Дата документу 30.11.2022 Справа № 336/1987/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 336/1987/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/780/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула 30 листопада 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

7 березня 2020 року приблизно о 19.15 годині водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем Рута 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. 8 Березня в напрямку від вул. Героїв 55 бригади до вул. Чарівної на території м. Запоріжжя, виконуючи маневр повороту праворуч на вул. Чарівну, після чого продовжив рух по вул. Чарівній у м. Запоріжжя.

В цей же час пішохід ОСОБА_9 в районі будинку № 25 по вул. Чарівній у м. Запоріжжя, перетинала проїзну частину вул. Чарівної, рухаючись справа-наліво по ходу руху водія ОСОБА_7 .

Водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_9 , яка вже перебувала на проїзній частині вул. Чарівної, на яку він повертав, діючи в порушення вимог пунктів 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, не переконався в безпеці маневру, не дав дорогу пішоходу, не застосував вчасно гальмування, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 передньою частиною кузову керованого ним автобусу та подальший її переїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок з переломами кісток скелету та пошкодженням внутрішніх органів, що ускладнилось розвитком шоку, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та знаходяться в прямому причинному зв?язку з настанням смерті ОСОБА_9 , яка сталась 07.03.2020 року на місці ДТП.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 3845,52 грн.

Скасовано арешт автомобілю Рута 20, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року.

Вирішена доля речових доказів.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його занадто суворим та таким, що прийнято без належної оцінки усіх доказів по справі. Просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що фактично обвинувачений як на місці скоєння ДТП, так і під час досудового розслідування, сприяв розкриттю злочину та з`являвся для проведення усіх слідчих дій. Кожне судове засідання обвинувачений був присутній у залі суду без посилань на карантинні обмеження, погодні умови та інші чинники. Під час надання пояснень суду щиро розкаявся та повідомив про визнання вини у повному обсязі. З поведінки обвинуваченого, чітко можна було зрозуміти, що він перебуває у пригніченому стані та глибоко переживає наслідки вчиненого правопорушення. Він усвідомлює свою вину та відчуває почуття сорому.

Вважає висновки суду щодо неврахування щирого каяття через відсутність відшкодування обвинуваченим матеріальних збитків необґрунтованими. Вказує, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченого належним чином застрахована, отже потерпілий має всі підстави для звернення до страхової компанії та отримання відшкодування спричиненої моральної та матеріальної шкоди. Крім того, жодного цивільного позову потерпілим не заявлено. Також суд не врахував пояснення обвинуваченого, що наразі він не має можливості працевлаштуватись, оскільки через триваюче кримінальне провадження та можливий вирок з позбавленням волі, його відмовляються брати на роботу. Відтак засобів на існування ледь вистачає, не кажучи вже про надання компенсації потерпілому. Отже, висновок суду про неврахування щирого каяття як пом`якшуючої обставини є передчасним. Вважає, що обставинами, які пом`якшують покарання, слід вважати щире каяття обвинуваченого, активну участь у розкритті злочину, визнання вини та сумлінне виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Також слід врахувати позитивну характеристику обвинуваченого за місцем роботи, у якій його відзначили як сумлінного та відповідального працівника.

Крім того, звертає увагу суду на поведінку потерпілого, який взагалі ігнорував судові засідання та виклики суду. Представник потерпілого рекомендував своєму клієнту утримуватись від явки в суд, а на судових засіданнях вказував, що потерпілий знаходиться за кордоном. На телефонний дзвінок прокурора потерпілий повідомив, що перебуває в Запоріжжі, а суд ігнорує за погодженням з адвокатом. Таким чином, більше десяти судових засідань було відкладено через неявку потерпілого.

Вказує, що обвинувачений дійсно вчинив злочин, який має страшні наслідки, але це необережний злочин, який вчинено через необачність.

Також зазначає, що прокурор просив суд застосувати до обвинуваченого покарання у вигляді 5 років позбавлення волі із звільненням від його відбуття та застосуванням випробування строком на 3 роки.

Крім того, судом першої інстанції допущено порушення прав сторони потерпілого. Так, під час проведення судового засідання, у якому суд запропонував перейти до судових дебатів, представник потерпілого заявив клопотання про відкладення засідання та надання йому часу для підготовки до судових дебатів. Суд відмовив у задоволенні такого клопотання. Вважає, що таке рішення порушує право потерпілою на захист його прав, оскільки судом не було надано достатньо часу для підготовки до судових дебатів.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу. Зазначив, що обвинувачений не спроможний відшкодувати кошти потерпілому, вказавши, що відповідальність обвинуваченого застрахована. Просив змінити вирок суду та застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав свого захисника. Просив пом`якшити вирок та застосувати до нього ст. 75 КК України.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вказавши, що суд першої інстанції врахував всі обставини.
Потерпілий ОСОБА_10 та його представник адвокат ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилися у судове засідання апеляційної інстанції, про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи дані обставини, з урахуванням відсутності заперечень з боку інших учасників процесу, апеляційний суд відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України проводить апеляційний розгляд без участі потерпілої сторони.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні вироку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні та кваліфікація дій останнього не оспорюються, отже, з урахуванням ч. 1 ст. 404 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції відповідають кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Стосовно вимог апеляційної скарги захисника щодо пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання та застосування положень ст. 75 КК України, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Визначений судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 вид та розмір покарання в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

При обранні розміру покарання суд першої інстанції, згідно вироку та матеріалів кримінального провадження, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, об`єм обвинувачення, необережну форму вини, позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні з його реальним відбуттям.

Суд першої інстанції також взяв до уваги відомості стосовно особистості обвинуваченого, який не судимий, має постійне місце проживання, за останнім місцем роботи характеризується позитивно.

Згідно зі ст. 66 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції відніс визнання вини обвинуваченим у скоєнні злочину. Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд не встановив.

Судом першої інстанції в повній мірі досліджені усі докази, які характеризують обвинуваченого в достатньому об`ємі, його ставлення до скоєного та надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка вказаному.

Доводи захисника щодо необґрунтованого неврахування судом щирого каяття колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах справи стосовно ОСОБА_7 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від втрати матері, компенсував йому перенесені страждання чи полегшив душевний біль.

При цьому, звертає на себе увагу той факт, що не дивлячись на те, що ОСОБА_7 жалкує про смерть ОСОБА_9 , проте апеляційна інстанція погоджується, що обвинувачений не продемонстрував жодних дій, які б вказували на його щире каяття, зокрема не вибачився перед потерпілим, будь-якої допомоги йому не пропонував та не надавав.

Вказані обставини переконують колегію суддів про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого. Такі висновки апеляційного суду, з огляду на встановлені обставини з цього приводу, кореспондуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові № 166/1065/18 (провадження № 51-3392 км19) від 18 вересня 2019 року.

Посилання захисника на те, що обвинувачений на місці скоєння ДТП та під час досудового розслідування сприяв розкриттю злочину та з`являвся для проведення усіх слідчих дій, був присутній у залі суду кожне судове засідання, не можна визнати достатньо вагомими для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України щодо звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Твердження апелянта про необхідність врахування позитивної характеристики обвинуваченого за місцем роботи, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказана обставина була врахована місцевим судом при визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_7 , про що свідчить зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку.

З урахуванням сукупності всіх наведених вище обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Щодо доводів захисника про поведінку потерпілого з приводу неодноразової неявки в судові засідання та відкладення розгляду справи з цих підстав, колегія суддів зазначає, що ця обставина не впливає на висновок суду з приводу призначеного обвинуваченому покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Керуючись цією нормою закону про кримінальну відповідальність місцевий суд дійшов правильного висновку, що наведені вище дані про особу винного, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин скоєння злочину, непоправних наслідків вчиненого, не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України відсутні.

З приводу доводу захисника про те, що прокурор прохав в суді першої інстанції призначити обвинуваченому покарання з іспитовим строком, колегія суддів зазначає, що позиція прокурора щодо визначення ОСОБА_7 виду та розміру покарання не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

При цьому, слід зазначити, що суд першої інстанції, призначив обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією інкримінованого злочину з урахуванням наявності пом`якшуючої покарання обставини, що спростовує доводи сторони захисту про неврахування обставини, передбаченої ст. 66 КК України.

З огляду на зміст оскаржуваного вироку, слід констатувати, що всі обставини, вказані в апеляційній скарзі захисника, були в достатньому об`ємі вивчені судом та піддані аналізу при вирішенні питання про вид та розмір покарання, який слід призначити обвинуваченому ОСОБА_7 .

Саме лише визнання вини обвинуваченим, не є достатньо вагомою підставою, поряд з встановленими іншими обставинами справи, для застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Інших обставин, які б можна було віднести на користь пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання апеляційною інстанцією не встановлено, що обумовлює відхилення доводів захисника як неспроможних.

Доводи захисника про порушення судом прав потерпілої сторони через ненадання представнику потерпілого часу для підготовки до судових дебатів є неспроможними, оскільки з огляду на звукозапис судових засідань від 02.09.2021 року та від 14.09.2021 року учасники судового провадження були попереджені про те, що в наступному судовому засіданні, яке відбудеться 14.09.2021 року, будуть проведені судові дебати. Таким чином, представник потерпілого мав достатньо часу, щоб підготуватися до судових дебатів.
Більш того, потерпілою стороною вирок місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржується, а отже потерпілий не вважає вище наведене порушенням його прав.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Колегія суддів не знаходить порушення місцевим судом вимог ст. 65 КК України, вважає вирок законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Таким чином, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке б тягло за собою зміну судового рішення, колегія суддів не вбачає, що обумовлює відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4