Справа № 751/4518/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/193/23
Категорія - ч.2 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001251 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Сніжне Донецької області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , одружений, освіта професійно-технічна, працює техніком ДСП «Екоцентр», раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 3966,95 грн. матеріальної шкоди, 10000 грн. моральної шкоди, а також 8000 грн. витрат на правову допомогу.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 22 вересня 2020 року близько 20 год. 30 хв., ОСОБА_10 , перебуваючи біля під`їзду №2 будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки по голові в область губи ліворуч та не менше двох ударів кулаками обох рук по голові з обох сторін, чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок місцевого суду скасувати та закрити щодо ОСОБА_10 кримінальне провадження. Послався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що аналіз наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дають підстави для висновку, що обвинувачений здійснював дії, спрямовані на оборону від протиправних дій потерпілого ОСОБА_12 , який цілеспрямовано наносив тілесні ушкодження ОСОБА_10 . Проте, місцевий суд не надав належної оцінки доказам, а лише перерахував їх у вироку. Також вказав, що протоколи слідчих експериментів з участю потерпілого та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не можуть бути покладені в основу винуватості ОСОБА_10 , оскільки обстановка під час проведення цих слідчих дій не відповідала обстановці місця події. Крім того, поза увагою місцевого суду залишився висновок експерта №567 від 05.11.2020 щодо наявності у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які за часом відповідають даті події 22.09.2020. Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які також підтвердили, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони та захищався від нападу потерпілого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, потерпілого та його представника, котрі просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку не визнав та пояснив, що лише захищався від неправомірних дій потерпілого, який напав на нього та заподіяв йому тілесні ушкодження, і на даний час щодо ОСОБА_7 органами поліції проводиться досудове розслідування за ст.125 КК України.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, його вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитаний в місцевому та апеляційному суді потерпілий ОСОБА_7 показав, що 22.09.2020 близько 21:00 год., він проходив вздовж першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , побачив на лавці мешканців цього будинку ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 і підійшов до них поспілкуватися. Коли вже йшов додому, попросив ОСОБА_10 не говорити про нього погано, не ображати та попередив, що за це може бути кримінальна відповідальність. У відповідь обвинувачений включив мобільний телефон і почав його знімати та погрожувати. Коли вони з дружиною дійшли до свого під`їзду, ОСОБА_10 ударив його кулаком у щелепу, а потім кілька разів по голові. ОСОБА_7 не бив обвинуваченого, а лише прикривався руками. Дружина потерпілого почала кричати та викликала поліцію. Після цього мешканець будинку ОСОБА_22 відтягнув ОСОБА_10 від нього. Коли приїхала поліція, він разом з ними поїхав до відділку, де написав заяву та у подальшому зняв побої. Вночі йому стало зле і вранці його відвезли в лікарню.

Допитаний у місцевому суді свідок ОСОБА_15 показала, що є сусідкою обвинуваченого та потерпілого, живе у четвертому під`їзді на другому поверсі. З вікна своєї спальні, яке виходить у двір і на під`їзд №2, 22 вересня 2020 року близько 21 год., разом з чоловіком бачила, як зі сторони будинку АДРЕСА_4 йшло подружжя ОСОБА_23 . За ними швидким кроком з телефоном в руці на рівні грудей перед собою йшов ОСОБА_10 та голосно просив щось повторити на камеру. Декілька разів ОСОБА_7 повертався до нього та просив не знімати. Потім вони дійшли до під`їзду будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 повернувся, схопив за телефон, який тримав у руці обвинувачений, на що ОСОБА_10 ударив його кулаком по голові. Потім були удари кулаками обох рук, потерпілий відійшов до кутка та зігнувся, закриваючись руками. Потім вибіг інший сусід та відтягнув обвинуваченого. У ОСОБА_7 була розбита верхня губа та синець під оком, тілесних ушкоджень в обвинуваченого не бачила.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції дав аналогічні показання, що і ОСОБА_15 , пояснивши, що обвинувачений наніс близько чотирьох ударів кулаками по голові ОСОБА_7 . При цьому свідок не бачив, щоб потерпілий наносив удари у відповідь. ОСОБА_13 стояла біля під`їзду та кричала. Потім з автомобіля вибіг сусід ОСОБА_22 та відтягнув ОСОБА_10 .

Крім показань потерпілого та свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні доказами:

- рапортом помічника чергового Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області, згідно з яким ОСОБА_13 повідомила про те, що 22.09.2020 о 20 год 54 хв за адресою: АДРЕСА_2 , її чоловіка побив знайомий на ім`я ОСОБА_24 (т.1, а.к.п.55);

- заявою потерпілого від 22.09.2020, згідно з якою ОСОБА_7 повідомив про факт нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , біля під`їзду №2 буд. АДРЕСА_2 (т.1, а.к.п.58);

- рапортом інспектора чергового Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області, згідно з яким 23.09.2020 о 07 год 47 хв до травмпункту ЧМЛ-2 звернувся ОСОБА_7 , який проживає в АДРЕСА_5 , з діагнозом: забій м`яких тканин голови, забійна рана верхньої губи, алкоголь клінічно; побили відомі біля будинку 27 (т.1, а.к.п.56);

- висновком експерта №10 від 12.04.2021, згідно з яким у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 22.09.2020 мались тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом речовини головного мозку, синцями з забоєм м`яких тканин верхньої губи зліва та нижньої повіки лівого ока; всі вказані ушкодження є наслідком ударної дії тупих предметів; оскільки черепно-мозкова травма по суті є єдиним багатокомпонентним ушкодженням, а кожне з наступних ушкоджень може збільшувати її прояви в цілому, оцінку ступеня тяжкості цих ушкоджень проводиться в комплексі; отже, всі описані вище ушкодження, в сукупності, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; всі з описаних вище ушкоджень могли утворитись в строк 22.09.2020; всі описані вище ушкодження є наслідком ударної дії тупих предметів, якими, в тому числі, могли бути «руки, ноги, сторонні предмети»; всі з описаних вище ушкоджень знаходяться у зонах, досяжних власній руці потерпілого; описана вище черепно-мозкова травма утворилась не менш ніж від двох травматичних впливів; за наявними судово-медичними даними категорично виключити можливість утворення описаних вище тілесних ушкоджень в ділянці голови внаслідок ударів нею по твердим ділянкам (наприклад голові) тіла іншої людини неможливо (т.1, а.к.п.119-130);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.02.2021, за участю потерпілого ОСОБА_7 , згідно з яким під час слідчої дії останній показав обставини події, що відбувались 22.09.2020 біля під`їзду №2 будинку АДРЕСА_2 , та як йому були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_25 , а саме: один удар правою рукою в обличчя в область губи зліва під ніс, один удар лівою рукою в обличчя в область ока, удар кулаком в голову, три удари кулаками обох рук по голові (т.1, а.к.п.61-63).

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.02.2021, за участю свідка ОСОБА_14 , згідно з яким свідок під час проведення слідчої дії показав обставини події, що відбувались 22.09.2020 біля під`їзду №2 будинку АДРЕСА_2 , які він бачив з вікна своєї квартири АДРЕСА_6 , та як ОСОБА_10 наніс один удар ОСОБА_7 в обличчя в область губ ліворуч, потім ОСОБА_7 зігнувся і відійшов у куток, а ОСОБА_10 продовжував наносити удари почергово правою та лівою рукою в область голови, всього наніс чотири чи п`ять ударів (т.1, а.к.п.67-69);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.02.2021, за участю свідка ОСОБА_15 , згідно з яким свідок під час проведення слідчої дії показала обставини події, що відбувались 22.09.2020 біля під`їзду №2 будинку АДРЕСА_2 , які вона бачила з вікна своєї квартири АДРЕСА_6 , та як ОСОБА_7 схопив телефон ОСОБА_10 з проханням не знімати його, а останній наніс удар в обличчя ОСОБА_7 , той присів у кут та закрився руками, а ОСОБА_10 наніс декілька ударів кулаком лівою і правою рукою, після чого спокійно пішов додому (т.1, а.к.п.70-72);

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України, як умисне нанесення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_10 складу кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, не заслуговують на увагу.

Так, матеріалами кримінального провадження підтверджується, і не заперечується самим обвинуваченим, наявність існування неприязних відносин між ним та потерпілим. Показаннями останніх беззаперечно підтверджується і конфлікт, який виник між ними 22 вересня 2020 року, наслідком якого було спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 .

Крім того, показання потерпілого ОСОБА_7 про факт спричинення йому тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_10 об`єктивно підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також узгоджуються із висновками судово-медичних експертиз №611 від 07.12.2020, №104 від 11.03.2021 та №10 від 12.04.2021щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень, їх локалізації.

Доводи сторони захисту, що ОСОБА_10 здійснював дії, спрямовані на оборону від протиправних дій потерпілого ОСОБА_7 , який цілеспрямовано наносив тілесні ушкодження його підзахисному, тобто діяв у межах крайньої необхідності, що відповідно до положень ч.3 ст.39 КК України, виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.

Будь-яких об`єктивних, належних та допустимих доказів того, що обвинувачений заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, стороною захисту надано не було.

Так, виходячи із аналізу положень ст.39 КК України, крайня необхідність є обставиною, за наявності якої особа може заподіяти шкоду правоохоронюваним інтересам третіх осіб (непричетних до ситуації, що склалась) з метою відвернення небезпеки, яка загрожує особі, її правам чи правам інших громадян, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, і не підлягає за це кримінальній відповідальності.

Крайня необхідність є правомірною за сукупності чітко визначених умов, таких як: існує небезпека переліченим у цій статті об`єктам, яка виникла внаслідок дії стихійних сил, механізмів, тварин, а у деяких випадках - дій інших людей; небезпека є наявною, тобто такою, що безпосередньо загрожує завданням шкоди зазначеним об`єктам або вже її завдає; небезпека є дійсною, тобто існує реально, а не в уяві особи; небезпека у даній обстановці не може бути відвернена чи усунута іншим шляхом, окрім заподіяння шкоди; при усуненні небезпеки не допущене перевищення меж крайньої необхідності.

У разі заподіяння особою шкоди за відсутності стану крайньої необхідності, зокрема, в умовах, коли особа мала змогу уникнути небезпеки без заподіяння шкоди, вона підлягає кримінальній відповідальності за вчинене на загальних підставах.

Як слідує з вищенаведених доказів, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_26 не вказували на активні дії ОСОБА_10 по відношенню до ОСОБА_7 , а навпаки, стверджували, що жодних тілесних ушкоджень обвинувачений потерпілому не наносив. Свідок ОСОБА_17 посилався на нанесення потерпілим ОСОБА_10 «нокатуючих ударів», після яких, на думку свідка, обвинувачений потребував невідкладної медичної допомоги.

А сам обвинувачений зазначав, що після ударів, нанесених йому потерпілим, він нічого не пам`ятає.

З огляду на вищенаведене, жодної із визначених законодавцем умов, за яких крайня необхідність є правомірною, під час вчинення протиправних дій ОСОБА_10 не існувало.

А тому, твердження сторони захисту про те, що обвинувачений діяв у стані крайньої необхідності, не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону, а є лише обраною лінією захисту від пред`явленого обвинувачення.

Посилання захисника на те, що протоколи слідчих експериментів з участю потерпілого та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не можуть бути покладені у вину ОСОБА_10 , оскільки обстановка під час проведення цих слідчих дій не відповідала обстановці місця події, не заслуговують на увагу, так як вказані докази отримані в порядку, передбаченому ст.240 КПК України, їх результати містяться в протоколах та продубльовано на оптичних носіях.

Крім того, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , будучи допитаними в суді першої інстанції, зазначили, що дерево, яке росте поруч з під`їздом, жодним чином не заважало їм бачити місце події. Наведене також підтвердив і свідок ОСОБА_17 у суді першої інстанції.

Доводи сторони захисту, що поза увагою місцевого суду залишився висновок експерта №567 від 05.11.2020 щодо наявності у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які за часом відповідають даті події 22.09.2020, є непереконливими, оскільки не спростовують факт отримання тілесних ушкоджень потерпілим, а відтак не впливають на фактичні обставини кримінального правопорушення відносно ОСОБА_7 .

Вищевказаний висновок був досліджений судом першої інстанції. Ним підтверджується те, що між обвинуваченим та потерпілим дійсно відбулася конфліктна ситуація, у процесі якої вони спричиняли удари один одному.

Також ОСОБА_7 не заперечував той факт, що, обороняючись від ударів обвинуваченого, міг ненавмисно нанести тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

Крім того, в провадженні ВД ЧРУП ГУНП в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження № 0001250, внесене до ЄРДР 23 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_10 по факту спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Досудове розслідування у вказаному провадженні на даний час триває, рішення не прийнято.

Разом з тим, умисел обвинуваченого на умисне заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень підтверджується самим механізмом його заподіяння шляхом нанесення не менше трьох ударів в область голови. При цьому, сам ОСОБА_10 не заперечував, що включив телефон і пішов за потерпілим, щоб зафіксувати на відео те, що він сказав.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду місцевого суду про недостовірність показань свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 про те, що обвинувачений не наносив ударів потерпілому, оскільки вони спростовуються висновком судово-медичної експертизи №10 від 12.04.2021.

Отже, проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і місцевого суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено. Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником у апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду.

Відтак, позицію сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_10 складу кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи ОСОБА_10 міру покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального проступку, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, притягувався до адміністративної відповідальності; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, працює; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про призначення йому покарання у виді штрафу у розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.125 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Вказаних вище вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого до ОСОБА_10 місцевим судом в цілому дотримано.

Так, позовні вимоги потерпілого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди були задоволені у повному обсязі в сумі 3 966,95 грн, оскільки вказаний розмір шкоди підтверджується чеками (т.1, а.к.п.24-26), а також копією виписного епікризу із медичної картки амбулаторного хворого, в якій зазначені призначення лікарських засобів та препаратів, необхідних для лікування (т.1, а.к.п.21-22).

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, згідно пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пункт 9 зазначеної вище Постанови встановлює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як убачається із мотивувальної частини вироку суду, при частковому задоволенні позову потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, навівши при цьому відповідні мотиви прийнятого рішення, обґрунтував його належним чином та дотримався наведених вище положень закону.

На думку колегії суддів, розмір стягнутого з ОСОБА_10 на користь потерпілого морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав останній, унаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що вирок місцевого суду є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм кримінального та кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2022 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4