справа № 362/3537/23
провадження № 1-кп/362/567/23
ВИРОК

Іменем України

15.09.2023

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 грудня 2022 року за № 0000550, щодо

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Василькові Київської області, українець, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , офіційно не працює, має середню освіту, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

У судовому розгляді взяли участь:

прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

потерпіла ОСОБА_6 ;

представник потерпілої ОСОБА_7 ;

обвинувачений ОСОБА_3 ;

захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Суд установив:

30 грудня 2022 року близько 17:30 ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Маzdа» модель «6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Декабристів у м. Василькові Обухівського району Київської області в напрямку м. Києва, поряд з будинком № 31, у порушення вимог пункту 18.4 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину по пішохідному переходу з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: рани та садна на голові, тулубі, переломи кісток черепа, забій головного мозку, крововиливи під оболонки та шлуночки головного мозку, численні переломи ребер зліва, розриви лівої легені, розрив капсули селезінки, переломи обох кісток лівої гомілки.

Смерть ОСОБА_10 настала в результаті сполучної травми тіла.

Грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог пункту 18.4 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_10 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні даного кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив усі фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та надав показання, згідно з якими 30 грудня 2022 року він працював у таксі на автомобілі «Мазда» й о 17:15 погодився відвезти пасажирів. На вулиці було сиро, освітлення було відсутнє. Рухаючись по вул. Декабристів в м. Василькові він відчув удар в праву частину автомобіля, а коли вийшов - побачив, що на землі лежить людина, одягнена в чорний одяг.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 просила суд покарати обвинуваченого та направити його для відбування реального покарання.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи, і суд установив, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і провів судовий розгляд із застосуванням правил частини 3 зазначеної статті, обмеживши дослідження доказів допитом обвинуваченого та матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Ухвалюючи вирок, суд вважає за необхідне відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

За наведених вище підстав суд вважає доведеним «поза розумним сумнівом» пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення та кваліфікує його діяння за частиною 2 статті 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо призначення покарання, суд, беручи до уваги приписи статті 65 КК України, виходить із такого.

Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України, є нетяжким необережним злочином.

Дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, суд установив, що останній, офіційно не працює, неодружений, не перебуває на обліку в лікарів нарколога чи психіатра, за морально-психологічними якостями характеризується позитивно з боку уповноваженого органу з питань пробації, до кримінальної відповідальності притягується вперше.

Щодо тверджень обвинуваченого про щире каяття, суд за результатом судового розгляду, з урахуванням обставин кримінального провадження, поведінки обвинуваченого, пояснень учасників судового провадження, керуючись законом, оцінив сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов висновку про відсутність цієї пом`якшуючої покарання обставини, адже не вбачає з його боку каяття, пов`язаного з щирим осудом своєї протиправної поведінки.

Отже, суд не встановив обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд також не вбачає.

Підстави для застосування статей 69, 69-1 КК України відсутні.

Отже, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 передбаченого санкцією частини 2 статті 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і таким чином сприятиме досягненню визначеної у статті 50 КК України мети загальної і спеціальної превенції.

Незважаючи на позицію учасників судового провадження та наведені у досудовій доповіді висновки, суд не вбачає підстав для застосування статті 75 КК України.

Вирішуючи цивільний позов, суд виходить з такого.

Потерпіла ОСОБА_6 заявила цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в розмірі 88 489,00 гривень, моральної шкоди в розмірі 500 000,00 гривень і витрат на правову допомогу в розмірі 6000,00 гривень.

ОСОБА_3 визнав цивільний позов у повному обсязі.

Відповідно до статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

При цьому стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Отже, витрати на встановлення та облаштування пам`ятника, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов`язаний заподіювач шкоди в розумінні статті 1201 ЦК України.

Таким чином, незважаючи на позицію цивільного відповідача, позовні вимоги потерпілої про стягнення матеріальної шкоди у виді витрат на встановлення та облаштування пам`ятника в розмірі 66768,00 гривень прямо суперечать чинному законодавству та не можуть бути задоволені.

В іншій частині, що стосується відшкодування матеріальної шкоди, цивільний позов є обґрунтованим.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 9 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану .

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

Між тим, ураховуючи всі обставини кримінального провадження, його наслідків для потерпілої, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги позицію сторони захисту, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

Також, з урахуванням положень 128 КПК України, статей 133, 137 ЦПК України, суд вважає, що з обвинуваченого на користь потерпілої належить стягнути документально підтверджені судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 гривень.

Питання щодо скасування арешту майна вирішується в порядку частини 4 статті 174 КПК України.

Розподіл процесуальних витрат здійснюється в порядку статті 124 КПК України.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.

Керуючись статтями 100, 124, 128, 174, 369-371, 373, 374 КПК, суд

ухвалив:

1. Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

2. Обчислювати ОСОБА_3 строк відбування основного покарання з дня приведення вироку до виконання.

3. Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну шкоду в розмірі 21 721,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 500 000,00 гривень і витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 гривень, усього на суму 527 721,00 (п`ятсот двадцять сім тисяч сімсот двадцять одна гривня) 00 копійок.

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати в сумі 5 888 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) гривень 48 копійок.

6. Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року на автомобіль марки «Маzdа» модель «6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_11 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом заборони використання, розпорядження та відчуження вказаного транспортного засобу.

7. Речові докази автомобіль марки «Маda» модель «6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, с. Борисів, провулок Бажана, 23, повернути власнику ОСОБА_11 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники судового провадження мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, обвинувачений і захисник подати клопотання про помилування. Копію вироку негайно після його проголошення вручити присутнім учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1