УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в місті Одесі клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001094, яке зареєстроване в Єдиному реєстру досудових розслідувань 24.06.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.362, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.209, ч.2 ст.15, ч.2 ст.209 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання прокурора, слідчими слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001094 від 24.06.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.362, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.209, ч.2 ст.15 ч.2 ст.209 КК України.

В період 2019-2020 років організована група осіб, до складу якої входили ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та інші особи діючи за попередньою змовою з корисливих мотивів розробили та реалізували злочинний план щодо заволодіння шляхом обману та підробки документів майном АТ «Укрпошта» бази відпочинку «Зв`язківець». Таким чином протиправними діями групи осіб Державі в особі АТ «Укрпошта» завдано збитків на суму 6 799 228, 72 грн.

Крім того вказана організована група у період з 2019 по 2023 рік шахрайським шляхом, з підробленням та використанням підроблених документів заволоділи правом на 78 земельні ділянки сільськогосподарського призначення розташованих на території Цебриківської селищної ради Великомихайлівського (з 19.07.2020 Роздільнянського) району Одеської області загальною площею 271 га.

Досудове розслідування в рамках кримінального провадження №0001094 від 24.06.2020 проводиться за фактами: організації та виконанні придбання права на чуже майно, шляхом обману (шахрайства), вчиненому шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, повторно, у великих та особливо великих розмірах організованою групою, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України; організації підроблення офіційних документів, які видаються та посвідчуються підприємством, установою, які мать право видавати, посвідчувати такі документи, і які надають права, з метою використання їх іншою особою, вчинене повторно, організованою групою, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч.3 ст.358 КК України; організації використання завідомо підробленого документу, вчиненого повторно, організованою групою, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч.4 ст.358 КК України; несанкціонованої зміни інформації, яка оброблюється в автоматизованій системі, вчиненої особою, яка має право доступу до неї, що заподіяло значної шкоди, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.362 КК України; організації складання та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене організованою групою, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 ч.2 ст.366 КК України; зловживання службовим становищем, тобто умисного, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України; закінченого замаху на набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом, вчинені за попередньою змовою групою осіб, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 209 КК України; набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом, вчинені в особливо великому розмірі, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України;

Слідчим та прокурором було вжито необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом проведеного на підставі ухвали слідчого судді обшуку квартири АДРЕСА_1 за місцем мешкання ОСОБА_9 .

Так, в період часу з 09:05 по 11:28 годин 10.05.2023 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси проведено обшук квартири АДРЕСА_1 за місцем мешкання ОСОБА_9 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінальних правопорушень, відшукання та вилучення речей та документів.В результаті якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Iphone 13» чорного кольору, який належить ОСОБА_9 .

Процесуальним керівником зазначено, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 цього Кодексу, та 11.05.2023 слідчим прийнято постанову про визнання вилученого мобільного телефону в якості речового доказу.

Прокурор звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речового доказу.

Процесуальний керівник в судовому засіданні підтримав клопотання посилаючись на доводи викладені у ньому.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 надав письмові заперечення у яких просив відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту. Зазначив, що зі змісту постанови слідчого про визнання мобільного телефону речовим доказом є не зрозумілим, яким чином органом досудового розслідування було встановлено наявність в тимчасово вилученому телефоні відомостей, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що втсанолюються в данному кримінальному провадженні. Зауважив, що ОСОБА_9 на час накладення арешту на майно 07.06.2023 року та на сьогоднішній день не повідомлено про підозру, жодного разу останній не викликався на допит, жодних слідчих дій за його участю не проводилось.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора та представника власника майна, приходжу до висновку що клопотання прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 07.06.2023 року клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 задоволено. Накладено арешт, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування власником та іншими особами, на мобільний телефон марки мобільний телефон «Iphone 13» чорного кольору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.07.2023 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_9 - задоволено частково. Ухвалу слідчого судді Київського райсуду м.Одеси від 07.06.2023 про арешт майна у к/п №0001094, внесеному до ЄРДР 31.08.2022 скасовано, призначено новий розгляд клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт мобільного телефону марки «Iphone 13» чорного кольору, який належить ОСОБА_9 , іншим слідчим суддею.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.ст.2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Також, слід зазначити, що у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання прокурора, мобільний телефон «Iphone 13» чорного кольору, який належить ОСОБА_9 , постановою слідчого від 11.05.2023 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001094, яке зареєстроване в Єдиному реєстру досудових розслідувань 24.06.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.362, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.209, ч.2 ст.15, ч.2 ст.209 КК України, у зв`язку із чим прокурор просить накласти арешт на вилучене майно.

Однак, ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, прокурором жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, сам по собі факт визнання майна речовим доказом, не доводить тих обставин, що зазначене майно повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, як доказ у кримінальному провадженні.

Крім того, у ст.1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст.1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, проте такий арешт може бути накладений при певних умовах.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном особи державними органами не буде законним та таким, що відповідає принципу верховенства права, так як відповідно до матеріалів клопотання не вбачається, що вказане майно будь-яким чином використовувалося для скоєння вказаного кримінального правопорушення або було набуто в результаті його скоєння.

Таким чином, дії органів державної влади не відповідають положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання було свавільним і не задовольнило вимогу законності.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право суперечить загальній нормі, зазначеній у ст.1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Також, у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, та не заявлено цивільний позов.

За час з моменту вилученого мобільного телефону було достатньо часу для здійснення фіксації електронних доказів, які містилися в ньому.

На підставі викладеного, враховуючи, що прокурором не обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тому з урахуванням норм національного законодавства та практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором у клопотанні не доведено необхідність в накладенні арешту на зазначене майно, у зв`язку із чим клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001094, яке зареєстроване в Єдиному реєстру досудових розслідувань 24.06.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.362, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.209, ч.2 ст.15, ч.2 ст.209 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1