УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000393 за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2022 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, офіційно не працюючої, не одруженої, маючої на утриманні 2 малолітніх дітей, зареєстрована та фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої

- обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачена ОСОБА_6

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, просить вирок суду в частині призначення покарання, змінити з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Пом`якшити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.309 КК України з одного року обмеження волі із застосуванням статей 75,76 КК України до штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000грн. В іншій частині вирок залишити без змін. У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2022р. ОСОБА_6 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.309 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо вона протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки. На підставі ч.1 ст.76 КК України покладено на засуджену ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченої, вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає зміні в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість.

Вказує, що обвинувачена має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому покарання у виді обмеження волі, відповідно до приписів ч.3 ст.61 КК України, до обвинуваченої ОСОБА_6 не може бути застосовано.

Зауважує, що ОСОБА_6 у вчиненому щиро розкаялась, раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, а тому покарання у виді штрафу буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень.

Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021р. у справі №617/775/20, звертає увагу, що зміна за результатами розгляду апеляційної, касаційної скарги покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України на штраф, не є погіршенням правового становища обвинуваченого.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_6 у не встановлені в ході досудового розслідування дату та час, знаходячись в не встановленому місці, у не встановленої в ході досудового розслідування особи отримала, тобто незаконно придбала, наркотичний засіб та порушуючи Закон України №60/95 - ВР від 15.02.1995 «Про незаконний обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» і незаконно зберігала наркотичний засіб- канабіс, загальною масою 36,061г. за місцем свого мешкання, а саме в квартирі АДРЕСА_2 , до моменту вилучення співробітниками правоохоронного органу. Так, 19.11.2022 в період часу з 12 29 год. по 15 13 год. на підставі ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва за місцем мешкання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 було проведено санкціонований обшук, під час якого виявлено та вилучено речовину рослинного походження, яка відповідно до висновку експерта є канабісом, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Маса канабісу у перерахунку на висушену речовину становить 36,061 г, який ОСОБА_6 незаконно зберігала за місцем свого мешкання без мети збуту.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 , судом кваліфіковані за ч.1 ст.309 КК України, як незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, думку обвинуваченої, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, відповідно до загальних засад призначення покарання.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України суд першої інстанції, як видно з вироку, не дотримався вимог закону щодо загальних засад призначення покарання.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального проступку та фактичні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, її поведінку під час та після вчинення проступку; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Пославшись на такі обставини, суд обрав для ОСОБА_6 найбільш суворий вид покарання серед тих, що передбачені санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, а саме обмеження волі на строк 1 рік, разом з тим звільнив обвинувачену від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до того ж відсутні відомості того, що вона позбавлена батьківських прав щодо своїх малолітніх дітей.

Отже, відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, обвинувачена підпадає під категорію суб`єктів, до яких обмеження волі не застосовується, оскільки має малолітніх синів віком до 14 років.

Тобто, призначивши ОСОБА_6 , яка має на утриманні двох малолітніх дітей, покарання у виді обмеження волі, суд допустив порушення вимог ч. 3 ст. 61, п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України, та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою необхідність зміни застосованого до обвинуваченої заходу примусу, як на це вірно звертає увагу апелянт.

Враховуючи відповідно до ст. 65 КК України: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до кримінального проступку, характер та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима і до кримінальної відповідальності притягується вперше (а.с. 19), на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітніх двох дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; повне визнання винуватості у вчиненому та щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б його обтяжували, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_6 в межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України найменш суворий вид показання у виді штрафу в мінімальному розмірі.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання є законним, справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального проступку і даним про її особу, є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20), зміна за результатами розгляду апеляційної скарги покарання у виді обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на штраф не є погіршенням становища обвинуваченого, не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку.

Приймаючи до уваги викладене, оскільки в даному випадку зміна призначеного обвинуваченій покарання є підставою для зміни вироку суду першої інстанції в цій частині і не тягне за собою його скасування з ухваленням апеляційним судом нового вироку, то апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419, 424, 532 КПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2022 року, відносно ОСОБА_6 в частині призначення покарання змінити.

Пом`якшити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 309 КК України з 1 (одного) року обмеження волі до штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскарженим в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді