Справа № 159/6508/21 Провадження №11-кп/802/717/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представників потерпілих ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
захисника - ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000497, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2022 року щодо ОСОБА_11 ,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком суду ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`януха Камінь-Каширського (Маневицького) району Волинської області, громадянина України, одруженого, не працевлаштованого, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він, протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов задоволено частково та визначено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_13 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень компенсації моральної шкоди.
Цим же вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду 19 червня 2019 року, приблизно о 7 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Fiat Ducato», реєстраційний номер НОМЕР_1 , автодорогою М-07 сполученням «Київ-Ковель-Ягодин» на 410 км + 400 м в напрямку з смт. Маневичі Волинської області до м. Ковель Волинської області неподалік села Уховецьк Ковельського району Волинської області, порушуючи п.п.2.3 (б), 10.1, 11.3, 14.2 (в) Правил дорожнього руху, затв. Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не переконався, що рух керованого ним автомобіля та здійснення маневру буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не оцінив дорожню ситуацію та не переконався в тому, що зустрічна смуга вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, хоча мав об`єктивну можливість виявити зустрічний транспортний засіб, і розпочав здійснення маневру обгону автомобіля марки «Volvo PH 13.500», реєстраційний номер НОМЕР_2 , із спеціалізованим напівпричепом «Schwarzmuller SPA-3E», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався у попутному напрямку, виїхав на зустрічну смугу руху, по якій рухався водій ОСОБА_15 на автомобілі «Citroen C4 Grand Picasso», реєстраційний номер НОМЕР_4 , та допустив з ним зіткнення.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди водiй автомобіля «Citroen C4 Grand Picasso», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла: гематоми тім`яної ділянки голови, закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер справа та зліва - 7-10 по середньоключичних лiнiях з двобічним гематораксом, закритої тупої травми живота з множинними розривами печінки з гемоперитонеумом та з розвитком масивної крововтрати, саден підборіддя, шиї та обох колінних суглобів, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, та які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням смертi потерпілого на місці події. Смерть потерпілого настала від масивної крововтрати внаслідок закритої тупоi травми тулуба - множинних переломів ребер справа та зліва з двобічним гемотораксом, множинних розривів печінки з гемоперитонеумом.
Крiм того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Citroen C4 Grand Picasso», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів основ 3-го пальця правої кисті з незначним зміщенням та проксимальної фаланги 5-го пальця без зміщення, якi за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Також, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були травмовані пасажири автомобіля «Fiat Ducato», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_11 :
- ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження у вигляді вивиху лівої стегнової кістки, закритого перелому голівки лівої стегнової кістки зi зміщенням, підшкірних гематом лівої гомілки, забійної рани по передній поверхні правої гомілки, післятравматичної невропатії лівого малогомілкового нерва, якi відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкостi за ознакою тривалого розладу здоров`я;
- ОСОБА_17 отримав тілесне ушкодження у вигляді перелому лівоi променевої кістки, яке за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я,
- ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому основи першої плюснової кістки правої стопи із незначним зміщенням уламків та рiзано-рваних ран обох стоп, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я,
- ОСОБА_9 отримав тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому лівої плечової кістки у верхній третині без зміщення, яке за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Дорожньо-транспортна пригода та її наслідки перебувають в прямому причинному зв`язку з порушенням водієм ОСОБА_11 вимог п.2.3 (б), 10.1, 11.3, 14.2(в) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України вiд 10.10.2001 року № 1306.
Так, відповідно до вимог п. 2.3 (б) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її змiну; п. 10.1 - перед будь-якою зміною напрямку руху водiй повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 11.3 - на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмiтки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу; п. 14.2 (в) - перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.
Таким чином, ОСОБА_11 своїми необережними діями, які полягали у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
В поданих на вирок апеляційних скаргах:
-прокурор не погоджуючись з вироком суду, оскаржив його з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Висновок суду в частині призначення покарання та можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням прокурор вважає невірним, оскільки обставини, якими він обґрунтовує можливість застосування ст.75 КК України, є лише характеризуючими даними в загально-соціальному плані та не зменшують суспільної небезпеки, а також його вини у вчиненому злочині. Вважає наведені судом пом`якшуючі обставини не є такими, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Досягнення мети покарання, яка передбачена у ст.50 КК України, можливе в разі призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Просить скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
-представник потерпілої ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Окрім того вказує про безпідставність та незаконність часткового задоволення цивільного позову потерпілої безпосередньо до обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог та постановити новий, яким повністю задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 у розмірі 3 500 000 гривень.

В поданому до суду запереченні захисник обвинуваченого вважає наведені в апеляційні скарзі прокурора посилання про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню вчиненого ним злочину не заслуговують на увагу. Так, як судом вірно враховано особу винного, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, дані про особу, що ОСОБА_11 жодного разу не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Вважає справедливість покарання повинна визначатись з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі і потерпілих, а тому судом обґрунтовано взято до уваги думку потерпілих. Сторона захисту зауважує, що обвинувачений визнав цивільний позов ОСОБА_13 покладаючись на розумність та справедливість призначеної суми моральної шкоди, на даний час надсилає кошти на рахунок потерпілої ОСОБА_13 . Враховуючи усі аргументи в сукупності, пом`якшуючі обставини та індивідуальний підхід до конкретних обставин конкретного кримінального провадження, вважає наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи не є підставою для застосування до ОСОБА_11 покарання у виді реального позбавлення волі, просить залиши без змін оскаржений вирок.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, думку прокурора, який подану ним апеляційну скаргу підтримує, думку представника потерпілої ОСОБА_13 , яка підтримала подану нею апеляцію, міркування обвинуваченого та захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої.
Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального закону.

За змістом положень ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та призвело до завдання чотирьом особам середньої тяжкості тілесних ушкоджень, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на думку апеляційного суду, є безпідставними.
Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_11 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_11 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином з необережною формою вини, за наслідками - спричинило смерть потерпілого та призвело до завдання чотирьом особам середньої тяжкості тілесних ушкоджень, дані про особу винуватого, є особою з інвалідністю ІІІ групи, який за місцем проживання характеризується виключно позитивно, приймає активну участь у житті села під час військової агресії, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, здійснював догляд і проживає із сином, який є особою з інвалідністю з дитинства, вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався, в якості обставин, що пом`якшують покарання визнання вини і щире каяття, яке проявилось у критичному ставленні до вчиненого, висловленні глибокого жалю з приводу смерті ОСОБА_18 , вибаченні перед потерпілою ОСОБА_13 , відшкодуванні шкоди потерпілим ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , відшкодуванні витрат лікувального закладу на лікування потерпілих, позицію потерпілих про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, при відсутності обставин, що його обтяжує.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_11 покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з додатковим покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, а також вказав обставини, що пом`якшують його покарання, дані про обвинуваченого, які в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Щодо доводів прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 та приходить до наступного.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Довженко проти України», який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, в тому числі, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані на обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який, як наведено вище, вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро покаявся, висловив глибокий жаль з приводу смерті ОСОБА_18 , вибачився перед потерпілою ОСОБА_13 , відшкодував заподіяну потерпілим шкоду, відшкодував витрати лікувального закладу на лікування потерпілих.

Суд першої інстанції також взяв до уваги перебування потерпілого ОСОБА_18 в стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд приймає до уваги позицію усіх потерпілих, у тому числі і доньки померлого, які просять не призначати покарання пов`язане з реальним позбавленням волі, стан здоров`я обвинуваченого, який потребує оперативного втручання, його незадовільний майновий стан, оскільки після ДТП втратив можливість господарювати, що раніше було основним джерелом прибутку, поведінку обвинуваченого під час апеляційного перегляду, яка свідчила про душевний біль з приводу смерті іншої особи, врахувавши реалії сьогодення, коли в умовах воєнного стану сім`ї із неповнолітніми дітьми і особою з інвалідністю буде вкрай важко без підтримки батька та чоловіка, як годувальника сім`ї.

Важливо зауважити, що під час повномасштабної агресії РФ проти України обвинувачений позбавлений можливості служити в ЗСУ за станом здоров`я, проте здійснював і досі здійснює волонтерську допомогу українським військовим, як добросовісний, свідомий громадянин держави.

Перевіривши апеляційні доводи прокурора суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що призначене ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки та із подальшим застосуванням положень ст. 75 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, тому не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Переконливих доводів, які б не були враховані судом першої інстанції та спростовували його висновки у частині достатності призначеного ОСОБА_11 покарання, прокурором в апеляційній скарзі не наведено, а судом першої інстанції вірно зазначено, що кара, як мета покарання, досягнута шляхом ухвалення обвинувального вироку, визначенням максимального іспитового строку і застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк.

Згідно із ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_13 у сумі 250 000 гривень, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь моральних та фізичних страждань потерпілої від вчиненого ОСОБА_11 злочину і вирішив цивільний позов у повній відповідності з вимогами законодавства, а також принципами розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, цивільний позов судом першої інстанції був розглянутий з дотриманням вимог ст.ст. 128, 129 КПК України, ст.1167 ЦК України, а тому підстав для зміни судового рішення в цій частині, як просить у апеляційній скарзі представник потерпілого, апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційні скарги представника потерпілої та прокурора належить залишити без задоволення, а вирок без зміни.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2022 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом

Головуючий
Судді