Справа №577/5002/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/166/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2021 року, якою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп Сумської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з підстав передбачених ст. 47 КК України, з передачею його на поруки,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2021 року, ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, було звільнено від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 47 КК України, та передано на поруки колективу вченої ради факультету економіки та управління ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», за умови, що він протягом року з дня передачі на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Кримінальне провадження №000007, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2020 року, по обвинуваченню ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - закрито.

Цивільний позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, потерпілий ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог, апелянт посилається на те, що суд передав обвинуваченого ОСОБА_8 на поруки за відсутності для цього законних підстав, оскільки, як вбачається з технічного запису процесу, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення повністю не визнав, намагався перекласти свою провину у завданні йому ( ОСОБА_7 ) тілесних ушкоджень на нього самого.

Також, апелянт вказує, що текст витягу з протоколу №8 засідання вченої ради вузу від 17 березня 2021 року свідчить про те, що ОСОБА_8 приховав від вченої ради вузу інші факти, які вкрай негативно його характеризують, а саме, не розповів, що він під час свого злочину перебував у стані алкогольного сп`яніння, справляв свої потреби в недозволеному людному місці, у зв`язку з чим він ( ОСОБА_7 ) зробив йому і трьом його товаришам з цього приводу справедливе зауваження, після чого ОСОБА_8 сам підійшов до нього і, наносячи удари, завдав тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Не повідомлення ОСОБА_8 вченій раді вузу всієї цієї інформації є додатковим свідченням того, що ОСОБА_8 у своєму злочині щиро не розкаявся. Таким чином, у зв`язку з необізнаністю вченої ради вузу з даними об`єктивними обставинами вчиненого ОСОБА_8 злочину, клопотання перед судом про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ст. 47 КК України дійсним вважати не можна.

Крім того, апелянт вказує і на те, що у протоколі №8 засідання вченої ради вузу від взагалі не зазначено, яким чином до ОСОБА_8 будуть застосовуватись заходи виховного характеру, чи зобов`язується останній законослухняною поведінкою та сумлінним навчанням виправдати довіру вченої ради вузу, чи поручається вчена рада вузу за те, що ОСОБА_8 не допустить надалі суспільно небезпечну поведінку, чи зобов`язується вчена рада вузу проводити з ОСОБА_8 відповідну виховну роботу та в чому вона буде полягати, чи зобов`язується вчена рада вузу своєчасно повідомляти суд про обставини, які перешкоджають виконанню виховної функції. При цьому, зі змісту витягу з протоколу №8 засідання вченої ради вузу вбачається, що на цьому засіданні були присутні 28 членів вченої ради з 37, і за відсутності в матеріалах кримінального провадження установчих документів, які регламентують порядок прийняття вченою радою вузу рішень, неможливо стверджувати про наявність у вченої ради кворуму, з врахуванням того, що у вказаному витязі про наявність кворуму також не зазначено, що дає додаткові обгрунтовані підстави для сумніву в легітимності даного документу.

Між тим, як вказує апелянт, судом першої інстанції реальні можливості вченої ради вузу вплинути на ОСОБА_8 не оцінювались, і ці питання взагалі не досліджувалось, більш того, не було встановлено, і матеріали кримінального провадження не містять інформації, на якій саме формі навчання перебуває ОСОБА_8 , при тому, що з`ясування даних обставин є вкрай важливим, оскільки заочна форма навчання характеризується фазністю, які помітно віддалені одна від одної за часом, що загалом являє собою різновид дистанційної освіти, а це практично виключає можливість належного контролю та дієвого виховного впливу на особу з боку вченої ради вузу.

Крім того, апелянт вказує, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 відшкодував йому 2000 грн. завданої моральної шкоди. Між тим, дана сума є мізерною в порівнянні із вже понесеними ним та підтвердженими документально судовими витратами на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., розміром заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 4638 грн. 76 коп. та моральної шкоди у розмірі 60000 грн., які були заявлені ним у цивільному позові. Таким чином, передача йому лише 2000 грн. не може бути підставою для беззаперечного висновку про бажання ОСОБА_8 виправити наслідки вчиненого ним злочину.

Все вищенаведене, на думку апелянта, дає підстави для висновку про відсутність у суду першої інстанції законних підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 47 КК України, що свідчить про невідповідність оскаржуваної ухвали вимогам ст. 370 КПК України і є підставою для її скасування згідно з п.п. 1 - 4 ч. 1 ст. 409 КПК України.

У призначене судове засідання до апеляційного суду для участі у розгляді даного провадження, будучи належним чином повідомленими, потерпілий ОСОБА_7 , його представник ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 не з`явились.

До початку апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з заявою, в якій просив проводити судове засідання за його відсутності, та за відсутності його представника. З заявою про розгляд даного провадження без його та обвинуваченого участі, звернувся, також, до апеляційного суду і захисник ОСОБА_10 .

З врахуванням вказаних заяв, наявні підстави для розгляду даного провадження без участі потерпілого, його представника, обвинуваченого та його захисника, що не суперечить ч. 4 ст. 405 КПК України.

А тому, заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який просив ухвалу суду залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали в межах поданої потерпілим апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті даного рішення вищезазначені вимоги закону було дотримано в повному обсязі, з таких підстав. Так, відповідно до ч.2 ст.44 КК звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим кодексом, здійснюється виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Згідно з ч.1 ст.47 КК (в редакції, що діяла на момент прийняття ухвали місцевим судом) особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Інститут звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації можна застосувати лише у разі встановлення всіх обов`язкових для подання відповідного клопотання умов, зокрема:

1) вчинення кримінально караного діяння вперше;

2) таке діяння є кримінальним правопорушенням відповідного ступеню тяжкості;

3) воно не є корупційним;

4) наявне щире каяття особи.

Встановивши відсутність хоча б однієї із цих передумов, суди не вправі застосовувати ст.47 КК щодо обвинуваченої особи.

При цьому, згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України має умовний характер, а саме: ця особа протягом року з дня передачі на поруки повинна виправдати довіру колективу, не ухилятися від заходів виховного характеру та не порушувати громадський порядок.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 02 липня 2020 року, близько 18 год., неподалік заводу «Червоний металіст» по вул. Червонозаводській м. Конотопа Сумської обл. обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, в ході сварки, наніс кулаком правої руки один удар у ліву частину рота потерпілому ОСОБА_7 , в результаті чого заподіяв тілесні ушкодження середньої тяжкості. Дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю та пояснив, що щиро кається у вчиненому, частково відшкодував потерпілому завдану моральну шкоду у сумі 2000 грн., згоден сплатити ще. Не відшкодував матеріальну і моральну шкоду в повному обсязі, оскільки матеріальну шкоду відшкодувало підприємство, на якому працює ОСОБА_7 , а розмір моральної вважає значно завищеним скоєному. Погоджується сплатити матеріальну і моральну шкоду в повному обсязі, але у розмірі визначеному судом.

За таких обставин, суд визнав повністю доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

При цьому, в судовому засіданні обвинувачений, його законний представник та захисник заявили клопотання про передачу ОСОБА_8 на поруки колективу вченої ради факультету економіки та управління ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», де він навчається.

Задовольняючи вказане клопотання, суд врахував щире каяття обвинуваченого ОСОБА_8 , його позитивні характеристики за місцем навчання, часткове відшкодування потерпілому завданої шкоди, а також ті обставини, що злочин він вчинив вперше у неповнолітньому віці, та що вказаний злочин є нетяжким.

Також, судом було враховано і те, що згідно протоколу №8 засідання вченої ради факультету економіки та управління ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» було вирішено клопотати перед Конотопським міськрайонним судом про звільнення підсудного від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки колективу.

Саме з врахуванням вищезазначеного, висновок суду про можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, з підстав, передбачених ст. 47 КК України, з передачею на поруки колективу вченої ради факультету економіки та управління ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», за умови, що він протягом року з дня передачі на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку є цілком обґрунтованим, з яким погоджується і колегія суддів та ставити під сумнів його законність підстав не вбачає.

Що стосується доводів потерпілого про те, що ОСОБА_8 в повному обсязі свою вину не визнавав, намагався перекласти свою провину на нього, що свідчить про відсутність у нього щирого каяття, то вони не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з журналу судового засідання від 26 січня 2021 року, обвинувачений ОСОБА_8 , дійсно, свою вину визнав частково, а також визнав і цивільний позов в частині матеріальної шкоди, однак, в судовому засіданні, яке відбулося 13 травня 2021 року обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові №161/17452/19 від 11 травня 2021 року, під час судового розгляду винна особа може змінити своє ставлення до вчинюваного нею діяння, переосмислити зміст своєї поведінки та критично її оцінити, що і було зроблено у даному випадку обвинуваченим.

Крім того, колегія суддів зауважує, що щире каяття, крім визнання особою факту вчинення злочину, обумовлено дійсним, відвертим, а не уявним визнанням своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, що викладено у правовій позиції Верховного Суду у постанові по справі №495/5499/18 від 12 листопада 2020 року та було вірно враховано судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Що стосується доводів апелянта про те, що ОСОБА_8 приховав від вченої ради вузу факти, які вкрай негативно його характеризують, не розповів обставини, за яких стався між ними конфлікт, у зв`язку з чим подане клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 47 КК України дійсним вважати не можна, то вони є безпідставними та необгрунтованими, оскільки жодним чином наявними у матеріалах справи не підтверджені. В той же час, з витягу протоколу №8 засідання вченої ради вузу, де навчався ОСОБА_8 вбачається, що вирішуючи заяву останнього з проханням про взяття його на поруки, було враховано те, що після свого вчинку, останній вибачився перед потерпілим, що він шкодує та обіцяє, що більше правопорушень вчиняти не буде. При цьому, заступник зав. кафедри національної економіки та публічного управління ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» охарактеризувала ОСОБА_8 з позитивної сторони, як старанного студента , що він раніше у конфлікти не потрапляв, є спокійним, ввічливим, врівноваженим по характеру та має гарні стосунки з одногрупниками та однокурсниками, і зазначені обставини потерпілим жодним чином не спростовані.

Крім того, на спростування доводів апелянта, колегія суддів заважує, що рішення про задоволення заяви ОСОБА_8 про взяття його на поруки було прийнято за участі 28 членів вченої ради майже одноголосно 27 проголосували «за» і одна особа «утрималась», при цьому, доказів на підтвердження того, що для прийняття саме такого рішення у вказаній кількості членів Вченої ради не було кворуму, матеріали даного провадження не містять.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у належно оформленому клопотанні про передачу ОСОБА_8 на поруки, вчена рада зобов`язувалась здійснювати заходи виховного характеру, спрямовані на недопущення скоєння останнім протиправних дій, контролювати його поведінку, а доказів на підтвердження того, що такі зобов`язання виконано не було, чи що останній не виправдав довіру колективу, ухилявся від заходів виховного характеру та порушував громадський порядок, апелянтом надано не було.

Що стосується доводів апелянта про те, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 відшкодував йому 2000 грн. завданої моральної шкоди, яка є мізерною, а його цивільний позов залишив без розгляду, то колегія суддів вважає їх такими, що не свідчать про відсутність підстав для застосування ст. 47 КК України, враховуючи, що для звільнення від кримінальної відповідальності саме у зв`язку із передачею особи на поруки достатнім є встановлення факту саме щирого каяття, на відміну від, звільнення у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, де обов`язковою умовою для такого виступає відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №161/17452/19 від 11 травня 2021 року.

При цьому, колегія суддів зауважує, що потерпілий ОСОБА_7 щодо стягнення з ОСОБА_8 завданої шкоди не позбавлений можливості звернутись у порядку цивільного, а не кримінального судочинства.

Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги потерпілого правильність висновків суду щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки колективу вченої ради факультету економіки та управління ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», жодним чином не спростовано, а обставин, які б свідчили про помилковість застосування до останнього ст. 47 КК України та закриття, у зв`язку з цим, кримінального провадження, не встановлено.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що на час апеляційного розгляду у ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» ОСОБА_8 навчання вже закінчив і дані про його протиправну поведінку в матеріалах провадження відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим ухвалу суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу потерпілого без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2021 року відносно ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4