Справа № 161/1529/23 Провадження №11-кп/802/397/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Галичани Горохівського району Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньо-спеціальною освітою, розлученого, на утриманні якого перебуває малолітній син 2020 року народження, офіційно непрацюючого, раніше судимого: вироком Горохівського районного суду Волинської області від 15.02.2012 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.1 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.05.2017 за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, який ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30.10.2017 залишений без змін; вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області 14.07.2017 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 із застосуванням ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Звільнений з місць відбування покарання по відбуттю покарання 07.09.2021,

засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати за проведення двох судово-товарознавчих експертиз (висновки експерта №СЕ-19/103-22/11229-ТВ від 23.12.2022 та №СЕ-19/103-23/267-ТВ від 11.01.2023 року) по 755 (сімсот п`ятдесят п`ять) грн. 33 коп. за кожну, а всього на загальну суму 1510 (одна тисяча п`ятсот десять) грн. 66 коп.

На підставі ч.3 ст.194 КПК України зобов`язано ОСОБА_7 прибувати за кожною вимогою до суду.

Вироком також вирішено питання долі речових доказів та щодо арешту на майно.

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 28 листопада 2022 року близько 18:00 год., точного часу досудовим розслідування не встановлено, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, продовженого Указами Президента України №133/2022 від 14 березня 2022 року, №259/2022 від 18 квітня 2022 року, №341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які відповідно затверджено Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року, від 21 квітня 2022 року та від 22 травня 2022 року, від 15 серпня 2022 року, 16 листопада 2022 року, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, таємно, повторно, викрав планшет марки «Prestigio», моделі «РМТ 4137_4G_D» чорного кольору, вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/103-22/11229-ТВ від 23.12.2022 становить 2216, 33 грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на вище вказану суму.

Крім того, він же, 28 грудня 2022 року близько 19:00 год., точного часу досудовим розслідування не встановлено, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, продовженого Указами Президента України №133/2022 від 14 березня 2022 року, №259/2022 від 18 квітня 2022 року, №341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які відповідно затверджено Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року, від 21 квітня 2022 року та від 22 травня 2022 року, від 15 серпня 2022 року, 16 листопада 2022 року, перебуваючи в громадському транспорті - тролейбусі №1, а саме на пасажирському сидінні, по ліву сторону від потерпілого ОСОБА_10 , шляхом вільного доступу, таємно, повторно, викрав мобільний телефон марки «Xiaomi», моделі «Redmi 9C NFC 3/64 GB», вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/103-23/267-ТВ від 11.01.2023 становить 3907, 33 грн., чим завдав потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на вище вказану суму.

Таким чином, ОСОБА_7 інкримінується викрадення чужого майна, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та кваліфікацію дій, вважає вирок необґрунтованим та незаконним в частині призначеного покарання, яке на його думку є надто суворим. Зазначає про те, що він повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, активно сприяв їх розкриттю, щиро розкаявся та в повній мірі усвідомив протиправність своїх дій. Крім того, хоча він раніше і був судимий, однак не відбутого попереднього покарання немає, а також немає негативно характеризуючих даних щодо нього. Завдана потерпілим шкода відшкодована шляхом повернення викраденого майна, які до нього претензій майнового чи морального характеру не мають і не наполягали на суворій мірі покарання. Він має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває. При цьому, він страждає хворобою суглобів ніг і має хвору печінку. Також на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, яким по мірі можливості допомагає. Окрім того вказує, що зробив для себе категоричні і остаточні висновки стати на шлях виправлення, працювати та створити нову сім`ю. Вважає, що вищенаведене є обставинами, які пом`якшують його покарання. При цьому, обставини, що обтяжують покарання відсутні. А тому, переконаний, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, тобто застосування до нього інституту умовного звільнення, передбаченого ст.75 КК України, що й буде відповідати меті покарання та буде співрозмірним характеру вчинених діянь і їх наслідкам. Проте, суд першої інстанції при призначенні покарання на такі обставини уваги не звернув та неправильно вважав, що відсутні підстави для застосування до нього положень ст.ст.69, 75 КК України. Також вказує про те, що він не дивлячись на стан його здоров`я, має серйозні наміри служити в ЗСУ, у зв`язку з чи просить надати йому таку можливість.

Посилаючись на вищенаведені обставини, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, звільнивши його від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, з покладення обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали скаргу з підстав викладених у ній, прокурора, який апеляційні доводи заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та їх кваліфікація за ч.4 ст.185 КК України є правильними. При цьому, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позицій. Діям обвинуваченого дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України судові рішення суду першої інстанції переглядає в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Щодо апеляційних доводів обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі винного внаслідок суворості, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченим.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 місцевим судом враховано, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України (два епізоди), який за формою вини є умисним проти власності, а за кваліфікацією злочинів по ступеню тяжкості відповідно до ч.5 ст.12 цього Кодексу, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також було враховано і наслідки від його вчинення завдання шкоди потерпілим.

До обставин, які пом`якшують покарання, місцевий суд відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

З достатньою повнотою судом взято до уваги дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, однак раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності у точи числі за вчинення аналогічних злочинів проти власності, за що відбував реальну міру покарання (позбавлення волі), а вже після відбуття такого покарання протягом короткого проміжку часу вчинив нове кримінальне правопорушення (два епізоди), що як правильно зазначив суд першої інстанції, належних висновків з цього не зробив, що безумовно свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та підвищену суспільне небезпечність.

Також взято до уваги судом і те, що шкода завдана кримінальним правопорушення відшкодована шляхом повернення викраденого майна працівниками поліції потерпілим, які в свою чергу до претензій матеріального характеру не мають, а при призначенні покарання покладались на розсуд суду.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що є мінімальним, яке передбачене санкцією ч.4 ст.185 КК України, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наслідки від нього, особу винного й інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого інституту умовного засудження, передбаченого ст.75 КК України або ж положень ст.69 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для його виправлення, попередження вчинення як ним так і іншими особами нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено у поданій апеляційній скарзі обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом його звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, з мотивів наведених в його апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

При цьому, те, що обвинувачений має певні захворювання, відсутність у матеріалах кримінального провадження негативних характеризуючи даних щодо нього, а також наявність у нього двох малолітніх дітей, яким він по мірі можливості допомагає, як він зазначає в апеляції, жодним чином не дає підстав для призначення йому покарання не пов`язаного з реальним відбуття покарання.

Також жодним чином не може бути підставою для призначення покарання про яке вказує обвинувачений, його бажання чи наміри служити в ЗСУ.

Отже, усі доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними і до уваги не приймає, оскільки вони фактично були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просять апелянт.

З огляду на викладене, вирок суду в частині призначеного покарання є законним, обґрунтованим і вмотивованим в розумінні ст.370 КПК України, а тому підстав для його зміни, як про це просить обвинувачений, не немає.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року щодо нього, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді