УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 278/1453/18

провадження № 51-2106ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 21 липня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 січня 2023 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за тією ж адресою, раніше не судимого,

виправданого за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 21 липня 2022 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат, речових доказів і заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі сформульованого органом досудового розслідування обвинувачення, 07 березня 2017 року близько 09:30 ОСОБА_5 , керуючи технічно-справним автомобілем «Таврія Нова» державний номерний знак НОМЕР_1 та, рухаючись у напрямку м. Житомира на 129 км + 900 м автодороги «Житомир-Чоп» у с. Глибочиця, Житомирського району, внаслідок недотримання пунктів 12.3, 12.6 б) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), а саме бувши водієм, який мав водійський стаж менше ніж 2 роки, рухаючись зі швидкістю, яка перевищувала максимально дозволену для даного транспортного засобу, при виникненні небезпеки для його руху не вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, зіткнувся у лівій смузі руху з автомобілем «Volkswagen Crafter», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який здійснював маневр повороту вліво із середньої смуги руху.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «Таврія Нова» ОСОБА_7 , отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 10 січня 2023 року залишив без змін виправдувальний вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального кодексу закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого і ухвалу апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На переконання касатора, висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судовий розгляд у цьому суді було проведено не повно.

Проте апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги прокурора не дотримався приписів ст. 419 КПК, оскільки у достатній мірі не здійснив належної перевірки викладених у ній доводів.

Зокрема, прокурор уважає, що суд апеляційної інстанції не усунув протиріччя між висновками автотехнічних експертиз.

Вказує, що клопотання прокурора направлені на повне з`ясування всіх обставин, однак місцевий суд їх залишив без задоволення ( про допит експерта та призначення додаткової комплексної комісійної транспортно-трасологічної експертизи).

У свою чергу суд апеляційної інстанції не перевірив допущеної місцевим судом неповноти судового розгляду і безпідставно відмовив прокурору у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Також прокурор звертає увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, адже саме порушення ОСОБА_5 ПДР призвело до наслідків ДТП, а тому підстави для виправдання останнього відсутні.

Узагальнюючи доводи, прокурор указує, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 370 КПК і підлягають скасуванню.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, дослідивши оскаржувані рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Зі змісту ст. 370 КПК, де визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як регламентовано ч. 2 ст. 17 КПК, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Статтею 62 Основного Закону передбачено, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено такого: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння або пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Так, розглянувши це кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Мотивуючи цей висновок місцевий суд врахував показання виправданого, свідків та експертів, а також надані сторонами письмові докази.

Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

У касаційний скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зазначає, що судовий розгляд проведено неповно і упереджено, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. На обґрунтування своїх доводів вказує на порушення судом кримінального процесуального закону, що за своїм змістом зводиться до незгодою з оцінкою судом доказів, зокрема висновків експертів.

При цьому оцінка достовірності даних висновків експертів є завданням перш за все судів попередніх інстанцій та знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За обставин цієї справи підстави ставити під сумнів оцінку висновків автотехнічних експертиз, надану судом першої інстанції з якою погодився і апеляційний суд, відсутні, адже у вироку викладені докладні мотиви з яких суд дійшов переконання про те, що вказані висновки не підтверджують наявність складу кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_5 .

Між тим доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та неповноту судового розгляду, зокрема, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, були предметом ретельної оцінки суду апеляційної інстанції.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині суперечності висновків автотехнічних експертиз, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дав їм належну правову оцінку (висновки автотехнічних експертиз від 17 вересня 2019 року № 3/682, від 19 березня 2020 року №138, від 09 грудня 2020 року № СЕ-19/102-20/17062-ІТ) з урахуванням висновку транспортно-трасологічної експертизи від 24 квітня 2018 року №361/594/18- 25 та показань експертів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Беручи до уваги згадані докази, апеляційний суд погодився з міркуваннями місцевого суду про те, що при технічних параметрах та проведених розрахунках небезпеку для руху водія «ЗАЗ-1102» ОСОБА_5 , створював водій автомобіля «Volkswagen Crafter» ОСОБА_6 , тобто останній змушував інших учасників дорожнього руху застосовувати термінове гальмування, а ОСОБА_5 мав право розраховувати, що водій ОСОБА_6 дасть йому дорогу.

У разі якби водій автомобіля «Volkswagen Crafter» не виконував маневр повороту, то водій «Таврії» безперешкодно продовжив би рух у напрямку м. Житомира, бо він рухався у паралельній з автомобілем «Volkswagen Crafter» смузі, а при виконанні вказаним автомобілем руху заднім ходом для ОСОБА_5 небезпеки для руху не виникає взагалі.

Здійснюючи поворот ліворуч, ОСОБА_6 повинен був переконатись у безпечності свого маневру, а водій «Таврії» повинен був застосувати дії для уникнення зіткнення, тобто у такому випадку загальмувати.

Апеляційний суд зважив на те, що ОСОБА_5 їхав зі швидкістю 100-110 км/год і при заданих технічних даних він не мав можливості уникнути зіткнення із «Volkswagen Crafter». При цьому, водій автомобіля ОСОБА_6 не знав та не міг знати, що за кермом автомобіля «Таврія» перебуває ОСОБА_5 , який згідно з п. 12,6 б) ПДР не мав права їхати зі швидкістю більше ніж 70 км/год, а тому під час виконання повороту ОСОБА_6 повинен був виконати вимоги п. 10.1 ПДР та переконатись у безпечності свого маневру.

На переконання суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують вказаних висновків, а під час апеляційного розгляду колегія суддів апеляційного суду не встановила обставин, які б свідчили про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі та які повинні бути підставою для скасування виправдувального вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Крім цього, наявність у ОСОБА_5 водійського стажу менш ніж два роки, що обмежувало його швидкість не більше 70 км/год, а також технічні величини та момент виникнення небезпеки, останній мав технічну можливість попередити зіткнення шляхом виконання вимог п. 12.6 б) ПДР, а тому його дії знаходиться у причинному зв`язку із ДТП.

Водночас суди попередніх інстанцій зважили на те, що вимога п. 12.6 б) зменшує швидкісний режим особам, які мають водійський стаж менше як два роки. Разом з тим у такому випадку швидкісний режим для інших водіїв обмежений до 110 км/год.

У свою чергу водій автомобіля «Volkswagen Crafter» ОСОБА_6 , чи будь-який інший водій, не може знати про наявність швидкісних обмежень у водія транспортного засобу, який має перевагу у русі, а тому ОСОБА_6 повинен був враховувати, що автомобіль «Таврія» рухався зі швидкістю 110 км/год та виконуючи маневр повороту повинен був упевнитись, що своїми діями не створить перешкоду іншим транспортним засобам та, недотримавшись п. 10.1 ПДР, створив небезпеку для руху автомобіля «Таврія», змушуючи ОСОБА_5 застосовувати термінове гальмування, а отже ці дії ОСОБА_10 знаходиться у причинному зв`язку із ДТП.

Таким чином, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно встановив, що керування ОСОБА_5 із перевищенням встановленої для нього як для водія-початківця швидкості, але з дозволеною на цій ділянці дороги швидкістю, не є підставою для визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки цими діями він не створював ні для кого перешкод (небезпек) та аварійних ситуацій, тому його дії не перебувають у причинному зв`язку із злочинними наслідками вказаної в обвинувальному акті ДТП. Рух водія ОСОБА_5 зі швидкістю 100-110 км/год взагалі ніяк не впливав на дії водія ОСОБА_6 та не змушував останнього виконувати той чи інший маневр на дорозі.

Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність також були предметом перевірки апеляційного суду який, на думку колегії суддів касаційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про їх безпідставність, зважаючи на таке.

Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину.

У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу злочину потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

У цьому кримінальному провадженні місцевий суд чітко зазначив у вироку, які саме порушення ПДР стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними.

Так постановляючи виправдувальний вирок місцевий з`ясував, що порушення п. 12.3 ПДР, яке інкримінується обвинуваченому, має місце лише тоді, коли водій мав об`єктивну спроможність виявити небезпеку для руху, яка згідно з пунктом 1.10 цих Правил полягає у зміні дорожньої обстановки, у тому числі й у появі рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху. Водночас саме по собі не уникнення зіткнення не може бути поставлено особі у провину, якщо її дії були вимушеними та не перебували у прямому причинному зв`язку із суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Проаналізувавши показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , місцевий суд вказав, що водій автомобіля «Volkswagen Crafter» ОСОБА_6 стояв попереду з увімкненим сигналом аварійної зупинки та для виконання маневру повороту ліворуч останній здійснював рух заднім ходом, проте сама по собі наявність попереду іншого автомобіля та рух заднім ходом цього автомобіля, який перебував на прилеглій смузі руху обвинуваченого ОСОБА_5 , згідно з ПДР України, не є небезпекою для руху останньому.

Наведене на думку районного суду, узгоджується із висновком експерта від 19 березня 2020 №138 за яким для водія «ЗАЗ-1102» ОСОБА_5 , з технічної точки зору, не виникала небезпека для руху, якщо автомобіль «Volkswagen Crafter» рухався заднім ходом, перебуваючи на смузі руху, прилеглій зі смугою на якій знаходився автомобіль «ЗАЗ-1102».

Отже суд першої інстанції дійшов висновку про те, що якщо в обвинуваченого ОСОБА_5 не виникала небезпека для його руху, під час здійснення водієм автомобіля «Volkswagen Crafter» руху заднім ходом, то він і не був зобов`язаний реагувати на це шляхом зменшення швидкості руху чи зупинки свого автомобіля «ЗАЗ-1102».

Водночас стрімке виконання водієм автомобіля «Volkswagen Crafter» маневру повороту ліворуч та занадто мала відстань між цим автомобілем та автомобілем «ЗАЗ-1102» позбавило ОСОБА_5 можливості уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування, а тому в останнього не було об`єктивної можливості запобігти ДТП, яка, на думку суду, виникла внаслідок недотримання водієм ОСОБА_6 ПДР, зокрема п. 10.1.

Таким чином місцевий суд установив, що причиною ДТП та її наслідків є порушення саме водієм ОСОБА_6 ПДР.

Доводи прокурора про безпідставну відмову у призначенні додаткової комплексної комісійної експертизи, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки він просив провести цю експертизу на основі тих самих вихідних даних і фактично з тими самими питаннями, по яких вже призначались судом експертні дослідження і суду були надані відповідні висновки. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Крім цього, апеляційний суд зважив на нижченаведене.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №8 від 30.05.1997 р., додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер.

Всі експерти, які проводили вказані прокурором дослідження, допитувались в суді і роз`яснювали свої висновки. Однак в клопотанні прокурора не зазначено про те, що допити експертів не дали можливості усунути якусь неповноту або неясність їх висновків. Також, для проведення кожної з експертиз в розпорядженні експертів були всі матеріали розслідування, в тому числі і протокол огляду місця події та протоколи слідчих експериментів, які повинні були враховуватися експертами

Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли свого підтвердження.

Як вказав Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Буткевич проти Росії» принцип, що перед тим, як обвинувачений буде визнаний винним, всі докази проти нього мають зазвичай бути представлені в його присутності на публічному слуханні для надання можливості їх спростувати однак він не вимагає повторного дослідження доказів і фактичних обставин, що були досліджені в змагальному процесі в суді першої інстанції.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.

Прокурор у касаційній скарзі не посилається на безумовні підстави, передбачені ч. 3 ст. 404 КПК, які би вказували на необхідність повторного дослідження доказів апеляційним судом.

Крім зазначеного, прокурор наводить аргументи невмотивованості судових рішень, зокрема, на його переконання, апеляційний суд провів судовий розгляд формально без дослідження усіх обставин.

На думку колегії суддів ці аргументи зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданні власної оцінки доказам та обставинам справи.

Вмотивованим є судове рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під вмотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні докази були взяті до уваги або відхилені, й віддзеркалення мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Посилання прокурора на те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в його апеляційній скарзі є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), Суд робить висновок, що в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 за скаргою прокурора, надав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в ній доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію.

При цьому твердження наведені прокурором у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що їх було постановлено з істотними порушеннями вимог КПК та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що можуть поставити під сумнів їх законність.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії оскаржуваних судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 21 липня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 січня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3