Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0005799 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростень Житомирської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, непрацюючого, постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного йому основного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов КП «Луцька міська клінічна лікарня» до ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілих - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» витрати, пов`язані з лікуванням потерпілих в сумі 7484,00 (сім тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без задоволення.

Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертиз та речові докази.

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 15.12.2016, близько 17:50 год., в темну пору доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_1 », рухаючись по вул. Карпенка-Карого у напрямку вул. Рівненська, зі сторони пр. Соборності в м. Луцьк Волинської області, зі швидкістю приблизно 100 км./год., не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Шкода Октавія», н.з. « НОМЕР_2 (SK)», під керуванням ОСОБА_12 , який рухався у лівій смузі руху у попутному напрямку, після чого автомобіль марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_1 » продовжив рух та здійснив зіткнення з автомобілем марки «BMW 525», н.з. « НОМЕР_3 (EST)», під керуванням ОСОБА_13 , після чого автомобіль марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_4 (LT)» здійснив наїзд на електроопору, яка розташована на тротуарі вказаної проїжджої частини. Одночасно, після зіткнення автомобілів марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_4 (LT)» та «Шкода Октавія», н.з. « НОМЕР_2 (SK)», останній автомобіль відкинуло на острівець безпеки, де він здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 .. Внаслідок вказаної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а пішохід ОСОБА_11 та пасажир автомобіля марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_4 (LT)» ОСОБА_14 отримали тілесні ушкодження.

Внаслідок порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 , наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, синці в ділянці попереку справа та зліва, синець та підшкірна гематома в ділянці правої гомілки. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 136 від 13.02.2017 за ступенем тяжкості забій головного мозку відноситься до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для його лікування знадобився час більше 21 доби, решта тілесних ушкоджень відносяться до легких тілесних ушкоджень. Крім того, потерпілому ОСОБА_14 , ОСОБА_7 спричинив наступні тілесні ушкодження: важка відкрита черепно-мозкова травма у вигляді вдавленого проникаючого перелому лобної кістки зліва з переходом на орбіту та верхню щелепу зліва з забоєм головного мозку, пневмоцефалією та епідуральними нашаруваннями на рівні зламу, травматичним субарахноідальним крововиливом. Лівобічний гематосинус на фоні перелому передньої стінки лівої гайморової пазухи, рана на лобно-тімяній ділянці голови зліва, підшкірна гематома та субкон`юнктивальний крововилив в ділянці лівого очного яблука, закритий перелом тіла та дужки 5-го шийного хребця, які згідно висновку експерта №78 від 23.01.2018 відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи №16 від 26.01.2018 в заданій дорожній ситуації, водій автомобіля марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_4 (LT)» ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, тобто повинен був керувати транспортним засобом зі швидкістю не більшою ніж 60.0 км./год. і дотримуватись безпечної дистанції. В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля марки «BMW 530», номерний знак « НОМЕР_4 (LT)» ОСОБА_7 , мав технічну можливість уникнути зіткнення із автомобілем марки «Шкода Октавія», н.з. « НОМЕР_2 (SK)», під керуванням ОСОБА_12 та автомобілем марки «BMW 525», н.з. « НОМЕР_3 (EST)», під керуванням ОСОБА_13 , при дотриманні п.12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 (б), 2.9 (а),12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними протиправними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Зазначає, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного за ч.2 ст. 286 КК України основного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд формально у вироку вказав на врахування тяжкості злочину, однак не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності, а також обставинам вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Зокрема, судом першої інстанції не було в достатній мірі враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту внаслідок грубого порушення чотирьох пунктів ПДР України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, як показали в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , після скоєння ДТП, коли автомобіль обвинуваченого зупинився, ОСОБА_7 пересів з водійського місця на переднє пасажирське, а в подальшому вийшов з машини і намагався залишити місце події - втікав у напрямку залізничних колій, однак його наздогнали і затримали очевидці події. Проте, вказані обставини не знайшли свого відображення у вироку суду при обговоренні рішення про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання. Водночас, вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений перевищив дозволену швидкість руху та допустив наїзд на пішохода. В наслідок чого спричинено середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя двом потерпілим. При цьому неповною мірою враховано судом думку потерпілих при призначенні покарання ОСОБА_7 , які просили суворо не карати обвинуваченого, проте не давали своєї згоди на його звільнення від відбування призначеного покарання. Крім того, недостатньо на думку сторони обвинувачення враховано судом і ставлення ОСОБА_7 до своїх злочинних дій та їх наслідків. Зокрема, обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину лише під тиском досліджених у судовому засіданні доказів. Фактично обвинувачений під час досудового слідства та майже усього судового розгляду не вчиняв ніяких активних дій з метою загладити свою вину, та намагаючись уникнути покарання, висунув свою версію події кримінального правопорушення, яка повністю спростована. Разом з тим, зазначає, що згідно з п.4 ч.2 ст. 374 КПК України у вступній частині вироку повинні зазначатися, зокрема, прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи. Однак, місцевий суд у вступній частині вироку не вказав про наявність у обвинуваченого судимостей та як наслідок не врахував їх при призначенні обвинуваченому покарання. Водночас, вказує і про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання не було застосовано положення ч.4 ст.70 КК України, оскільки злочин, за який обвинуваченого засуджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року, останній вчинив 15 грудня 2016 року, тобто, до ухвалення вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2021 року за ч.3 ст.15 ч.3 ст. 185 КК України.

Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

У вступній частині вироку Луцького міськрайонного суду від 30.01.2023 року вказати про наявність у ОСОБА_7 таких судимостей:

- вироком Луцького міськрайонного суду від 28.07.2006 за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

- вироком Луцького міськрайонного суду від 06.10.2008 за ч.2 ст. 296, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців, звільнений умовно - достроково 17.09.2012 на 2 місяці 26 днів;

- вироком Луцького міськрайонного суду від 08.11.2021 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців.

Під час апеляційного розгляду дослідити вирок Луцького міськрайонного суду від 08.11 2021 щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги те, що вказані особи повідомлялись належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин їх неявки від них не надходило.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без змін, думку представника потерпілого, який при вирішенні апеляційної скарги сторони обвинувачення, поклався на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України та кваліфікація його дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Також не оскаржується, судове рішення в частині цивільних позовів КП «Луцька міська клінічна лікарня» до обвинуваченого ОСОБА_16 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілих, потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_16 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також вид (позбавлення волі) та розмір (4 роки) основного та (3 роки) додаткового покарання, призначеного обвинуваченому за ч.2 ст. 286 КК України.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості із звільненням від його відбування з випробуванням, на думку апеляційного суду, є підставними.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому із застосуванням ст.75 КК України, місцевий суд врахував ступінь тяжкості злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів та суспільну небезпеку вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який свою вину визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, а також те, що останній раніше притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання за яким характеризується з посередньої сторони, відшкодував завдані збитки потерпілим, при цьому останні будь яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають та просили в своїх заявах суд суворо не карати ОСОБА_7 .

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, а до обтяжуючої покарання обставини відніс - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

На підставі вищевикладених обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, яке є ближчим до мінімального за розміром, передбаченим санкцією ч.2 ст. 286 КК України, однак таке покарання за своїм розміром не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Місцевий суд, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином не мотивував та не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України. Також без належної уваги залишив конкретні обставини кримінального провадження, зокрема, те що обвинувачений вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту внаслідок грубого порушення ПДР України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, а також те, що ОСОБА_7 після скоєння ДТП, коли автомобіль зупинився, пересів з водійського місця на переднє пасажирське, а в подальшому вийшов з машини і намагався залишити місце події - втікав у напрямку залізничних колій, однак його наздогнали і затримали очевидці події, що показали в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , та те, що керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений перевищив дозволену швидкість руху та допустив наїзд на пішохода, внаслідок чого - спричинено середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя двом потерпілим.

За таких обставин, вирок суду в означеній частині не можна визнати законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України скасуванню, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує, що вчинений обвинуваченим злочин, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, який останній вчинив грубо порушуючи ПДР України, при цьому перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

Також бере до уваги дані про особу винного, який є особою молодого віку, раніше притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання за яким характеризується з посередньої сторони, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, а також те, що він був прийнятий на роботу 04.04.2023 року згідно наказу №6 від 03.04.2023 року до приватного підприємця ОСОБА_17 де останній працюючи адміністратором в «Ронін суші», зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник. Враховує і позицію потерпілих, яка не є визначальною при обранні виду та міри покарання, проте враховується у сукупності із іншими обставинами справи.

Водночас, апеляційним судом враховується і те, що обвинувачений після скоєння ДТП, коли автомобіль зупинився, пересів з водійського місця на переднє пасажирське, а в подальшому вийшов з машини і намагався залишити місце події - втікав у напрямку залізничних колій, однак його наздогнали і затримали очевидці події, а також те, що керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений ОСОБА_7 перевищив дозволену швидкість руху та допустив наїзд на пішохода, внаслідок чого - спричинено середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя двом потерпілим.

До обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 апеляційний суд відносить: щире каяття, а до обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, яке слід відбувати реально, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

При цьому, апеляційний суд не звільняє обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного основного покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, оскільки не знаходить для цього підстав.

На думку апеляційного суду, саме таке покарання, відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Водночас, заслуговують на увагу доводи прокурора, щодо доповнення вступної частини вироку посиланням про наявність судимостей ОСОБА_7 відповідно до вироків:

- Луцького міськрайонного суду від 28.07.2006 року про його засудження за ч .ч. 2, 3 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

- Луцького міськрайонного суду від 06.10.2008 року про його засудження за ч.2 ст. 296, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 ( чотири) роки 8 (вісім) місяців, звільнений умовно - достроково 17.09.2012 року на 2 місяці 26 днів;

- Луцького міськрайонного суду від 08.11.2021 року про його засудження за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців із звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців, а тому вступну частину вироку слід доповнити інформацією про наявність у обвинуваченого таких судимостей.

Окрім того, прокурор в апеляційній скарзі вказує про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, тобто незастосування положень ч.4 ст.70 КК України, про те, такі його твердження на увагу суду не заслуговують з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2021, який набрав законної сили, був засуджений за ч.3 ст.15 ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців, та на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_7 вироком, що оскаржується в даному провадженні, останній вчинив 15 грудня 2016 року, тобто до постановлення вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2021 року.

Проте, в даному випадку положення ч.4 ст.70 КК України застосуванню не підлягають, оскільки по першому вироку від 08.11.2021 року до ОСОБА_7 було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, а за вироком у цьому провадженні, йому призначається покарання, яке він має відбувати реально.

Таким чином, вирок у даному провадженні та попередній вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2021, повинні виконуватись самостійно.

Така позиція повністю узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", а також у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 15.02.2021 року у справі №760/26543/17 (провадження №51-3600кмо20).

Крім того, відповідно до вимог ст.91 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтею 286 КК України, диспозиція якої є блaнкeтнoю, суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у переліченій статті порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Із диспозиції статті 286 КК України вбачається, що це кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень з матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання небезпечних наслідків і перебувають у причинному зв`язку.

Враховуючи викладене, порушення ОСОБА_7 п.2.9 (а) Правил дорожнього руху України належить до ознак об`єктивної сторони кримінального правопорушення і впливає на його кваліфікацію.

У вироку суду встановлено, що порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху, зокрема п.п. 2.3 б, 2.9 а, 12.4.,13.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з ДТП.

Одночасно у вироку суд вказав, що враховує обставину, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, і що це було однією з основних причин скоєння злочину.

Таким чином, в порушення вимог частини 4 статті 67 КК України, судом враховано стан сп`яніння одночасно як ознаку злочину та обставину, яка обтяжує покарання.

Враховуючи положення ст. 404 КПК України висновок про наявність прямого причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_7 п.2.9а ПДР та отриманням тілесних ушкоджень потерпілими, що стверджено в обвинувальному акті та у судовому рішенні не ґрунтуються на вимогах закону та підлягає виключенню з вироку суду.

З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати та ухвалити новий.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України - скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Виключити з вироку застосування до ОСОБА_7 звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України.

Доповнити вступну частину вироку посиланням на наявність судимостей ОСОБА_7 відповідно до вироків:

- Луцького міськрайонного суду від 28.07.2006 року про його засудження за ч .ч. 2, 3 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

- Луцького міськрайонного суду від 06.10.2008 року про його засудження за ч.2 ст. 296, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 ( чотири) роки 8 (вісім) місяців, звільнений умовно - достроково 17.09.2012 року на 2 місяці 26 днів;

- Луцького міськрайонного суду від 08.11.2021 року про його засудження за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців із звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Виключити з мотивувальної частини вироку кваліфікуючу ознаку вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , а саме порушення ним п.2.9а Правил дорожнього руху України.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2023 року, - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді