Номер провадження: 11-сс/813/500/23
Справа № 947/7679/23, 1-кс/947/3006/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_12

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

підозрюваного - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08.03.2023 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави у кримінальному провадженні №0000081 від 22.02.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Котовськ, Одеської області, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, офіційно працевлаштованого у КП КВЕП «Подільськтеплокомуненерго», з 25.02.2022 року мобілізованого на проходження строкової військової служби - на посаду стрілець 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину - ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відносно якого з 2020 року на розгляді у Котовському міськрайонному суді Одеської області перебуває обвинувальний акт за ч. 3 ст. 191 КК України,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000081 від 22.02.2023 року за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в лютому 2023 року (більш точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_8 , переслідуючи ціль особистого збагачення, прагненням до наживи, злочинним шляхом, при невстановлених обставинах, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи з прямим умислом вирішив вчинити тяжкий злочин, якій полягав у заволодінні шахрайським шляхом грошових коштів зловживаючи довірою громадян, для реалізації якої вступив в злочинну змову з іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами.

Так, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з невстановленими особами, з прямим умислом, з корисливих мотивів, достовірно знаючи про те, що син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , та загинув на території Херсонської області 20.03.2022 під час виконання бойового завдання, маючи інформацію про те, що згідно Постанови Кабінету міністрів України від 28.02.2022 № 168 сім`ям загиблих осіб виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, обрали об`єктом свого злочинного посягання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , розробивши план вчинення кримінального правопорушення, заздалегідь розподілили між собою ролі.

Реалізуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, 02.03.2023 знаходячись у смт. Любашівка Одеської області, на вул. Софіївська, зустрівся із братом загиблого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , та попередньо знаючи, що ОСОБА_9 отримала частину державних виплат, а саме 7 500 000 гривень, повідомив ОСОБА_11 про те, що останній має передати йому грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, (що станом на 06.03.2023 згідно курсу НБУ становить 365 686 гривень) нібито для вирішення питання, із невстановленими особами, щодо можливості отримання другої частини державних виплат за загиблого ОСОБА_10 .

При цьому, використовуючи довіру ОСОБА_9 та ОСОБА_11 для заволодіння чужим майном створив довірчі стосунки з ОСОБА_11 та маючи на меті не виконувати зобов`язання щодо розблокування другої частини державної виплати, ОСОБА_8 неодноразово запевняв ОСОБА_11 , що без його допомоги та допомоги інших осіб, отримати другу частину державних виплат, ОСОБА_9 , не зможе, так як друга виплата заблокована.

Продовжуючи свої дії, 06.03.2023 року, о 08 годині 24 хвилин, ОСОБА_8 , в телефонній розмові зажадав від ОСОБА_11 передати грошові кошти особисто в руки при зустрічі в м. Одесі. Того ж дня, на виконання вимог ОСОБА_8 о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_11 прибув до автомобільної зупинки, за адресою: м. Одеса, вул. Колонтаївська 71а, де в транспортному засобі марки «BMW 530» д.н.з. « НОМЕР_3 » передав ОСОБА_8 , грошові кошти у розмірі п`яти тисяч доларів США, (що станом на 06.03.2023 згідно курсу НБУ становить 182 843 гривень) в якості погашення частини суми, яку вимагав від нього ОСОБА_8 .

06.03.2023 року ОСОБА_8 на місце вчинення злочину, працівниками правоохоронних органів викрито та затримано на підставі ст. 208 КПК України та того ж дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за кваліфікуючими ознаками: заволодіння чужим майном (шахрайство) шляхом зловживання довірою, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, вчинене у великих розмірах.

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 03.05.2023 року, із визначенням застави в розмірі 400 (чотириста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, у сумі 1073600 (один мільйон сімдесят три тисячі шістсот) гривень, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри висунутої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК, врахувавши вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним злочину, тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, який вчинив вищезазначений злочин під час воєнного стану, що викликає значний резонанс у суспільстві та породжує негативне ставлення українського народу до обставин, за яких вчинено підозрюваним злочин, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави підозрюваному ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та обрати підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання або домашнього арешту у нічний період часу. Захисник вказує, що ризики у кримінальному провадженні слідчим та прокурором не доведені, не враховано даних про особу підозрюваного, який має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики та сім`ю, він не має наміру переховуватись від слідства та суду, такий ризик також унеможливлюється воєнним станом в Україні та неможливість перетинати кордон. Крім того, захисник вказує на необґрунтованість альтернативного запобіжного заходу у виді застави та його непомірність як для підозрюваного так і для його родини. Також захисник зазначає, що з початку військової агресії РФ наступного дня ОСОБА_8 добровільно вступив до лав ЗСУ, має постійне місце реєстрації та проживання, офіційне місце працевлаштування.

До початку апеляційного розгляду захисником ОСОБА_6 подано доповнення до апеляційної скарги, в якій зазначає, що при затриманні ОСОБА_8 було порушено його право на захист, оскільки не було повідомлено захисника про фактичне затримання ОСОБА_8 , а саме о 15:25 годин, про що наявний запис самим підозрюваним у протоколі затриманні, який у свою чергу був складений лише після проведення слідчих дій без захисника - о 21 годині 40 хвилин.

У судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_8 відмовився від захисника ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення підозрюваного та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду; вчинити незаконний вплив на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Разом з цим, слідчий суддя визнав недоведеними органом досудового розслідування ризики, передбачені п.п.2, 4 ч.1 ст.177 КПК.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та долучені до клопотання слідчого вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_8 можливо вчинив інкримінований йому злочин: заволодіння чужим майном (шахрайство) шляхом зловживання довірою, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, вчинене у великих розмірах. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи захисника про відсутність ризику можливого переховування підозрюваного, з посиланням на те, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем, на якого покладено обов`язки відповідно до законодавства, які він повинен виконувати, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки останній підозрюється у вчиненні тяжкого злочину саме з використанням свого становища, тобто перебуваючи на військовій службі.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, - впливу на свідків, потерпілих в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_8 на свідків та потерпілих, оскільки покази свідків та потерпілих, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на них, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів визнає вірними висновки слідчого судді про доведеність ризику можливого вчинення аналогічного кримінального правопорушення, з урахування того, що на розгляді в іншому суді перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, що свідчить про відсутність будь-яких висновків морального характеру з боку підозрюваного як мінімум в даному конкретному випадку, оскільки в даному кримінальному провадженні підозрюваному інкримінується заволодіння чужим майном шляхом шахрайства у особи, яка втратила близького родича.

Апеляційний суд вважає, що застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя з достатньою повнотою мотивував своє рішення та на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину розмір застави у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Слідчий суддя правильно врахував обставини та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, особу підозрюваного, його сімейний та майновий стан, розмір грошових коштів, які ОСОБА_8 намагався отримати від потерпілого шахрайським шляхом, та відповідно до ст.182 КПК вірно визначив останньому як альтернативний запобіжний захід заставу в розмірі 400 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи підозрюваного, визначений судом розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Твердження захисника про непомірність для підозрюваного та його родини розміру застави, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки за повідомленням сторони захисту підозрюваний має міцні соціальні зв`язки та родину, які не позбавлені права внести заставу за нього.

Доводи захисника про можливість застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вказаний запобіжний захід з великою вірогідністю може виявитися недостатнім для запобігання встановленим ризикам.

При цьому, апеляційний суд критично ставиться до доводів захисника стосовно того, що підозрюваний протягом всього часу служби сумлінно виконував свої обов`язки, оскільки підозрюваний ОСОБА_8 , після взяття під варту, тобто на протязі більше одного місяця, навіть не скористався своїм правом на звернення до прокурора з клопотанням про скасування/зміну запобіжного заходу для безпосередньої участі в захисті країни.

Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника про те, що підозрюваний має місце проживання, одружений, має двох неповнолітніх дітей, має позитивні характеристики за місцем несення військової служби, раніше не судимий, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вказані обставини не були тими стримуючими факторами для не вчинення кримінально-протиправних дій.

Апеляційний суд відхиляє доводи захисника щодо порушення права на захист при затриманні ОСОБА_8 , оскільки при проведенні освідування особи підозрюваний не наполягав на участі захисника та не зазначав у протоколі про порушення його прав, а при оформленні протоколу затримання особи, останній був забезпечений захисником.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 08.03.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000081 від 22.02.2023 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4