Дата документу Справа № 337/1791/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 337/1791/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1196/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула 14 грудня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2022 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

4 червня 2022 року приблизно об 11 годині 14 хвилин ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, знаходячись біля під`їзду № 4 будинку АДРЕСА_2 , шляхом ривку відкрито заволодів з рук ОСОБА_9 її майном, а саме мобільним телефоном «Sаmsung Galaxy J6», вартістю 2933,33 гривень з урахуванням зносу, в силіконовому чохлі жовтого кольору, вартістю 74 гривні, чим спричинив матеріальний збиток потерпілій на суму 3007,33 гривень.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2022 року:

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк покарання ухвалено відраховувати з часу фактичного затримання - з 04.06.2022 року.

Обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ухвалено залишити до набрання вироком законної сили.

Знято арешт, з вилученого у ОСОБА_7 майна, а саме: мобільного телефону «Samsung Galaxy J6», в корпусі чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , в чохлі по типу «бампер» жовтого кольору, двох сім - карт та карти - пам`яті Micro SD, об`ємом 32 GВ, який був накладений слідчим суддею Хортицького районного суду м. Запоріжжя згідно ухвали від 07.06.2022 року по справі ЄУН № 337/1587/22 № 1-кс/337/387/2022.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджуються з оскаржуваним вироком, оскільки він не відповідає нормам та вимогам діючого законодавства, суперечить кваліфікації скоєного, є невмотивованим та необґрунтованим. Просить дослідити кваліфікуючі ознаки скоєного злочину, перекваліфікувати його дії та зменшити строк призначеного судом покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що розмір матеріальної шкоди відображений судом у вироку без належної експертної оцінки вартості викраденого майна. Зазначає, що крупний розмір завдання матеріальної шкоди визначається на суму, яка в 250 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. На момент скоєння злочину неоподатковуваний мінімум доходів громадян складав 1200 грн. Таким чином, суд першої інстанції невірно кваліфікував його дії. На думку апелянта, його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 186 КК України та при призначенні покарання необхідно врахувати обтяжуючі покарання обставини, передбачені п.п. 1, 11 ч. 1 ст. 67 КК України (рецидив злочину та вчинення злочину в умовах воєнного стану).

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, а висновки суду - помилковими. Просить змінити вирок суду, кваліфікувавши дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України, пом`якшити йому покарання та застосувати до нього ст.ст. 75, 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 протягом всього часу вказував на те, що його умисел був направлений лише на вчинення нетяжкого правопорушення, а саме відкритого заволодіння чужим майном, без обтяжуючої його провину та кримінальну відповідальність кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, таку як «в умовах воєнного стану», внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин. Тобто, ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення діяв як в умовах мирного часу та не був обізнаний про наявність нових кваліфікуючих ознак складу злочину. На час вчинення злочину обвинувачений доглядав за важкохворою матір`ю, яка не могла обходитися без сторонньої допомоги. З огляду на невеликий дохід родини, постійної нестачі коштів на ліки та харчі обвинувачений вимушений був продавати власні та родинні речі. В подальшому, втрата матері, відсутність заробітку через неможливість працевлаштуватися штовхнула ОСОБА_7 на скоєння злочину. Допитана в суді потерпіла вказала, що на місці затримання ОСОБА_7 пояснював свої дії тим, що був голодним і йому хотілося їсти, а коштів на харчі в нього не було. За таких обставин, вважає, що в діях обвинуваченого вбачаються ознаки крайньої необхідності. Також вказує, що в діях ОСОБА_7 вбачаються лише ознаки закінченого замаху на вчинення відкритого заволодіння чужим майном.

Також зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд не в повній мірі врахував щиросердне каяття обвинуваченого у скоєному і активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Крім того, тяжких наслідків по справі не настало, викрадене ОСОБА_7 майно повернуте потерпілій, яка будь-яких претензій до нього не має та на суворому покаранні не наполягала.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав апеляційні скарги. Просив призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначив, що він дійсно скоїв злочин, але вважає, що 8 років позбавлення волі є занадто суворим покаранням.

Захисник в судовому засіданні висловив позицію на підтримання апеляційних скарг.

Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційних скарг, пославшись на обґрунтованість оскаржуваного вироку.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі потерпілої ОСОБА_9 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого, докладно виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення вказав про часткове визнання своєї провини, зазначивши, що вчинив злочин у зв`язку зі скрутним матеріальним станом, бо він не працював, доходів не мав, доглядав за хворою матір`ю, а потім похоронив її.

Щодо обставин скоєного злочину пояснив, що 4 червня 2022 року в денний час він проходив біля будинку 27 по пр. Ювілейному з боку ринка, побачив, що на лавці біля під`їзду сиділа самотня дівчина, яка в руках тримала мобільний телефон. Він підійшов до неї, ривком вирвав мобільний телефон та побіг понад будинком через арку. Дівчина кричала йому вслід, почала бігти за ним, потім його почали переслідувати сторонні громадяни, які наздогнали посередині проїзної частини, забрали телефон та викликали слідчу групу.

Зазначив, що він не був обізнаний, що у державі введений воєнний стан, а тому його дії слід перекваліфікувати на менш тяжкий злочин. Повідомив, що мешкає разом з братом, новини не слухає, телевізора, комп`ютера, мобільного телефону немає, у квартирі відрізане світло. Коли перебував на вулиці, то бачив військових, блокпости на дорогах, їжаки, захисні споруди та укріплення з мішків із піском, іноді чув сирени, щось чув про війну з Росією, але не приділяв відповідного значення. Про те, що наразі у зв`язку з введенням воєнного стану посилена відповідальність, взагалі обізнаний не був.

Разом з тим, версія обвинуваченого, яка полягала у тому, що він не був обізнаний, що у зв`язку з введенням воєнного стану посилена відповідальність за скоєний ним злочин, та доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту з цього приводу, є неприйнятними.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, факт відкритого заволодіння майном потерпілої ОСОБА_9 саме обвинуваченим при обставинах, викладених стороною обвинувачення в обвинувальному акті, за виключенням обставини «вчинення в умовах воєнного стану», ОСОБА_7 не оспорюється та підтверджується показами допитаних у судовому засіданні потерпілої та свідків та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту з приводу відсутності в діях ОСОБА_7 кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч. 4 ст. 186 КК України, - вчинення грабежу в умовах воєнного стану, колегія суддів виходить з наступного.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року № 259/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україн», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У відповідності до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Презумпція знання законодавства є неспростовною презумпцією, яка поширюється тільки на закони та інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Опублікування нормативно-правового акту є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть даної презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку.

Слід зауважити, що крім запровадження заходів правового режиму воєнного стану, прийняті закони, які змінили Кримінальний кодекс України, посиливши кримінальну відповідальність за ряд злочинів в умовах воєнного стану. Одними з цих законів є Закони України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини проти основ національної безпеки України в умовах дії режиму воєнного стану» № 2113-IX та «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-IX від 3 березня 2022 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 було вчинено грабіж саме в умовах воєнного стану, запровадження та доведення до відома населення якого відбулося у встановленому законом порядку.

При цьому, судова колегія наголошує на тому, що незнання ОСОБА_7 відповідних норм законодавства не звільняє його від відповідальності.

На переконання колегії суддів, невизнання обвинуваченим зазначеної кваліфікуючої ознаки є способом захисту та не здатно змінити висновки суду, підстави для перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 186 КК України, як про це вказує обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, відсутні.

Доводи захисника щодо наявності в діях ОСОБА_7 замаху на відкрите заволодіння майном, а не складу закінченого складу грабежу, колегія суддів вважає неспроможними, з таких підстав.

Так, грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном. Таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпорядитися чи користуватися вилученим майном, зокрема винести, передати іншим особам, викинути, тощо.

Як вбачається з пояснень обвинуваченого, потерпілої та допитаних свідків, ОСОБА_7 відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілої та втік з місця пригоди, після чого був затриманий неподалік від місця викрадення перехожим, свідки почали його переслідувати не одразу, бігли на певній відстані, а тому обвинувачений мав реальну можливість розпорядитись викраденим майном. При цьому те, що викрадений мобільний телефон залишився у володінні обвинуваченого обумовлено виключно його волею.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що розмір матеріальної шкоди відображений у вироку без належної експертної оцінки вартості викраденого майна, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вартість викраденого мобільного телефону та чохла підтверджується висновком судово-товарознавчої експертизи № 1284 від 08.06.2022 року (а.п. 94-99).

Доводи обвинуваченого про необхідність перекваліфікації його дій з посиланням на те, що розмір завданої матеріальної шкоди не є великим чи таким, що завдав значної шкоди потерпілій, з огляду на висунуте ОСОБА_7 обвинувачення та отриману кваліфікацію його дій, колегія суддів вважає неприйнятними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Аргументи захисника з приводу звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є неспроможними, оскільки обвинуваченим скоєно тяжкий злочин, санкція якого передбачає покарання від семи до десяти років позбавлення волі, тоді як ст. 75 КК України може бути застосована при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі строком до 5 років. При цьому підстав для застосування положень ст. 69 КК України судова колегія не знаходить.

Разом з тим, доводи сторони захисту щодо пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання судова колегія знаходить не безпідставними та виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Отже, виходячи з визначеної ст. 50 КК України мети покарання й наведених загальних засад кримінального провадження, а також беручи до уваги принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, судова колегія зауважує, що покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню.

На переконання колегії суддів, є підстави для зменшення ОСОБА_7 розміру покарання.

Так, районний суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, який хоча й оспорював кваліфікацію своїх дій, між тим визнав, що дійсно скоїв відкрите викрадення майна потерпілої, пояснюючи мотиви злочину.

Крім того, суд першої інстанції не приділив належної уваги тому факту, що тяжких наслідків від скоєного злочину не настало, а викрадене ОСОБА_7 майно було повернуто потерпілій, яка не має жодних претензій до обвинуваченого та не наполягала на суворому покаранні, що також слід віднести на користь обставини, яка згідно ст. 66 КК України, пом`якшує покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди при призначенні покарання зобов`язані враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину, так і дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, судова колегія наголошує на положеннях ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України до 7 років позбавлення волі, що є мінімальним за санкцією даної норми.

Таке покарання відповідатиме принципам справедливості та індивідуалізації, буде достатнім для перевиховання обвинуваченого і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому покарання зміні шляхом пом`якшення покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 414, 418,419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2022 року відносно ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України в частині призначення покарання змінити шляхом його пом`якшення.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали буде оголошений 19 грудня 2022 року о 12.00 год.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4