ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/3535/20 Номер провадження 11-кп/814/794/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 вересня 2019 року за №0001365, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_10 , на вирок Київського районного суду м. Харків від 08 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, з вищою освітою, фахівця з укладання/пакування ТОВ «Нова Пошта», не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21 вересня 2019 року приблизно о 05 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем «DAEWOO SENS», н.з. НОМЕР_1 , по вул. Академіка Павлова, 130-А зі сторони вул. Валентинівської в напрямку вул. В. Зубенка в м. Харків у порушення вимог п.п.10.1, 10.4 ПДР України перед зміною напрямку руху ліворуч не переконався, що його дії будуть безпечними та він не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дорогу зустрічному транспортному засобу й під час розвороту вліво вчинив зіткнення з мотоциклом «HONDA VFR 800», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , у результаті чого заподіяв ОСОБА_11 тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

В апеляційних скаргах з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість:

прокурор ОСОБА_9 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Харків від 08 грудня 2020 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції при обранні заходу примусу належним чином не врахував те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, від якого настали тяжкі наслідки, не намагався допомогти родині потерпілого, що свідчить про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, у вигляді щирого каяття, а тому звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання є безпідставним;

представник потерпілих - адвокат ОСОБА_10 , просить скасувати вирок Київського районного суду м. Харків від 08 грудня 2020 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, вирішити питання про стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілих витрат на правову допомогу. Такі вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд при призначенні покарання не врахував: те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, у результаті чого настала смерть ОСОБА_11 , у якого залишилось двоє малолітніх дітей, порушував умови застосованого йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний період доби, після ДТП і до ухвалення вироку суду першої інстанції не проявив співчуття та, будучи офіційно працевлаштованим і таким, до якого застосовано запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, не намагався виправити наслідки вчиненого й компенсувати потерпілим заподіяну ним шкоду, а надіслав їм 2 000 гривень вже після оголошення оскаржуваного судового рішення, у зв`язку з чим є відсутнім щире каяття як обставина, яка пом`якшує покарання; думку потерпілих про призначення ОСОБА_8 покарання з реальним відбуттям.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційних скарг, позицію обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних скарг, водночас зазначили те, що ОСОБА_8 і на даний час працевлаштований, разом з цим, за увесь час відшкодував 10 000 гривень потерпілій стороні, підтведжень чого сторона захисту надати не може, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про те, що вони підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки місцевого суду щодо: фактичних обставин учинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_11 , у апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок у апеляційному порядку не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 розглянуто судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційних скарг, які полягають у безпідставному застосуванні місцевим судом приписів ст.75 КК України до ОСОБА_8 і призначення йому надто м`якого покарання, є обґрунтованими.

У п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України визначено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання та необхідності застосування більш суворого покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ним ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, його наслідків, особи обвинуваченого, який не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, офіційно працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується за місцями проживання й роботи, наявності обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, та відсутності обставин, які його обтяжують.

З огляду на викладене вище, пославшись на те, що отримання ОСОБА_8 доходу створює можливість відшкодування обвинуваченим у майбутньому майнової та моральної шкоди потерпілим у випадку заявлення ними цивільних позовів, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому наближеного до мінімальної межі основного покарання, мінімального додаткового покарання та, окрім того, звільнив ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте, місцевий суд належним чином не мотивував свого рішення про застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, так як не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку щодо можливості виправлення обвинуваченого без відбування покарання й те, яким чином перераховані в оскаржуваному вироку обставини впливають на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, тобто характеризують саме цей злочин, а не тільки особу винного, при тому, що останній, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, наражаючи на небезпеку невизначене коло осіб (інших учасників дорожнього руху), вчинив, хоча і з необережності, але шляхом грубого порушення одночасно декількох вимог ПДР України в нескладній дорожній обстановці тяжкий злочин із невідворотними наслідками у вигляді смерті людини, в якої залишилось двоє малолітніх дітей.

Не дав оцінки суд першої інстанції й посткримінальній поведінці ОСОБА_8 , який, працюючи з 2019 року в ТОВ «Нова Пошта» та отримуючи на постійній основі дохід, не намагався після ДТП і до ухвалення оскаржуваного судового рішення будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсувати їм спричинену його злочинними діями шкоду чи полегшити душевний біль, а лише після оголошення оскаржуваного вироку на протязі більше 2 років надіслав 2 000 гривень трьом потерпілим, зокрема, дружині загиблого, яка має 2 малолітніх дітей (а.п.169). Отже, посилання в оскаржуваному вироку, як на підставу для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, на те, що таке звільнення створює можливість відшкодування ОСОБА_8 у майбутньому шкоди потерпілій стороні позбавлене підстав.

Наведені ж вище обставини значно підвищують, як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи обвинуваченого.

Окрім того, перевіркою матеріалів провадження встановлено відсутність позитивної характеристики ОСОБА_8 за місцем проживання, на що необґрунтовано послався місцевий суд, оскільки згідно з інформаційним листом за місцем проживання обвинувачений характеризується задовільно, що не вказує на позитивну характеристику його особи (а.п.137).

Також суд першої інстанції взагалі не врахував думку трьох потерпілих, які в судовому засіданні місцевого суду просили призначити ОСОБА_8 максимальне покарання. Злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, а тому думка потерпілих хоча сама по собі й не є вирішальною, але підлягає обов`язковому врахуванню в сукупності з іншими обставинами в ході вирішення питання про застосування положень ст.ст.50, 65 і 75 КК України.

Що стосується доводів апеляційних скарг про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, у вигляді щирого каяття, то в цій частині вони є неспроможними, оскільки спростовуються даними технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції. Цей висновок ґрунтується на тому, що відшкодування завданої шкоди, яке поміж іншого, є самостійною обставиною, яка пом`якшує покарання, визначеною п.2 ч.1 ст.66 КК України, може додатково свідчити про розкаяння винної особи, однак автоматично не спростовує існування обставини, передбаченої п.1 ч.1 ст.66 КК України (щирого каяття).

Між тим, на переконання апеляційного суду, наявність обставини, що пом`якшує покарання, у вигляді щирого каяття разом із наведеними вище першою судовою інстанцією даними про особу винного, з огляду на всі викладені вище обставини, які враховуються при обранні заходу примусу в їх сукупності, не вказує на наявність достатніх і мотивованих підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, натомість свідчить про доцільність призначення йому основного покарання в розмірі, наближеного до мінімального.

У той же час, характер допущених обвинуваченим грубих порушень одночасно декількох вимог ПДР України у нескладній дорожній обстановці, непоправні наслідки у вигляді смерті людини, поряд із посткримінальною поведінкою обвинуваченого, яка виявилась у відсутності в нього належного бажання компенсувати потерпілій стороні завдану шкоду внаслідок ДТП, підтверджують необхідність призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами у максимальному розмірі, що сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, через це уникнення ОСОБА_8 справедливого, як основного, так і додаткового, покарання негативно вплине й на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись ПДР України.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що місцевим судом закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно, оскільки застосовано положення ст.75 КК України, які не підлягали застосуванню, та допущено невідповідність призначеного, як основного, так і додаткового, покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, у тому числі й унаслідок безпідставного звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, а тому оскаржуваний вирок у частині призначення покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його високий ступінь суспільної небезпеки для невизначеного кола осіб, виходячи з обставин вчинення при керуванні обвинуваченим джерелом підвищеної небезпеки грубого порушення одночасно декількох вимог ПДР України, та наслідків у вигляді смерті людини, в якої залишилось двоє малолітніх дітей, особу ОСОБА_8 , який не судимий (а.п.94-96, 218), одружений (а.п.90, 211), має на утриманні малолітню дитину (а.п.91, 212), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.92-93, 215-217), за місцем проживання характеризується задовільно (а.п.137), з 2019 року працює фахівцем з укладання/пакування ТОВ «Нова Пошта», де характеризується позитивно (а.п.94, 138), однак, отримуючи на постійній основі дохід, не намагався після ДТП і до ухвалення оскаржуваного судового рішення більше ніж на протязі року (злочин вчинено 21 вересня 2019 року) будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсувати їм спричинену його злочинними діями шкоду чи полегшити душевний біль, а лише після оголошення оскаржуваного вироку 09 та 23 грудня 2020 року й дотепер надіслав 2 000 гривень трьом потерпілим, зокрема, дружині загиблого, яка має 2 малолітніх дітей (а.п.169), думку потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про призначення обвинуваченому суворого покарання з реальним відбуттям, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що основне покарання ОСОБА_8 повинно бути призначене у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, однак у розмірі, наближеному до мінімального, з додатковим покаранням на строк, який не є мінімальним і закріплений максимальною межею санкцією ч.2 ст.286 КК України.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, підстав для застосування щодо обвинуваченого приписів ст.69 КК України також немає.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується прохання представника потерпілого з приводу вирішення питання щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих витрат на правову допомогу, то вони є необґрунтованими й не підлягають до задоволення, оскільки адвокатом ОСОБА_10 не надано будь-якого розрахунку таких витрат із підтвердженням їх розміру й, більше того, не зазначено навіть суму коштів, яка на його думку, підлягає стягненню з обвинуваченого в рахунок відшкодування названих витрат. Однак, це не перешкоджає потерпілим чи їх представнику звернутись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства для вирішення вказаного вище питання за умови належного викладу й підтвердження заявлених вимог.

Отже, апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з урахуванням також того, що апеляційна скарга прокурора не містить вимоги про призначення ОСОБА_8 додаткового покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харків від 08 грудня 2020 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.

ОСОБА_8 узяти під варту в залі суду.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його взяття під варту 19 травня 2023 року.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4