвинуваченого у цій частині узгоджуються з наданими суду доказами і мають бути оцінені у сукупності з іншими доказами відповідно до приписів статті 94 КПК.

Суд враховує, що під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 посилався на те, що він не пам`ятає, чи був у квартирі ще хтось на той час, коли він разом із ОСОБА_6 лягав спати. При цьому зауважив, що йому здалося, що він бачив якусь дівчину та чоловіка, зробивши застереження, що йому це могло і наснитись.

Будь-які інші показання щодо обставин події, яка є предметом судового дослідження, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні не надав, посилаючись на те, що у зв`язку з перебуванням у стані алкогольного сп`яніння, він їх не пам`ятає. Тому суд вважає, що зазначені обставини мають бути встановлені та перевірені іншими доказами, які сторони надали суду.

Згідно з наданими суду матеріалами справи, суд встановив, що 05.01.2021 о 21.49 год. на спецлінію «102» надійшло повідомлення про те, що на міжсходинковому майданчику між четвертим та п`ятим поверхами будинку АДРЕСА_6 виявлене оголене тіло людини без ознак життя.

При виїзді слідчо-оперативної групи на місці події виявлений труп жіночої статті зі слідами РБК на тілі та явними ознаками насильницької смерті. Також на сходах у під`їзді виявлені сліди РБК, які вели до квартири АДРЕСА_5 , ковдру та рушник зі слідами РБК.

Допитані у судовому засіданні поліцейські свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_22 вказали, що отримали повідомлення про виявлення трупа на сходах. По приїзду на місце події вони виявили оголене тіло жінки без ознак життя, також були виявлені сліди волочіння (зверху до низу). Сліди волочіння вели на п`ятий поверх до квартири АДРЕСА_5 , двері якої були не зачинені. На підлозі в квартирі вони виявили ОСОБА_5 , який витирав зі стін сліди крові, також сліди крові були виявлені у багатьох місцях: на кухні, в коридорі, на дверях. Зазначені свідки в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_5 був дуже п`яний, при цьому постійно повідомляв суперечливі відомості.

При огляді місця події було оглянуте приміщення квартири АДРЕСА_5 , зафіксована обстановка в квартирі, на підлозі та стінах виявлені розмиті сліди РБК, ганчірки зі слідами РБК. При цьому з виявлених слідів РБК були зроблені змиви.

Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні проведені ряд судово-медичних експертиз, зі змісту висновків яких випливає, що в слідах на марлевих тампонах зі змивами РБК з квартири, вилучених речей ОСОБА_5 , а також інших вилучених речей з квартири зі слідами РБК, виявлена кров людини, при серологічному дослідженні якої виявлений антиген В, а також ізогемаглютинин анти-А. Отже, кров у зазначених об`єктах може походити від будь-якої людини з групою крові В з ізогемаглютинин анти-А, у тому числі від потерпілої ОСОБА_6 .

Крім того, проведеними експертизами встановлено, що генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на зрізі нігтьової пластини з правої руки трупа ОСОБА_6 та на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук ОСОБА_5 є змішаними, збігаються між собою, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка крові трупа ОСОБА_6 та зразка букального епітелію ОСОБА_5 .

Захисник обвинуваченого, виступаючи з промовою в судових дебатах, послався на недопустимість ряду доказів. Зокрема, захисник обвинуваченого у своїй промові посилався на ту обставину, що протокол огляду місця події має бути визнаний недопустимим доказом. Як підставу для такого визнання захисник посилався на ту обставину, що фактично був проведений огляд помешкання без відповідного дозволу його володільця, а також за відсутності понятих. Оцінюючи зазначені доводи захисника суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Зі змісту частини другої статті 87 КПК випливає, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Зі змісту частини третьої статті 87 КПК випливає, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Крім того, суд вважає за доцільне зауважити, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 28.01.2020 (справа № 359/7742/17) звернув увагу на те, що застосовуючи положення статті 87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

У постанові від 23.05.2018 (справа № 159/451/16-к) ВС зауважив, що докази, отримані під час огляду та обшуку, які були проведені з порушенням правил, передбачених у частині другій статті 234, частині другій статті 237, частині третій статті 233 КПК, а також, якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, є недопустимими.

ВС у постанові від 26.02.2019 (справа № 266/4000/14-к) звернув увагу на те, що Суд уже визнавав неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема у постанові від 07.06.2018 (справа № 740/5066/15-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені статтею 233, частиною другою статті 234 КПК.

Аналогічні висновки щодо неприпустимості проведення обшуку під виглядом огляду місця події викладені ВС у постановах від 07.06.2018 (справа №740/5066/15-к), від 26.02.2019 (справа №266/4000/14-к), від 19.03.2019 (справа №380/157/14-к).

Крім того, ВС у постанові від 12.02.2019 (справа № 159/451/16-к) зробив висновок, згідно з яким у разі, якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулась у житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені статтею 30 Конституції та відповідними положеннями статей 13, 233, 234 та 237 КПК. При цьому у постанові від 12.02.2019 (справа № 159/451/16-к) ВС зазначив, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи, а тому добровільність має бути встановлена виходячи з сукупності обставин проникнення. Також у постанові 05.09.2019 (справа № 518/203/17) ВС наголосив на тому, що оскільки місце виявлення трупа вважається місцем події, незалежно від того, де настала смерть людини, його огляд є невідкладною слідчою дією, яка не потребує попереднього дозволу слідчого судді, а тому протокол такого огляду не може бути визнаний недопустимим доказом за цієї підстави.

Крім цього, у постанові від 13.03.2018 (справа № 541/655/15-к) ВС зауважив, що при оцінці допустимості доказів, отриманих у ході огляду місця події, враховується те, що в кожному конкретному випадку є можливість у кінцевому результаті втратити таку нагоду та своєчасно не зафіксувати сліди злочину.

З наданих суду матеріалів випливає, що труп ОСОБА_6 був виявлений на сходовій клітині будинку, сліди крові від трупа вели до квартири АДРЕСА_2 .

Реченням першим частини третьої статті 233 КПК визначено, що слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що у слідчого були правові підстави для проникнення до зазначеної ухвали без відповідного дозволу слідчого судді. При цьому суд враховує, що 11.01.2021 слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області надав дозвіл на проведення обшуку в зазначеному помешканні. Суд враховує, що захисник обвинуваченого в судовому засіданні не клопотав про дослідження в судовому засіданні матеріалів клопотання, на підставі яких слідчий суддя надав дозвіл на проведення обшуку, в частині дотримання вимог процесуального закону щодо звернення до слідчого судді з відповідним клопотанням. Тому суд вважає, що правові підстави для визнання протоколу огляду місця події від 05.01.2021 недопустимим доказом з наведених вище підстав відсутні.

Оцінюючи доводи захисника обвинуваченого в частині визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом у зв`язку з тим, що на час його проведення не були залучені поняті, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до абзацу другого частини сьомої статті 223 КПК обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії, крім особливостей, встановлених статтею 615 цього Кодексу.

З протоколу огляду місця події випливає, що в якості понятих під час проведення зазначеної процесуальної дії були запрошені ОСОБА_16 та ОСОБА_18 . Захисник обвинуваченого в судових дебатах посилався на те, що зазначені поняті під час їх допиту в судовому засіданні повідомили, що під час огляду квартири вони присутні не були. Разом з тим, зазначені твердження захисника не відповідають фактичним обставинам справи, які були встановлені в судовому засіданні. Зокрема, поняті в судовому засіданні повідомили, що вони були запрошені працівниками поліції на огляд квартири. При цьому свідок ОСОБА_16 зазначила, що під час огляду в квартирі поліцейські збирали речі, а її чоловік свідок ОСОБА_18 повідомив, що в квартирі вилучили куртку, рюкзак та ще якісь речі, однак які саме він не пам`ятав. Свідок ОСОБА_18 також вказав, що вилучені з квартири речі їм демонстрували, після чого складали їх в пакет. Зазначений свідок також зауважив, що під час огляду квартири вони не ходили за слідчим, проте спостерігали з кімнати за тим, як проводився огляд.

Окрім цього, суд вважає за доцільне зауважити, що наведені вище норми кримінально-процесуального закону вимагають присутність понятих саме під час огляду житла, до якого застосовуються правила проведення обшуку. Як суд вже зауважив, свідки ОСОБА_42 та ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомили, що вони були присутні під час огляду квартири. Отже, твердження захисника обвинуваченого в частині відсутності понятих під час проведення огляду місця події не ґрунтується на фактичних обставинах, які були встановлені в судовому засіданні. Саме тому правові підстави для визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом з цих підстав, на переконання суду, також відсутні.

Захисник обвинуваченого у захисній промові під час судових дебатах посилався на те, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які були запрошені в якості понятих під час огляду наведеного вище помешкання, в судовому засіданні повідомили, що не були присутні під час вилучення речей. Разом з тим, таке твердження захисника не узгоджується з фактичними обставинами, які встановлені у судовому засіданні. Зокрема, вище суд навів показання свідків, у тому числі й щодо повідомлення про те, які саме речі були вилучені за результатами проведення наведеної слідчої дії. Крім того, детальний перелік вилучених за результатами проведення слідчої дії речей наведений у протоколі огляду місця події. Надані суду матеріали не свідчать про те, що на час проведення огляду місця події у понятих свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_18 виникли будь-які зауваження щодо змісту протоколу. Про це свідки також повідомили у судовому засіданні. Саме тому суд вважає, що правові підстави для визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом відсутні.

Захисник обвинуваченого у судових дебатах посилався на те, що зразки для проведення відповідних судових експертиз у ОСОБА_6 відібрані не уповноваженим слідчим.

ВС у постанові від 04.10.2021 (справа № 724/86/20) зауважив, що за приписами статей 39, 110, частини 1 статті 214 КПК рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

Захисник при цьому зауважив, що прокурор надав суду постанову від 06.01.2021, відповідно до якої створена група слідчих, а саме ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 та ОСОБА_50 . Отже, захисник стверджував, що слідчий ОСОБА_51 , який під час огляду трупа ОСОБА_6 відібрав зрізи нігтів обох рук, волосся з голови, відбитки пальців та долонь обох рук, був не уповноваженим на проведення процесуальних дій у зазначеному кримінальному провадженні.

Оцінюючи наведені доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.

В якості доказу винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння прокурор надав суду протокол огляду трупа від 06.01.2021, зі змісту якого випливає, що такий огляд проведений ст. слідчим-криміналістом СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_52 . При цьому постанова про створення групи слідчих, на відміну від постанови про визначення групи прокурорів, яка є підтвердженням повноважень прокурора у судовому засіданні, представником сторони обвинувачення під час судового розгляду кримінального провадження суду надана не була. Суд при цьому враховує, що захисник відповідні зауваження з цього приводу не висловлював. Також захисник не заявив відповідного клопотання про дослідження копії відповідної постанови, яка була у розпорядженні сторони захисту, та подальшого дослідження її оригіналу, яка перебуває у розпорядженні сторони обвинувачення.

Крім того, суд враховує, що у зв`язку із надходженням клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 , 12.04.2023 суд відновив судове слідство (з`ясування обставин кримінального провадження та перевірку їх доказами). Після вирішення процедурних питань суд постановив на обговорення питання щодо наявності доповнень, заяв та клопотань до закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами. Незважаючи на відновлення судового слідства, сторона захисту не скористалась можливістю заявити клопотання про долучення та дослідження відповідної постанови про створення групи слідчих.

При цьому суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що у постанові від 31.08.2022 (справа № 756/10060/17) ВС зауважив, що у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

А у постанові від 21.03.2023 (справа №336/941/19) ВС звернув увагу на те, що у разі якщо процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, прийнято не у формі «постанови», а у формі «доручення», однак зміст, структура і обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК, то потрібно констатувати, що у відповідному кримінальному провадженні є процесуальне рішення, яким належно визначено слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.

Відповідно до речення першого частини п`ятої статті 364 КПК учасники судового провадження мають право в судових дебатах посилатися лише на ті докази, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому реченням другим частини п`ятої статті 364 КПК визначено, що у разі якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази, суд відновлює з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, після закінчення якого знову відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин.

Згідно з частиною другою статті 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту частини шостої статті 22 КПК випливає, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому частиною третьою статті 26 КПК визначено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, суд враховує, що постанова про створення групи слідчих (або будь-який інший процесуальний документ, на підставі якого слідчий ОСОБА_51 провів огляд трупа ОСОБА_6 ) не була предметом дослідження у судовому засіданні, суд вважає, що перевірка доводів захисника обвинуваченого в цій частині не можлива. Вчинення ж процесуальних дій, спрямованих на витребування наведеної постанови за ініціативи суду, суперечить приписам частини другої, шостої статті 22 та частини третьої статті 26 КПК. Саме тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання доказів, отриманих за результатами дослідження зразків, отриманих за результатами огляду трупа ОСОБА_6 , недопустимими доказами.

Захисник обвинуваченого також посилався на те, що біологічні зразки у ОСОБА_5 були відібрані з порушенням встановленої процедури, тому вони не можуть бути прийняті до уваги судом. Відповідно не можуть бути прийняті до уваги висновки проведених судових експертиз.

Оцінюючи зазначені доводи захисника обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 30.10.2018 (справа № 755/31376/14-к) ВС зауважив, що висновки експертизи є недопустимими доказами, якщо предметом дослідження експертизи були об`єкти, одержані в непроцесуальній спосіб або з грубим порушенням кримінального процесуального законодавства.

Аналогічні висновки були викладені ВС у постановах від 11.07.2018 (справа № 567/548/15-к), 05.06.2019 (справа № 243/4815/16-к).

У постанові від 02.02.2023 (справа № 591/2823/19) ВС зауважив, що зразки, отримані для експертизи, не є самостійними доказами у кримінальній справі та самі собою не встановлюють обставин, що входять до предмета доказування.

Такі зразки, як зазначив ВС у цій постанові, несуть у собі інформацію, що має доказове значення, та є матеріалами для отримання нового або перевірки вже наявного доказу. Отримання зразків для експертизи повинно здійснюватися з дотриманням таких вимог, як забезпечення прав і свобод людини; одержання зразків належною особою в передбаченому порядку; забезпечення безсумнівності походження зразків від конкретного об`єкта, їх достовірності; правильне документування ходу і результатів слідчої дії.

Після отримання зразків для експертизи складається протокол, у якому обов`язково мають бути зазначені такі відомості: який саме зразок вилучено (його точну назву, характеристику та кількість); у кого він отриманий (у підозрюваного, обвинуваченого, свідка чи потерпілого); в який матеріал або ємність він упакований (поміщений) і яким чином посвідчена його ідентичність; де він буде зберігатися; зауваження, які надійшли від учасників під час проведення цієї слідчої дії.

Для вирішення питання щодо отримання біологічних зразків обвинуваченого саме у процесуальний спосіб, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Захисник обвинуваченого у своїй захисній промові посилався на те, що свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні повідомив, що він був присутній при затриманні ОСОБА_53 , будь-який тілесних ушкоджень чи слідів крові у ОСОБА_53 він не бачив. Також захисник посилався на ту обставину, що при відібранні у ОСОБА_53 біологічних зразків слідчий не ознайомлював ОСОБА_53 та його захисника з відповідною постановою.

Оцінюючи зазначені доводи захисника обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

В якості доказу винуватості ОСОБА_53 у вчиненні інкримінованого йому діяння прокурор надав суду постанову прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_54 про отримання зразків для проведення експертизи, датовану 06.01.2021. Зі змісту наведеної постанови випливає, що з нею був ознайомлений ОСОБА_55 , відомості про ознайомлення захисника ОСОБА_28 зі змістом наведеної постанови остання не містить. При цьому суд враховує, що прокурор надав суду чотири протоколи про отримання зразків для експертизи від 06.01.2021, відповідно до яких останні підписані ОСОБА_56 та захисником ОСОБА_28 .

У постанові від 14.07.2020 (справа № 318/1411/18) ВС звернув увагу на те, що відібрання у особи біологічних зразків для проведення експертизи без участі понятих не вказує на порушення вимог кримінального процесуального закону, і тому доводи засудженого про порушення у зв`язку з цим права на захист та принципу правової визначеності, а також про те, що суд, виходячи з доктрини «плодів отруєного дерева», мав би визнати недопустимими доказами висновок судових експертиз, є безпідставними.

Зокрема, ВС звернув увагу на те, що відповідно до положень частини третьої статті 245 КПК, відібрання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу. А у частинах другій п`ятій статті 231 КПК закріплені положення, за якими визначаються спеціальні порядок та умови проведення освідування особи. Проте положення самої статті 241 КПК не містять вимоги щодо обов`язкової участі понятих при проведенні освідування особи.

Водночас, як зазначив ВС у частині сьомій статті 223 КПК передбачено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи, за винятком застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

При цьому ВС зазначив, що, з одного боку, порядок проведення освідування особи регламентовано не лише однією статтею 241 КПК, але й загальними нормами статті 223 КПК, якими визначено загальні умови та правила проведення слідчих (розшукових) дій, статтями 103107 КПК, які присвячені порядку фіксування процесуальних дій під час кримінального провадження, тощо. Однак, з іншого боку, у частині третій статті 245 КПК міститься відсилка лише на правила статті 241 КПК, а не на порядок проведення освідування особи в цілому.

Тобто у цьому випадку згадане положення частини третьої статті 245 КПК, як зауважив ВС, за способом викладення є відсильною нормою і містить відсилку виключно на правила статті 241 КПК, без прив`язки до інших норм, якими регламентовано порядок проведення освідування особи, у тому числі й приписів частини сьомої статті 223 КПК

Окрім того, кримінальний процесуальний закон передбачає участь понятих або застосування безперервного відеозапису у якості спеціальних процесуальних гарантій забезпечення прав і свобод людини під час освідування особи. Натомість у частині третій статті 245 КПК містяться відповідні гарантії, встановлені законодавцем саме для відбирання біологічних зразків у особи: у разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, що розглядається в порядку, передбаченому статтями 160166 цього Кодексу, має право дозволити слідчому, прокурору (або зобов`язати їх, якщо клопотання було подано стороною захисту) здійснити відбирання біологічних зразків примусово.

До того ж, відібрання біологічних зразків у особи не відноситься до так званих неповторюваних процесуальних дій і за потреби може проводитись повторно стільки разів, скільки це буде потрібно.

А тому відбирання біологічних зразків у особи без участі понятих, як зауважив ВС, не вказує на порушення як вимог частини третьої статті 245 і статті 241 КПК у їх взаємозв`язку, так і приписів частини сьомої статті 223 КПК.

Хоча наведений висновок ВС стосується участі понятих під час відібрання біологічних зразків, суд вважає його релевантним у частині правил відібрання таких зразків. При цьому наведені вище норми кримінально-процесуального закону містять лише застереження про те, що освідування особи проводиться на підставі постанови прокурора. Вимога про наявність на примірнику постанови, яка надана суду в якості підтвердження правомірності отримання біологічних зразків, підпису захисника особи, освідування якої проведене, наведені норми кримінально-процесуального закону не містять. Крім того, суд вважає за доцільне зауважити, що протоколи отримання зразків для експертизи, про які суд зазначив вище, не містять застережень ОСОБА_53 та його захисника адвоката ОСОБА_28 про те, що ця слідча дія проведена у спосіб, не передбачений кримінально-процесуальним законом, тобто за відсутності відповідної постанови прокурора. Тому, аналізуючи доводи захисника обвинуваченого, суд вважає, що правові підстави для визнання доказів, які отримання за результатами отримання біологічних зразків ОСОБА_53 , недопустимими доказами відсутні.

Вище суд наводив висновки ВС щодо визнання проведених у кримінальному провадженні судових експертиз недопустимими доказами у разі підтвердження порушення процедури отримання зразків, які надані експертам для проведення відповідного дослідження. При цьому в судовому засіданні суд встановив відсутність правових підстав для визнання процесуальних документів отримання зразків, які були надані для проведення експертиз, недопустимими доказами. Саме тому суд вважає, що правові підстави для визнання висновків проведених у справі судових експертиз недопустимими доказами з цієї підстави відсутні.

Отже, як суд зазначив, правові підстави для визнання наданих суду доказів недопустимими доказами відсутні, натомість суд вважає, що надані суду докази мають бути оцінені відповідно до приписів статті 94 КПК.

Заперечуючи факт доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння, захисник посилався на те, що на час виявлення ОСОБА_5 у наведеній вище квартирі останній перебував у стані алкогольного сп`яніння, рівень алкоголю в його крові був сильно завищений. Тому, на переконання захисника, наведена обставина викликає сумнів у здатності обвинуваченого ОСОБА_5 вчиняти будь-які цілеспрямовані дії. Наведений сумнів стороною обвинувачення, на переконання захисника, в судовому засіданні спростований не був. Крім цього, захисник обвинуваченого посилався на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що його взуття було на балконі помешкання. Тому, на переконання захисника, виявлення чоловічого взуття на момент проведення огляду квартири свідчить про можливу непричетність його підзахисного до вчинення інкримінованого йому діяння. На необхідність перевірки такого твердження під час досудового розслідування, на переконання захисника, свідчить та обставина, що в судовому засіданні свідки повідомили, що двері до під`їзду не зачиняються і до під`їзду могла потрапити будь-яка особа. На підтвердження обґрунтованості такого посилання захисника, останній вказував і те, що під час огляду місця події були вилучені саме два мобільний телефона і у шафі чоловіча куртка, а у ванній кімнаті чоловіча білизна. При цьому захисник посилався на те, що ні куртка, ні телефони під час досудового розслідування вилучені та досліджені не були. Крім того, захисник обвинуваченого посилався на те, що під час досудового розслідування не були перевірені дзвінки на мобільний телефон, яким користувалась ОСОБА_6 .

Оцінюючи зазначені доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Слід зауважити, що ВС у постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) зазначив, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

При цьому ВС у постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом, як зазначив ВС, має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, на переконання ВС, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

ВС також зауважив, що для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ зазначав, що наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (SevtapVeznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Туреччини). Критерій доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. TheUnitedKingdom), від 18.01.1978, п. 161, Series A No 25) полягає в тому, що така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростованих презумпцій (рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey), заява No 21986/93, п. 100, ECHR 2000- VII; рішення у справі «Єрохіна проти України» (Yerokhina v. Ukraine), заява No 12167/04, від 15.11.2012, п. 52). Більше того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зауважує, що під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmantiincumbitprobatio /той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження/ (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України», (UshakovandUshakova v. Ukraine), заява № 10705/12, ECHR 2015).

Також при розкритті поняття стандарту доведення поза розумним сумнівом суд вважає за доцільне звернути увагу, що ВС у постанові від 21.01.2020 (справа № 754/17019/17) зауважив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) ВС зазначив, що законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналогічні висновки щодо стандарту доведення поза розумним сумнівом зроблені ВС у постановах від 08.10.2019 (справа № 195/1563/16-к), 01.04.2020 справа (№ 750/11509/18), 21.01.2020 (справа № 754/17019/17), 16.09.2020 (справа № 760/23459/17).

Як суд зазначив вище, захисник обвинуваченого у захисній промові під час судових дебатів посилався на недоведеність винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Оцінюючи зазначені доводи сторони захисту, суд враховує, що згідно з наданими суду матеріалами смерть ОСОБА_6 настала в результаті механічної асфіксії від здавлення органів шиї та закриття отворів носа та рота. Крім того, як випливає з наданих суду матеріалів, під час судово-медичного обстеження трупа ОСОБА_6 були виявлені множинні двобічні переломи ребер, які утворилися від дії тупого твердого предмету (предметів), що могло спричинити розлади акту дихання та сприяти настанню смерті ОСОБА_6 від механічної асфіксії. Зі змісту проведеної у кримінальному провадженні судово-медичної експертизи випливає, що ступінь вираженості трупних явищ і характер суправітальних реакцій, вказують на те, що смерть ОСОБА_6 могла настати за 12-16 годин до моменту дослідження її тіла в морзі, тобто вечірній час 05.01.2021, у тому числі і час зазначений у постанові про призначення експертизи. Експерти також зауважили, що усі зазначені тілесні ушкодження виявлені на тілі ОСОБА_6 , як і компоненти та складові механічної асфіксії, що явилася причиною смерті ОСОБА_6 , могли утворитися від дії (удару, стиснення, тертя) твердого тупого предмету (предметів), яким могли бути частини тіла іншої дитини (руки, ноги, тощо). ОСОБА_6 та особа, що спричиняла їй тілесні ушкодження, могли знаходитися в будь-якому взаємоположенні по відношенню один до одного, за умов доступності ділянок тіла ОСОБА_6 , на яких були виявлені тілесні ушкодження. Характер компонентів та складових механічної асфіксії у ОСОБА_6 виключають можливість до залишення у неї здатності до активних цілеспрямованих дій, після заподіяння їй механічної асфіксії та настання загрозливих для життя явищ.

Суд вище посилався на те, що в якості доказу винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння прокурор надав протокол огляду місця події. Зазначений протокол датований 05.01.2020. Однак суд враховує, що сторони кримінального провадження в судовому засіданні не заперечували, що подія мала місце саме 05.01.2021. крім того, з оглянутого в судовому засіданні відеозапису випливає, що огляд місця події був проведений саме 05.01.2021. Тому суд вважає, що правові підстави не прийняття до уваги наданого прокурором протоколу огляду події у зв`язку з некоректною вказівкою дати його проведення відсутні, натомість цей протокол має бути оцінений за правилами, визначеними статтею 94 КПК.

Перелік вилучених речей згідно з протоколом від 05.01.2020 (суд вже виклав мотиви, з яких вважає, що ця процесуальна дія була проведена саме 05.01.2021) суд навів вище. Також суд вище зауважив, що захисник обвинуваченого посилався на те, що під час цього огляду місця події були вилучені не всі речі та предмети, які мають значення для виконання вимог частини першої статті 91 КПК. Разом з тим, суд вище зауважував, що здійснює судовий розгляд відповідно до принципів диспозитивності та змагальності й оцінює надані суду докази відповідно до вимог статті 94 КПК, зміст якої суд також навів вище.

Зі змісту наданих суду доказів випливає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були відібрані біологічні зразки. Суд вище зазначив, що правові підстави для визнання процесуальних документів щодо відібрання таких біологічних зразків недопустимими доказами судом не встановлені. Відповідно були відсутні й правові підстави для визнання експертиз, проведених за результатами дослідження цих біологічних зразків, недопустимими доказами. За результатами проведених експертних досліджень встановлено, що в слідах на спортивних штанах, вилучених у ОСОБА_5 , знайдена кров людини яка може походити, у тому числі й від потерпілої ОСОБА_6 . Також експерти встановили, що в слідах на шкарпетці, фрагменті паперової серветки, рушнику, жіночому халаті (названий слідчим «ковдра»), вилучених під час огляду місця події, знайдена кров людини, яка може походити у тому числі й від потерпілої ОСОБА_6 . За результатами проведення судових експертиз експерти встановили, що генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на зрізі нігтьової пластини з правої руки трупа ОСОБА_6 та на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук ОСОБА_5 є змішаними, збігаються між собою, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка крові трупа ОСОБА_6 та зразка букального епітелію ОСОБА_5 .

Посилання захисника в частині того, що не був досліджений мобільний телефон, яким користувалась ОСОБА_6 , суд оцінює критично. Зокрема, прокурор в якості доказу в кримінальному провадженні надав суду висновок судової експертизи, згідно з якою виявлений та зафіксований вміст телефонної книги, журнал дзвінків за період часу з 03.01.2021 по 06.01.2021, смс-повідомлення, переписку в месенджері Viber; а також протокол огляду документів, згідно з яким слідчий ОСОБА_40 провів огляд документів, що були скопійовані на оптичний носій типу DVD-R під час проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи мобільного телефону, що належав ОСОБА_6 .

Захисник обвинуваченого, як суд зазначив вище, посилався на те, що у зв`язку з сильним алкогольним сп`янінням його підзахисний, ймовірно, не міг вчиняти будь-яких цілеспрямованих дій, у тому числі й щодо заподіяння смерті ОСОБА_6 .

Оцінюючи зазначені доводи захисника суд вважає за доцільне зауважити, що з наданих суду матеріалів випливає, що на час огляду ОСОБА_5 06.01.2021 о 00.00 год. у останнього було встановлене алкогольне сп`яніння середнього ступеню 2,58 ‰.

Суд враховує, що за результатами проведення відповідної судової експертизи експерти зазначили, що встановити, якою є психологічна характеристика комунікативної діяльності ОСОБА_5 , що зображена на відеозаписах з нагрудних камер поліцейських, не представилось за можливе. При цьому експерти вказали, що у наданих на експертизу матеріалах містить інформація про те, що ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Алкоголь, як зазначили експерти, сам по собі викликає дезорганізацію психічної діяльності людини, тобто з одного боку полегшує виникнення афективного або іншого екстремального стану, а з іншого боку алкогольна дезорганізація впливає на емоційно-вольову сферу, на здатність людини контролювати свої емоції та дії, обумовлює рухове розгальмування, що в свою чергу посилює негативний вплив екстремальних психічних станів на свідомість і психічну діяльність.

Крім того, за результатами проведення судово-психіатричного дослідження експертизи встановили, що на момент вчинення інкримінованого йому діяння ОСОБА_5 на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Тому суд вважає, що зазначені доводи захисника щодо неможливості ОСОБА_5 вчиняти будь-які цілеспрямовані дії у зв`язку з перебуванням у стані алкогольного сп`яніння не гуртуються на наданих суду матеріалах кримінального провадження, а навпаки спростовані наданими суду доказами. Зокрема, як суд зазначив вище, в судовому засіданні був оглянутий відеозапис з нагрудних камер поліцейських. Джерело походження цього доказу сторони кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювали. Крім того, прокурор надав процесуальну підставу отримання цього доказу. Тому суд вважає за можливе здійснити аналіз відомостей, зафіксованих на наданому суду доказі. Отже, як випливає з оглянутого в судовому засіданні відеозаписі, ОСОБА_5 не був позбавлений фізичної можливості вчиняти цілеспрямовані дії. Надані ж суду докази спростовують твердження захисника обвинуваченого про непричетність його підзахисного до заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, від яких настала смерть останньої. Крім того, суд враховує, що свідок ОСОБА_19 зазначив, що ОСОБА_5 повідомляв їм, зокрема, про те, що останній посварився з дівчиною та вигнав її.

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , внаслідок яких настала смерть останньої. Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Як суд зазначив вище, захисник обвинуваченого посилався на те, що стороною обвинувачення не доведена наявність у діянні ОСОБА_5 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_6 .

У абзаці четвертому пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» надані роз`яснення, згідно з якими вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

Зі змісту роз`яснень, наданих у пункті 22 Постанови № 2 від 07.02.2003, випливає, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

У постанові від 26.06.2014 (справа № 5-10кс14) ВСУ зазначив, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Аналогічний висновок зроблений і ВС у постанові від 21.06.2018 (справа № 263/8377/16-к).

У постанові від 17.12.2019 (справа № 756/10059/17-к) ВС зазначив, що питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Крім цього, у постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС зазначив, що відповідно до частини першої статті 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.

Визначальним при цьому є, як зазначив ВС, спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

ВС роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 21.05.2020 (справа № 604/546/16-к) та від 25.03.2021 (справа № 428/11944/19).

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні була доведена наявність у діянні ОСОБА_5 умислу саме на протиправне позбавлення життя ОСОБА_6 . Саме тому суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за цим фактом охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК, за ознаками умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання, як зазначив ВС, виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням інкриміноване йому діяння ним було вчинене у стані алкогольного сп`яніння. Обвинувачений зазначеної обставини в судовому засіданні не заперечував. Крім того, як суд зазначив вище, на підтвердження зазначеної обставини прокурор надав суду відповідне документальне підтвердження. Крім того, ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к) зауважив, що факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Вище суд наводив приписи частини першої статті 95 КПК, якою визначене поняття показань. А зі змісту частини другої статті 84 КПК випливає, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний особливо тяжкий злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Згідно з наданими суду матеріалами справи, ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був. Обвинувачений ОСОБА_5 , як випливає з наданих суду документів, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання відомості, які б компрометували особу обвинуваченого, встановлені не були. Вище суд наводив висновок проведеної у кримінальному провадженні судово-психіатричної експертизи, зі змісту якої випливає, що обвинувачений на час вчинення інкримінованого йому діяння, а також на час проведення цієї експертизи на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вирішуючи питання щодо наявності такої ознаки, як щире каяття, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння не визнавав. Зазначена обставина, на переконання суду не може бути прийнята до уваги, як обставина, що свідчить про відсутність ознак щирого каяття, оскільки таку позицію обвинуваченого слід розцінювати як спосіб захисту від пред`явленого йому обвинувачення. Однак, суд враховує, що впродовж всього судового розгляду справи обвинувачений не проявив щирого жалю щодо смерті ОСОБА_6 . Суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 05.08.2020 (справа № 334/5670/18) ВС зазначив, що щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання, має місце і в тому випадку, коли засуджений не погоджується з кваліфікацією своїх дій. Однак, вище суд наводив висновки ВС та відповідні роз`яснення щодо ознак, які свідчать про наявність щирого каяття. Крім того, у постанові від 23.12.2021 (справа № 182/1539/19) ВС зауважив, що щире каяття насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки та бажанні виправити наслідки вчиненого.

За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 не визнавав факту вчинення інкримінованого йому діяння у повному обсязі, не вжив заходів, спрямованих на відшкодування потерпілому завданої шкоди та не висловив щирого жалю щодо вчиненого. Тому суд вважає, що в судовому засіданні не була підтверджена наявність такої обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття.

Відомості, які б свідчили про наявність інших обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлені. Саме тому суд вважає, що за результатами судового розгляду наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Вирішуючи питання щодо наявності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд зазначив, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт вчинення обвинуваченим інкримінованого йому діяння у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням з-поміж обставин, які обтяжують його покарання також вказана така, як вчинення злочину відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстави стверджувати про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у близьких відносинах, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Законодавче визначення осіб, які перебувають у близьких відносинах, відсутнє. Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII) визначений перелік осіб, на яких поширюється його дія. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на осіб, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти.

ВС у постанові від 12.02.2020 (справа № 453/225/19) зауважив, що згідно зі статтею 1 Закону № 2229-VIII під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Водночас у пункті «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі Стамбульська конвенція), як зауважив ВС, визначене домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Як наголошується у Стамбульській конвенції (ст. 2), її положення застосовуються до всіх форм насильства щодо жінок, у тому числі до домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.

З огляду на викладене, ВС зазначив, що очевидним є те, що формулювання поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі статті 126-1 КК і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства. Тому поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» не є відсилочним, у розумінні законодавця має комплексний характер й регламентується у різних сферах суспільних відносин. Тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.

У контексті зазначеного, згідно з висновком ВС, злочином, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у статті 1 Закону №2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті)КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільно не проживали. Разом з тим, під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повідомив, що із ОСОБА_6 він познайомився в 2017 році, остання винаймала квартиру разом з його сестрою. Коли він був у Вінниці, він проживав разом з ними. Іноді із ОСОБА_6 він мав інтимні стосунки, однак спільних планів вони не мали. Згодом він поїхав за кордон та майже припинив спілкуватися із ОСОБА_6 .

Наведені показання обвинуваченого, на переконання суду, свідчать про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були близькими особами, на яких поширюються приписи законодавства щодо протидії домашнього насильства. Саме тому суд вважає, що в судовому засіданні була підтверджена наявність такої обставини, що обтяжує його покарання, як вчинення злочину відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах.

Отже, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, в судовому засіданні встановлені не були. Натомість обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а також вчинення кримінального правопорушення відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах.

Суд також приймає до уваги, що потерпілий під час допиту в судовому засіданні просив покарати обвинуваченого суворо. З огляду на таку позицію потерпілого суд вважає слушним зауважити, що ВС у постанові від 21.02.2019 (справа № 742/584/18) роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Також така висловлена позиція не обмежує потерпілого у можливостях подальшого оскарження до суду вищого рівня законності й обґрунтованості вироку у частині вирішення вказаних питань у тому числі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, думки потерпілого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 7 до 15 років.

Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний особливо тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого не визнав, у вчиненому не розкаявся. Відомості, які б свідчили про його активне сприяння розкриттю злочину, суду надані не були. Тому правові підстави для застосування приписів частини першої статті 69-1 КК відсутні. Відповідно суд вважає, що призначення обвинуваченому мінімально допустимого санкцією кримінального закону покарання не здатне виконати завдань кримінального покарання. За результатами судового розгляду суд також не встановив наявності правових підстав для застосування приписів статті 69 КК. Вище суд звертав увагу на висновок, викладений ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к), щодо презумпції призначення більш м`якого покарання. Зважаючи на ту обставину, що прокурор в судовому засіданні не довів, що призначення ОСОБА_5 іншого, ніж максимально дозволене покарання у виді позбавлення волі, не здатне забезпечити виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, суд вважає за недоцільне призначати ОСОБА_5 максимально дозволене санкцією кримінального закону покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З наданих суду матеріалів справи випливає, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був. Разом з тим, приписами частини першої статті 75 КК передбачене звільнення від відбування призначеного покарання у разі його призначення в межах строку, що не перевищує п`ять років для покарання у виді позбавлення волі. Вище суд зазначив, що мінімально дозволена межа покарання у виді позбавлення волі, у вчиненні якого винуватість доведена за результатами судового розгляду, складає сім років, правові підстави для призначення покарання відповідно до положень частини першої статті 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону. Саме тому суд вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання на підставі частини першої статті 75 КК відсутні, а виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства не можливе.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.

При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

До обвинуваченого ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії яких під час судового розгляду був неодноразово продовжений відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону.

Вирішуючи питання щодо застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне також зауважити таке.

У пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (далі КС) від 23.11.2017 (справа № 1-28/2017) КС зауважив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора), як зауважив КС, ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Хоча зазначені висновки КС висловлені щодо продовження строку застосованого запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання, суд вважає зазначені висновки прийнятними і в частині, що стосується доцільності продовження застосованого запобіжного заходу щодо засудженої особи (при постановленні вироку).

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що ЄСПЛ у пункті 31 рішення від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015 (справа «Руслан Яковенко проти України» /Заява № 5425/11/ (далі Рішення № 5425/11) зауважив, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції [про захист прав людини і основоположних свобод].

У пункті 32 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання. Проте, коли виникають нові питання щодо законності такого тримання під вартою, знову застосовується пункт 4 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Стоїчков проти Болгарії» (Stoichkov v. Bulgaria), заява № 9808/02, пп. 64 та 65, від 24.03.2005).

ЄСПЛ у пункті 46 Рішення № 5425/11 звертає увагу на те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27.06.1968, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16.01.2007).

Також у пункті 47 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28.03.1990, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для зазначення у вироку суду застережень, передбачених частиною першою статті 197 КПК щодо строку дії судового рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 3352-XII) визначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили, а відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк його перебування під вартою (попереднє ув`язнення) слід зарахувати до строку призначеного покарання.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2021, 12.01.2021, 14.01.2021 на речові докази був накладений арешт, який потрібно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_5 покарання строк його перебування під вартою з 06.01.2021 по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Речові докази:

-ковдру сірого кольору зі слідами речовини бурого кольору, рушник з плямами речовини бурого кольору, шкарпетку зі слідами речовини бурого кольору, змиви речовини бурого кольору, жіночі труси синього кольору, фрагменти серветки зі слідами речовини бурого кольору, п`ять слідів папілярних візерунків, які поміщенні до картонної коробки, мобільний телефон, який поміщений до спецпакету № 3997089, дві скляні чарки, які поміщені до спецпакету № 4100832, запальничку зі слідами речовини бурого кольору, яка поміщена до паперового конверту, дві скляні чарки, зрізи нігтів з обох рук трупа, які поміщені до спецпакету № 4111459, зразки волосся з голови трупа, які поміщені до паперового білого конверту, дактилоскопічні зразки долоней рук трупа, які поміщені до спецпакету № 41000814, та передані до камери зберігання речових доказів Відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

-ключі від квартири № 34, які поміщені до спецпакету № 1054471 та передані до камери зберігання речових доказів Відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - повернути їх законному володільцю;

-чоловічу куртку чорного кольору, чоловічий ранець з особистими речами, які поміщені до спецпакету № 7264517, штани чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, які поміщені до картонної коробки та передані до камери зберігання речових доказів Відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_5 ;

-14 фрагментів відеозаписів з нагрудних камер поліцейських УПП у Вінницькій області, які поміщені на компакт-диск, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвал слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2021, 12.01.2021, 14.01.2021, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 48664 (сорок вісім тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 59 копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: