У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарі судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року у кримінальному провадженні № 120 141 000 000 010 80 від 05 серпня 2014 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілих ОСОБА_10 ,

ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 , - ОСОБА_14

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 15.07.2020 ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 10.480 грн. та моральну шкоду в розмірі 50.000 грн., кожному.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні № 17 задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_8 на користь Київської міської клінічної лікарні № 17 витрати на лікування потерпілого ОСОБА_15 в розмірі - 5.241 грн. 06 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 1.967 грн. 68 коп.

У проваджені вирішена доля речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 04.08.2014, приблизно о 22.20 год., керуючи технічно-справним автомобілем "Miтцубіші Ланцер", д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Героїв Севастополя зі сторони вул. Білецького у напрямку АДРЕСА_3 в м. Києві зі швидкістю не менше 80 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці 60 км/год., та наближався до нерегульованого пішохідного переходу навпроти будинку № 44/10 по вул. Героїв Севастополя в м. Києві.

У цей час по зазначеному пішохідному переході, справа наліво відносно руху вищевказаного автомобіля, рухався пішохід ОСОБА_15 , який в подальшому змінив напрямок свого руху праворуч за межі пішохідного переходу.

Під час руху обвинувачений ОСОБА_8 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 "б", 10.1, 11.4, 12.4 та 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України, а саме:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3 "б": для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;

- п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 11.4: на дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги;

- п. 12.4: у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.;

- п. 1.3 додатку № 2: лінію, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху, перетинати забороняється.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_8 виявились в тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем та рухаючись по проїзній частині вул. Героїв Севастополя зі сторони вул. Білецького у напрямку АДРЕСА_3 в м. Києві зі швидкістю, яка перевищувала максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, на дорозі з двостороннім рухом, яка має по дві смуги для руху в одному напрямку, при появі пішохода ОСОБА_15 змінив напрямок руху керованого ним автомобіля ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечним, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу, перетнувши осьову лінію 1.3, перетинати яку забороняється, де навпроти будинку № 44/10 по вул. Героїв Севастополя в м. Києві скоїв наїзд на нього за пішохідним переходом.

Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 від сукупності спричинених тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 08.30 год., у КМКЛ № 17 під час стаціонарного лікування.

В діях водія ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1, 11.4 та 12.4 Правил дорожнього руху України.

Крім того, в діях водія ОСОБА_8 встановлено порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 "б" та 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України.

Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 "б", 10.1, 11.4, 12.4 та 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням потерпіла і цивільний позивач ОСОБА_9 в апеляційній скарзі від 28.07.2020 просить вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 15.07.2020 змінити в частині призначеного судом покарання та стягнутого судом з обвинуваченого на користь потерпілих розміру відшкодування завданої їм моральної шкоди та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами та стягнути з ОСОБА_8 на її-потерпілої ОСОБА_9 користь матеріальну шкоду в розмірі 10.480 грн. та моральну шкоду в розмірі 200.000 грн., а в іншій частині вирок залишити без змін.

На обґрунтування апеляційних вимог потерпіла і цивільний позивач ОСОБА_9 вказує, що згідно з судовим рішенням, суд побачив обставини, що пом`якшують покарання, але не побачив обставин, що обтяжують даний злочин.

Так, потерпіла і цивільний позивач ОСОБА_9 звертає увагу, що в матеріалах справи не має довідки про те, що водій ОСОБА_8 не перебував в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася о 22 год. 20 хв. 04.08.2014, а також відсутні дані, що ДТП сталася під час сварки обвинуваченого зі своєю цивільною дружиною, що створила передумови самої ДТП за твердженнями обвинуваченого.

Окрім того, залишився непоміченим той факт, що водій ОСОБА_8 відразу після скоєння наїзду втікав з місця злочину, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_16 , а також те, що обвинувачений ОСОБА_8 не надав вчасно допомогу травмованому, на місці наїзду він не підійшов до пішохода, якого щойно збив, а перші ліки постраждалому було куплено через 5 годин.

Також потерпіла і цивільний позивач ОСОБА_9 зазначає, що в матеріалах справи не має довідки про те, що обвинувачений ОСОБА_8 вже притягався до кримінальної відповідальності.

Апелянт також вказує, що залишився сумнівним факт порушення п. 4.14 Правил дорожнього руху України її сином - ОСОБА_15 , про що вказано у висновках експерта ОСОБА_17 , який суперечить іншим висновкам, зробленим цим же експертом під час проведення ним експертизи.

Звертає увагу потерпіла та цивільний позивач ОСОБА_9 і на те, що наявність моральної шкоди обумовлена самим фактом смерті молодої, здорової, обдарованої, перспективної людини, страшно вирваної з життя по дорозі на спортивний майданчик, а суд призначив часткове відшкодування моральної шкоди батькам, які втратили єдину дитину, 21-річного сина, тільки в сумі 100.000 грн., не побачивши фізичних, душевних, психічних страждань, яких зазнали батьки, не врахував стан здоров`я потерпілого, втрачену працездатність, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках (а.п. 1-5 т. 5).

Окрім того, непогоджуючись з вирокомсуду, потерпілий і цивільний позивач ОСОБА_10 в апеляційній скарзі від 28.07.2020 також проситьвирок стосовно ОСОБА_8 змінити в частиніпризначеного судом покарання тастягнутого судом з обвинуваченого на користь потерпілих розмірувідшкодування завданої їм моральноїшкоди та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами та стягнутиз ОСОБА_8 на його-потерпілого ОСОБА_10 користьматеріальну шкоду в розмірі10.480 грн. та моральнушкоду в розмірі300.000 грн., а віншій частині вирок залишитибез змін.

На обґрунтування апеляційних вимог потерпілий і цивільний позивач ОСОБА_10 вказує, що призначене судом покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та особі обвинуваченого та є несправедливим через свою м`якість.

При цьому ОСОБА_10 стверджує, що судом не було враховано обставини, які негативно характеризують особу обвинуваченого та які вони-потерпілі просили врахувати при призначенні обвинуваченому справедливої та достатньої міри покарання за вчинений ним злочин, а саме:

- обвинувачений знаходився у збудженому психологічному стані;

- не зважаючи на свій неврівноважений психологічний стан, проявив злочинну безвідповідальність та сів за кермо автомобіля, який є джерелом підвищеної небезпеки;

- своїми протиправними, недопустимими та зухвалими діями на дорозі, обвинувачений неодноразово створював суспільно-небезпечну обстановку на вказаній ділянці дороги;

- згідно наданих свідками в судовому засіданні показань, перед тим, як обвинувачений ОСОБА_8 здійснив наїзд на пішохода на нерегульованому пішохідному переході, він декілька разів підряд, з невеликим проміжком часу, на своєму автомобілі вже проїжджав цю ділянку дороги з явним перевищенням швидкості руху автомобіля, про що показував свідок ОСОБА_18 ;

- в момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди, обвинувачений рухався із явним перевищенням допустимої швидкості руху автомобіля понад 80 км/год. та, при цьому, проявивши злочинну недбалість і самовпевненість, не врахував того, що він рухається в темну пору доби, має значні проблеми з зором, знаходиться у густонаселеній житловій зоні міста, що безпосередньо межує з парком відпочинку, який постійно відвідують діти, мами з малолітніми дітьми та особи похилого віку, а також і ті, що вживають спиртні напої;

- обвинувачений свідомо проігнорував вказівки наявних на цій дорозі попереджуючих та обмежувальних дорожніх знаків "Обережно діти", "Пішохідний перехід", "Обмеження максимальної швидкості руху" та абсолютно не надав ніякого значення тому, що дорога, по якій він рухався, містить численні перехрестя та нерегульовані пішохідні переходи, достовірно знаючи про те, що по маршруту його руху знаходяться також численні дитячі, розважальні та медичні установи, оскільки в цьому місці, разом з своїми батьками живе його дівчина, з якою він протягом тривалого часу спільно проживав і, відповідно, неодноразово приїжджав до вказаного місця проживання своєї цивільної дружини;

- сів за кермо автомобіля, не знаючи належним чином Правил дорожнього руху України, що встановлено під час його безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Потерпілий ОСОБА_10 вважає, що під час судового розгляду справи встановлено, що в дорожній ситуації, яка склалась, водій ОСОБА_8 також повинен був керуватися не лише вимогами п.п. 1.5, 2.3 "б", 10.1, 11.4, 12.4 та 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України, які порушив, а також й вимогами п.п. 4.16 "а", 12.1, 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, які він також не виконав, що значно підвищує його винуватість у скоєному суспільно-небезпечному діянні.

Також потерпілий ОСОБА_10 вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що пішохід ОСОБА_15 вийшов на проїзну частину раптово, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе, а в ситуації, що склалася на дорозі перед дорожньо-транспортною пригодою, пішохід ОСОБА_15 ніяким чином не міг передбачити, що водій автомобіля ОСОБА_19 при появі пішохода не пішохідному переході, не зменшить швидкості свого руху, а, навпаки, на високій швидкості, різко змінить напрямок свого руху вліво та перетнувши суцільну смугу дорожньої розмітки, виїде на зустрічну смугу руху транспортних засобів, де здійснить на нього наїзд.

Звертає увагу потерпілий і цивільний позивач ОСОБА_10 , що основним для нього у цьому кримінальному провадженні є не стягнення коштів з обвинуваченого, а притягнення винного до кримінальної відповідальності за вчинений ним тяжкий злочин та призначення йому максимальної міри покарання у вигляді позбавлення волі, без застосування до нього будь-яких норм законодавства, що дають можливість звільнити обвинуваченого від відбуття покарання в місцях позбавлення волі.

На думку потерпілого і цивільного позивача ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_8 - є зухвалою та суспільно небезпечною особою, який належним чином не покаявся, свою вину у вчиненому щиро не визнав та не усвідомив невідворотні наслідки своїх протиправних дій, який сконцентрований лише на своїх власних емоціях та почуттях (а.п. 6-13 т. 5).

Крім того, не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу від 13.08.2020, в якій просить вирок щодо себе скасувати, його - ОСОБА_8 , інваліда III групи, визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому основне покарання з застосуванням ст. 75 КК України, а також відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в Київської міської клінічної лікарні№ 17 в розмірі5.241 грн. 06 коп. узв`язку з добровільним відшкодуванням шкоди.

На обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що вирок базується на припущеннях та недопустимих доказах, справу розглянуто несправедливим, упередженим судом, а його-обвинуваченого ОСОБА_8 позбавлено на належну судову процедуру, що, як наслідок, потягло неповноту судового розгляду та позбавлення реалізації його права на захист.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що в процесі судового розгляду Солом`янським районним судом міста Києва не було помічено процесуальних порушень з боку досудового слідства та незаконність отримання доказів (процесуальних порушень при призначенні судових експертиз та порядку отримання медичної документації), незабезпечення явки основних свідків - очевидців (свідка ОСОБА_20 ) для допиту в судовому засіданні, неналежної поведінки потерпілих, які систематично забезпечували присутність представників ЗМІ, обзиваючи та принижуючи його.

Крім того, на переконання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції в обґрунтування вироку було покладено протокол слідчого експерименту (свідок ОСОБА_20 ), який не може бути допустимим доказом, без допиту свідка в судовому засіданні на підставі показань наданих слідчому на досудовому слідстві та при проведенні слідчого експерименту, що, відповідно до ст. 95 КПК України, не можуть прийматись як доказ.

На думку обвинуваченого ОСОБА_8 , суд не врахував наявні докази та наявні матеріали, що характеризують його особу (а.с. 80-104, 111-124, 208 т. 4), його прохання надати йому можливість проходити курси реабілітації та відбувати покарання, не пов`язаного з позбавленням волі через його стан здоров`я: бронхіальна астма частково контрольована, середньо-важкого перебігу (інвалід з дитинства, а з 15.07.2020 отримав інвалідність III гр.), діабет, хірургічне втручання з приводу видалення онкологічної пухлини з необхідністю постійного контролю (повторного видалення за показами), а тому потребує постійного лікування.

Також, судом першої інстанції при призначенні йому покарання, всупереч вимогам ст. 65 КК України, не було враховано його молодий вік, що він постійно працює з обмеженнями за станом здоров?я та те, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, його посткримінальну поведінку, відсутність будь-яких порушень за період після вчинення ДТП, наявність батька - пенсіонера, який страждає на онкологічне захворювання та потребує догляду та уваги (а.с. 137 т. 2), що давало, на переконання обвинуваченого, можливість застосування до нього положень ст.ст. 69, 75 КК України при призначенні йому основного покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 зазначає і про те, що судом не виконано вимоги ст. 66 КК України та безпідставно не прийнято в якості обставин, що пом`якшують покарання: з`явлення з зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

Водночас, на переконання обвинуваченого, суд жодним чином не оцінив та не врахував при призначенні покарання безпечну та необережну поведінку потерпілого в темну пору пори, що змінював траєкторію руху в темпі бігу, незважаючи на наявні підтвердження в матеріалах справи.

Звертає увагу і на повне погашення матеріальної шкоди, часткове погашення моральної шкоди, яку він намагався добровільно відшкодувати, в умовах тяжкого матеріального стану і стану здоров?я.

Крім того, в судовому засіданні захистом було заявлено клопотання щодо дослідження постанови органу досудового розслідування про призначення комісійної експертизи за матеріалами кримінального провадження та визнання недопустимим доказом висновок комісійної експертизи № 142-2014/0 (а.с. 59 т. 2) - оскільки виникає сумнів щодо законності отримання медичної документації, яку було покладено в основу дослідження, оскільки є всі підстави вважати, що дана медична документація не вилучалась та не направлялась органами слідства до експертної установи, призначення ж судово-медичної експертизи відбулось слідчим без направлення експерту необхідної для цього медичної документації, а висновки експертизи комплексної експертизи № 140-2014/0610ат (а.с. 73-82 т. 2) - є недопустимим доказом в частині визначення швидкості ОСОБА_21 .

Звертає увагу обвинувачений ОСОБА_8 і на неналежну якість судового розгляду та його упередженість, про що свідчить і той факт, що судом повторно стягнуто з нього- ОСОБА_8 на користь Київської міської лікарні № 17 витрати на лікування потерпілого ОСОБА_15 в розмірі 5.241 грн. 06 коп., які були ним одразу відшкодовані, про що наявні докази в матеріалах справи (а.с. 154 т. 2).

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить дослідитиповторно і обставини, встановлені під часкримінального провадження на предметзаконності і допустимості, та дослідити докази, якими обґрунтовується оскаржуваний вирок (а.п. 14-38 т. 5).

Обвинувачений до апеляційної скарги, в порядку ч. 4 ст. 396 КПК України, долучив документи про надання йому- ОСОБА_8 статусу інваліда III гр. - довідка АВ № 0996525, програми реабілітації № 17, які судом першої інстанції не досліджувались, оскільки співбесіда з інвалідом ОСОБА_8 за незалежними від нього обставинами була проведена до оголошення вироку 15.07.2020, коли суд знаходився в нарадчій кімнаті для винесення вироку і дана обставина судом першої інстанції не досліджувалась (а.п. 39-41 т. 5).

Скориставшись правом, передбаченим ст. 402 КПК України, обвинувачений ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційні скарги потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в яких просить повністю відмовити у задоволенні їх апеляційних вимог (а.п. 53-57, 59-63 т. 5).

Також потерпілі і цивільні позивачі ОСОБА_9 (а.п. 65-72 т. 5) та ОСОБА_10 (а.п. 73-78 т. 5) подали заперечення наапеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , яку вважали за необхіднезалишити без задоволення, підтримуючи свої апеляційні вимоги.

Від інших учасників провадження апеляційних скарг не надходило.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, яке відбулось 15.06.2021 обвинувачений ОСОБА_8 подав заяву про доповнення та зміни до апеляційної скарги від 13.08.2020 на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 15.07.2020, що підписана і захисником ОСОБА_13 , в якій просить вказаний вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав неповноти досудового та судового розгляду, невідповідностей висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, останнє полягає у проведенні слідчого експерименту 04.09.2014 за участі свідка ОСОБА_8 , в порушення ч. 4 ст. 223 КПК України, у нічний час, а тому даний доказ є недопустимим (а.п. 114-118 т. 5).

Через прийом громадян Київського апеляційного суду 07.10.2021 від захисника ОСОБА_13 надійшли пояснення щодо порушення таємниці нарадчої кімнати (а.п. 147-148, 149-156 т. 5), клопотання про дослідження висновку комісійної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 140-2014/о-610ат від 11.02.2015 (а.п. 159 т. 5), а також 11.10.2021 клопотання від обвинуваченого ОСОБА_8 про призначення повторної судової автотехнічної експертизи (а.п. 160-161 т.5) та клопотання про дослідження доказів у провадженні (а.п. 162 т. 5).

12.10.2021 від потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_10 (а.п. 168-171 т. 5) та ОСОБА_9 (а.п. 165-167 т. 5) надійшли доповнення до апеляційних скарг, в яких кожний з них просить вирок стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного йому покарання та стягнутого з обвинуваченого на користь потерпілих розміру відшкодування завданої їм моральної шкоди та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами та стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди - 10.480 грн. та моральної шкоди - 300.000 грн., на користь потерпілої ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди - 10.480 грн. на відшкодування моральної шкоди - 200.000 грн., з обґрунтуванням апеляційних вимог.

За узгодженою правовою позицією від 16.11.2021, сторона захисту поставила вимогу про скасування вироку суду з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції з підстав порушення таємниці нарадчої кімнати та того, що у суді першої інстанції було відхилено клопотання про допит свідка ОСОБА_20 , а також у зв?язку з припущеннями у висновку комісійної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 140-2014/о-610ат від 11.02.2015 щодо швидкості автомобіля під керуванням ОСОБА_8 не менше 80 км/год. (а.п. 219-220 т. 5).

13.06.2022 до Київського апеляційного суду надійшла заява обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_13 , в якій вони відкликають заяву про зміну вимог апеляційної скарги, заявлену в судовому засіданні 30.10.2021 (насправді 12.10.2021), та підтримують вимоги апеляційної скарги в первісній редакції від 13.08.2020, з апеляційними вимогами про скасування вироку Солом?янського районного суду міста Києва від 15.07.2020 стосовно ОСОБА_8 повністю, з ухваленням нового вироку, яким ОСОБА_8 призначити основне покарання з застосуванням ст. 75 КК України не пов?язане з позбавлення волі (а.п. 246- 248 т. 5).

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримували апеляційні вимоги щодо правової позиції сторони захисту на різних стадіях провадження та заперечували щодо задоволення апеляційних скарг потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , пояснення потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_12 на підтримання апеляційних скарг потерпілих, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення прокурора на підтримку позиції потерпілої сторони, який заперечував проти задоволення вимог сторони захисту, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України, в межах апеляційних скарг в обсязі, підтриманому сторонами у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції.

А саме, сторона захисту не змогла визначитися протягом апеляційного провадження з серпня 2020 року по 14.06.2022 з своєю правовою позицією.

Так, в апеляційній скарзі від 13.08.2020 обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок щодо себе скасувати, а його - інваліда III групи, визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому основне покарання з застосуванням ст. 75 КК України.

Вказані вимоги є суперечливими та не відповідають приписам ч. 1 ст. 407 КПК України.

Однак, апеляційна скарга обвинуваченого не була залишена без руху з наданням йому часу для усунення недоліків апеляційної скарги в силу правової необізнаності ОСОБА_8 .

У подальшому, апеляційні вимоги змінювалися:

- 15.06.2021 обвинувачений висловив прохання про скасування вироку суду та призначення нового розгляд у суді першої інстанції, як і за узгодженою правовою позицією від 16.11.2021;

- 13.06.2022 сторона захисту відкликала заяву про зміну вимог апеляційної скарги, заявлену в судовому засіданні 30.10.2021 (насправді 12.10.2021), та підтримала вимоги апеляційної скарги в первісній редакції від 13.08.2020, з проханням про скасування вироку Солом?янського районного суду міста Києва від 15.07.2020 стосовно ОСОБА_8 повністю, з ухваленням нового вироку, яким ОСОБА_8 призначити основне покарання з застосуванням ст. 75 КК України не пов?язане з позбавлення волі (а.п. 246-248 т. 5), які не узгоджуються з приписами ч. 1 ст. 407 КПК України щодо повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги у взаємозв?язку з ч. 1 ст. 420 КПК України.

Отже, за відсутності визначеної правової позиції, яка б узгоджувалася з нормами кримінального процесуального закону щодо повноважень суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги, її суперечностей, щодо необхідності застосування до ОСОБА_8 положень ст.ст. 69, 75 КК України чи скасування вироку суду з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції без вказівки підстав, передбачених ст.ст. 412, 415 КПК України, чи ухвалення нового вироку, яким його слід визнати невинуватим, - які фактично виключають одне одного, на переконання колегії суддів, не знайшла будь-якого обґрунтування необхідність дослідження доказів у провадженні, зокрема, висновку комісійної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 140-2014/о-610ат від 11.02.2015 (а.п. 159 т. 5) та інших доказів у провадженні (а.п. 162 т. 5) за відповідними клопотаннями, як того вимагає норма ч. 3 ст. 404 КПК України, як і клопотання про призначення повторної судової автотехнічної експертизи за позицією обвинуваченого ОСОБА_8 щодо визнання ним своєї вини в судовому засіданні 12.01.2021, у зв?язку з чим, вкотре, розгляд провадження було відкладено з наданням стороні захисту ча.06.2022 у для узгодження правової позиції (а.п. 179-182 т. 5).

Водночас, не можна не вказати, що, у разі задоволення вимог про скасування вироку суду з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції чи застосування до ОСОБА_8 вимог ст.ст. 69, 75 КК України, питання щодо дослідження доказів у провадженні чи призначення експертизи суперечить приписам ст. 415 КПК України, яка виключає право вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

За викладеним, та щодо позиції сторони захисту в заяві від 13.06.2022 про застосування до ОСОБА_8 ст.ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не віднайшла підстав для дослідження доказів у провадженні чи для вирішення питання про призначення повторної судової автотехнічної експертизи.

Не заявила про дослідження доказів в суді апеляційної інстанції і потерпіла сторона.

А тому, колегія суддів докази у провадженні в суді апеляційної інстанції не досліджувала за приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне проаналізувати доводи сторін у провадженні щодо законності та обґрунтованості вироку Солом?янського районного суду міста Києва від 15.07.2020 стосовно ОСОБА_8 .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисних дій, які виразились у порушенні Правил дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, у судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 , за його позицією, свою вину визнав, розкаявся та показав суду, що 04.08.2014, приблизно о 22.20 год., він рухався по проїзній частині вул. Героїв Севастополя зі сторони вул. Білецького у напрямку АДРЕСА_3 на власному автомобілі "Мітцубіші Ланцер" зі швидкістю приблизно 60 км/год.

У той час він їхав від будинку АДРЕСА_2 , у напрямку свого будинку (фактично АДРЕСА_3).

Автомобіль був у технічно справному стані.

Того дня спиртні напої, наркотичні засоби та медичні препарати він не вживав, від керування автомобілем не відволікався.

Навпроти будинку № 44/10 по вул. Героїв Севастополя, розташований нерегульований пішохідний перехід, що позначений встановленими дорожніми знаками та нанесеною дорожньою розміткою "зебра", яка була затерта та слабо виражена.

Він рухався у крайній лівій смузі з двох смуг в його напрямку руху, оскільки у крайній правій смузі як до пішохідного переходу, так і за ним, стояли припарковані автомобілі.

У цей час попереду та позаду, а також у зустрічному напрямку, який також мав дві смуги для руху, ніяких транспортних засобів не було.

Наближаючись до пішохідного переходу, він пішоходів не бачив та продовжив рух, але на досить малій відстані до нього помітив пішохода - чоловіка, який вже на той час рухався через дорогу в декількох метрах за межами пішохідного переходу, тобто дорожньої розмітки "зебра", справа наліво відносно напрямку руху керованого ним автомобіля в темпі швидкого бігу.

Тільки-но помітивши пішохода, він- ОСОБА_8 став гальмувати, але пішохід вже вибіг на його смугу руху.

Розуміючи, що він не встигає загальмувати і зупинитися, з метою запобігання наїзду на пішохода, він різко вивернув кермо ліворуч та таким чином виїхав в крайню ліву смугу руху зустрічного напрямку.

Повернути автомобіль праворуч він не міг, оскільки там знаходилась зупинка громадського транспорту, на якій перебувало багато людей.

У тій ситуації він робив все щоб уникнути наїзду на пішохода, однак цього не вдалося.

За мить після виїзду автомобіля на зустрічну смугу відбувся наїзд на пішохода передньою частиною автомобіля, за межами пішохідного переходу, на відстані приблизно 1 м. від нього, фактично в крайній лівій смузі зустрічного напрямку, після чого автомобіль виїхав за межі проїжджої частини і зупинився.

Потерпілий лежав за межами проїжджої частини з лівої сторони від автомобіля.

Постраждалий перебував при свідомості та пояснював, що у нього болить нога. Знаходячись на місці пригоди він- ОСОБА_8 та інші сторонні люди зателефонували до швидкої медичної допомоги та в поліцію.

Приблизно через 20 хвилин прибула карета швидкої допомоги та госпіталізувала потерпілого до лікарні.

Вони з батьками купували необхідні медикаменти для лікування постраждалого ОСОБА_15 та намагались відшкодувати моральну шкоду після його смерті батькам, від якої вони відмовлялись.

Згідно даних протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_8 від 04.09.2014, за його згодою, зі схемою та фототаблицею до нього, останній, в присутності адвоката ОСОБА_22 , вказав на обставини ДТП за його участю з визначенням відстаней та часу подій, додавши, що на момент ДТП стан розмітки був слабо виражений і фактично відсутній колір (а.п. 169-171, 172, 173-177 т. 1).

Доводи сторони захисту про те, що дані протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 як свідка, не можна визнати належним та допустимим доказом у провадженні, оскільки він проведений у порушення вимог ч. 4 ст. 223 КПК України, - не є переконливими, оскільки він проводився після проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_20 , в період часу з 22.00 до 22.30 год. 04.09.2014, умовах наближених до часу ДТП - 22.20 год. 04.08.2019, за згодою самого ОСОБА_8 в присутності адвоката ОСОБА_22 , які будь-яких заперечень з цього приводу не виказували (а.п. 169-171, 172, 173-177 т. 1).

Доводів щодо неналежного виконання адвокатом ОСОБА_22 обов?язків по захисту прав ОСОБА_8 на будь-якій стадії провадження - не заявлено.

Аналіз показань обвинуваченого ОСОБА_8 не вказує на те, що він беззаперечно визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, ще і за тим, що суд першої інстанції у трьох складах під головуванням суддів ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 не віднайшов можливість не досліджувати докази у провадженні у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а досліджував їх з урахуванням і відповідного клопотання адвоката ОСОБА_12 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 (а.п. 77-78 т. 1).

Проте, за будь-яких обставин, ОСОБА_8 визнав подію ДТП за часом, датою та місцем, які викладені в обвинувальному акті та встановлені судом, яка сталася за його участю як водія транспортного засобу та пішохода ОСОБА_15 , якого забрала карета швидкої медичної допомоги до медичного закладу, де останній, невдовзі, і помер.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не будучи очевидцями ДТП, в судовому засіданні надали повний аналіз доказам, зібраним на досудовому розслідуванні, за своєю правовою позицією у провадженні.

Як показав в суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 , 04.08.2014, приблизно о 22.20 год., він знаходився на тротуарній доріжці біля проїжджої частини вул. Героїв Севастополя зі сторони будинку № 44/10 між нерегульованим пішохідним переходом та зупинкою громадського транспорту разом зі своєю дівчиною ОСОБА_27 ( ОСОБА_20 ).

Він бачив як хлопець ( ОСОБА_15 ), в навушниках, побіг до нерегульованого пішохідного переходу.

Перед вступом на пішохідний перехід, хлопець ( ОСОБА_15 ) зменшив темп свого руху та повернув головою в одну та в іншу сторону, при цьому повністю не зупинявся.

У цей час поблизу пішохідного переходу у жодному з напрямків ніякий транспорт не їхав, дорога була повністю вільною.

Хлопець ( ОСОБА_15 ) продовжив рух далі через проїзну частину, значно збільшивши темп руху - швидкий біг.

Коли вже хлопець ( ОСОБА_15 ) знаходився в крайній лівій смузі в напрямку АДРЕСА_3, він-свідок побачив автомобіль, який теж рухався у крайній лівій смузі і став зміщуватися ще більш ліворуч на смугу зустрічну руху.

Хлопець ( ОСОБА_15 ), як він-свідок зрозумів, побачивши автомобіль, почав змінювати траєкторію свого руху та ще швидше бігти, фактично по зустрічній для автомобіля смузі руху, проте за пішохідним переходом цей автомобіль його збив і він підлетів високо догори через автомобіль у напрямку руху автомобіля.

Між тим, автомобіль продовжив рух, виїхав за межі проїжджої частини на зелену зону і зупинився.

На його-свідка погляд автомобіль рухався на досить великої швидкості.

Після події він-свідок викликав швидку допомогу.

На місце пригоди стали збиратися багато людей, які були розлючені на водія та хотіли його "покарати" самі, однак конфлікт у бійку не переріс.

Через деякий час на місце прибула карета швидкої медичної допомоги, яка госпіталізувала хлопця ( ОСОБА_15 ) до лікарні.

Під час проведення слідчого експерименту, що відтворено у протоколі зі схемою та фототаблицею до нього від 04.09.2014, свідок ОСОБА_23 уточнив місце свого перебування на тротуарі для пішоходів: 7,1 м. до проїжджої частини та 9,9 м. до дальнього краю пішохідного переходу, тобто фактично неподалік від споруди зупинки громадського транспорту, який безпосередньо і спостерігав як рухався пішохід ОСОБА_15 по пішохідному переходу зі зміною напрямку руху та траєкторію руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 до самого наїзду на пішохода (а.п. 178-180, 181, 182-186 т. 1).

Під час слідчого експерименту робилися заміри як відстаней, так і часу щодо подій ДТП, які були предметом дослідження експертів.

Фактично на такі ж обставини з визначенням відстаней і часу вказала і свідок ОСОБА_20 під час проведення з нею слідчого експерименту, що відтворений у протоколі від 04.09.2014 зі схемою та фототаблицею до нього (а.п. 27-29, 30, 31-35 т. 2).

Доводи сторони захисту про те, що дані слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_20 не є належним та допустимим доказом у провадженні, без її безпосереднього допиту у суді першої інстанції, який постановив обвинувальний вирок, - не є переконливими, оскільки фактично дані слідчого експерименту за участю вказаного свідка стосуються лише встановлення величин відстаней і часу обставин ДТП, які узгоджуються з іншими доказами у провадженні і фактично не спростовані стороною захисту.

Водночас, необхідно вказати, що третім складом суду вживалися заходи для виклику як свідка ОСОБА_20 в судове засідання (а.п. 140, 150 т. 3), як і свідків ОСОБА_28 (а.п. 137, 153, 157, 161 т. 3), так і ОСОБА_29 (а.п. 139, 151, 155, 158, 163 т. 3), повістки про що поверталися за закінченням терміну зберігання.

З показань свідка ОСОБА_18 у суді першої інстанції випливає, що 04.08.2014, приблизно з 19.00 год., він знаходився неподалік проїжджої частини вул. Героїв Севастополя навпроти будинку № 44/10 в м. Києві, де було видно два пішохідні переходи розташовані у даному місці.

За час його знаходження в даному місці до ДТП, він приблизно 2-3 рази бачив як автомобіль марки "Мітцубіші Ланцер", темного кольору, проїздив повз місце його знаходження по вул. Героїв Севастополя у напрямку вул. Білецького, а потім назад - у напрямку АДРЕСА_3.

Цей автомобіль привернув його-свідка увагу, оскільки він проїжджав постійно на великій швидкості.

Згодом він- ОСОБА_18 побачив, як цей автомобіль проїхав повз місце його знаходження вже у напрямку АДРЕСА_3, при цьому він рухався у крайній лівій смузі напрямку свого руху, і через пару секунд він-свідок почув звук сильного удару в районі пішохідного переходу, який розташований навпроти будинку № 44/10, куди він побіг з знайомим.

На місце пригоди стали збігатися й інші люди.

На місці він-свідок побачив понівечений автомобіль, в основному це була передня частина автомобіля, за кермом якого перебував молодий хлопець ( ОСОБА_8 ). Неподалік від автомобіля - на тротуарі лежав ще один хлопець ( ОСОБА_15 ) і він-свідок зрозумів, що даний автомобіль здійснив наїзд на нього.

Перебуваючи на місці пригоди, він- ОСОБА_18 , а також інші люди, телефонували до швидкої медичної допомоги та міліції, повідомивши про пригоду.

Аналіз показань свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_18 в суді першої інстанції свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_8 рухався по проїзній частині вул. Героїв Севастополя в м. Києві зі значною швидкістю, і коли він рухався в напрямку АДРЕСА_3, при появі пішохода ОСОБА_15 змінив напрямок руху керованого ним автомобіля ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечним, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху, де напроти будинку № 44/10 по вул. Г. Севастополя учинив наїзд на пішохода ОСОБА_15 вже за межами пішохідного переходу.

Свідок ОСОБА_30 в суді першої інстанції (цивільна дружина ОСОБА_8 ) показала суду першої інстанції тільки про те, що 04.08.2014 обвинувачений подзвонив їй після 22-ої години, повідомивши про ДТП за його участю.

Вона поїхала на вул. Героїв Севастополя, де неподалік будинку № 44/10 сталася ДТП.

Даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 04.08.2014 зі схемами та фототаблицями до нього, складеним старшим слідчим розслідування ДТП СУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_31 , підтверджуються обставини фіксації обставин досліджуваної ДТП.

Слідів гальмування не виявлено (а.п. 143-147, 148-149, 150-159 т. 1).

Правильність відображення в протоколі даних - ніким з учасників провадження не оспорюється.

Без будь-яких застережень протокол огляду ДТП та схема до нього підписані ОСОБА_8 .

Даними протоколу додаткового огляду місця пригоди зі схемою та фототаблицею від 18.08.2014, згідно якого, крім іншого, вказано, що по напрямку проведення огляду перед пішохідним переходом поблизу заїзд-виїзд до двору будинків шириною 4,5 м., відстань від дальнього краю заїзду-виїзду до початку розмітки 1.41.1 "зебра" становить 2 м., а до початку споруди зупинки автобусу "Кінотеатр Тамепере", що за пішохідним переходом з правою краю дороги по напрямку проведення огляду - 19 м. (а.п. 196-197, 198, 199-204 т. 1).

Крім того, вказана споруда зупинки громадського транспорту стоїть на деякій відстані від краю проїзної частини за електроопорою через тротуар для руху пішоходів, а тому є незрозумілим маневр ОСОБА_8 , чому він, проїжджаючи в лівій смузі у своєму напрямку, здійснив маневр виїзду на зустрічну смугу руху, коли по пішохідному переходу пересувався ОСОБА_15 справа наліво стосовно руху обвинуваченого, ще і за даними протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_8 за участю захисника ОСОБА_22 (а.с. 169-177 т. 1), згідно яких та за співставленням з протоколом додаткового огляду місця події, з моменту виявлення пішоходу ОСОБА_15 водій ОСОБА_8 був щонайменше за 39 м. до зупинки громадського транспорту (а.п. 172, 198 т. 1).

Станом на 04-05.08.2014, за інформацією Комунального підприємства "Київдорсервіс" від 17.09.2014 за № 20/1709 знайшли своє розташування дорожні знаки на досліджуваній ділянці проїзної частини та дорожні розмітки (а.п. 192-193 т. 1), зокрема від 22.09.2015 за № 14/2092 щодо наявності дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості" (40 км/год.), згідно загальної бази даних дислокації ТЗРДР станом на 04.08.2014 (а.п. 192 т. 2), при освітленні за даними "Київміськсвітло" за № 1355-03/2014 від 27.08.2014 (а.п. 194 т. 1) та № 2112-015/2015 від 18.09.2015 (а.п. 191 т. 2), за погодними умовами, згідно повідомлення Українського гідрометеорологічного центру № 01-20/1182 від 17.09.2014, з температурою повітря 25-27 тепла, без опадів, метеорологічної дальності видимості 20 км. (а.п. 195 т. 1).

Дія дорожнього знаку 3.29 на досліджуваній ділянці проїзної частини у інших даних матеріалів кримінального провадження - відсутня.

У судовому засіданні був оглянутий долучений стороною обвинувачення CD-диск, витребуваний у ТОВ "Гравіс-Кіно" з відеоматеріалами щодо даної дорожньо-транспортної пригоди, відзнятими співробітниками телепередачі "ДжеДаї.Воїни доріг" (а.п. 109-110 т. 2).

З даних протоколу огляду транспортного засобу від 11.09.2014 з фототаблицею випливає, що на автомобілі "Мітцубіші Ланцер" зафіксовані механічні пошкодження після ДТП (а.п. 205-206, 207-218 т. 1), які узгоджуються з їх відображенням і в протоколі огляду місця ДТП від 04.08.2014 (а.п. 144 зв. т. 1).

За даними висновку судової автотехнічної експертизи № 473ат від 24.09.2014 з фототаблицями, на момент огляду автомобіля "Мітцубіші Ланцер" не виявлено ознак, які б свідчили про несправність гальмівної системи та рульового керування, тобто вони знаходяться в працездатному стані.

Виявлені несправності технічного стану ходової частини автомобіля виникли під час ДТП (а.п. 15-22, 23-26 т. 2).

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 506ат від 09.10.2014, в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля "Мітцубіші Ланцер", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був керуватися вимогами п.п. 10.1, 11.4, 12.2, 12.4 Правил дорожнього руху України.

В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_15 шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 14.1 Правил дорожнього руху України.

В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, в діях водія ОСОБА_8 , з технічної точки зору, експертом не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України та вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України, а якщо швидкість руху автомобіля "Мітцубіші Ланцер" перевищувала 60 км/год., то в діях водія ОСОБА_8 експертом також вбачаються невідповідності вимогам п. 12.4 Правил дорожнього руху України.

В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, пішохід ОСОБА_15 повинен був керуватися вимогами п. 4.14 а), б) Правил дорожнього руху України і експертом в його діях, згідно висновків, вбачаються невідповідності вказаним вимогам Правил дорожнього руху.

Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідності дій водія ОСОБА_8 вимогам п.п. 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України (а.п. 37-47 т. 2).

Відповідно до довідок Київської міської клінічної лікарні № 17 (відділення політравми), ОСОБА_15 поступив у відділення по швидкій допомозі (а.п. 187-189 т. 1) як постраждалий пішохід в результаті ДТП.

ОСОБА_15 був виставлений певний діагноз (а.п. 162, 165 т. 1).

Як указують дані лікарського свідоцтва № 2416 та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 потерпілий ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 21 року (а.п. 166-167 т. 1).

За даними висновку судово-медичної гістологічної експертизи (судово-медичне дослідження шматочків внутрішніх органів з трупу ОСОБА_15 ) № 1291 від 01.10.2014, було виявлено розповсюджену фібрінозно-гнійну пневмонію з абсцедуванням та геморагічним компонентом, фібріозно-гнійний плевріт, нерівномірне слабке кровонаповнення судин внутрішніх органів з порушенням реологічних властивостей крові, фокуси некротичного нефрозу, центролобулярні некрози гепатоцитів, періваскулярний кардіосклероз з гіпоксичною дистрофією міокарду, набряк-набухання, дистрофію нейроцитів головного мозку та жирову емболію судин малого кола кровообігу середнього ступеню (а.п. 226-227 т. 1).

Згідно з висновком експерта № 2416 від 31.10.2014 смерть ОСОБА_15 настала від двосторонньої субтотальної фіброзно-гнійної плевропневмонії з абсцедуванням на фоні жирової емболії малого кола кровообігу середнього ступеню з розвитком легенево-серцевої недостатності, на що вказують: виражене ущільнення та без повітряність легеневої тканини в усіх частках обох легень; їх понижене кровонаповнення та тьмяність, брудно-сіре забарвлення, а також гнійний відділок на поверхні розтинів; наявність фібринозно-гнійного плевриту; жирова емболія судин малого кола кровообігу середнього ступеню; нерівномірно понижене кровонаповнення та тьмяність міокарду; нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів; переповнення правих камер серця крупними змішаними згортками крові; набряк-набухання, дистрофія нейроцитів головного мозку.

При експертизі трупу ОСОБА_15 виявлено:

А) забійні рани на волосистій частині голови в тім?яно-скроневій ділянці зліва та на верхній повіці лівого ока; садна та синці на обличчі; крововилив в м`які тканини голови в скронево-тім?яній ділянці зліва;

Б) забійні рани лівої гомілки; садна та синці на обох стегнах, колінах та гомілках; крововиливи в м`які тканини лівого стегна, коліна, гомілки; відшарування та розміжчення підшкірно-жирової клітковини на лівій гомілці (з утворенням "карману" об`ємом 150 мл); крововиливи в м?які тканини правої гомілки; відшарування та розміжчення підшкірно-жирової клітковини на правій гомілці; уламкові переломи кісток лівої гомілки;

В) перелом обох віток лівої лобкової кістки без зміщення;

Г) садна на руках (на лівому плечі, правому плечі та передпліччі, обох кистях); розрив суглобової сумки лівого ліктьового суглобу та тріщина лівої променевої кістки.

Враховуючи характер, локалізацію (в тому числі двостороннє їх розміщення) та зовнішній вигляд ушкоджень, колір та інтенсивність забарвлення крововиливів в ділянках ушкоджень, дані судово-гістологічного дослідження (ступінь вираженої клітинної реакції), а також обставини справи, можливо вважати, що вищевказані ушкодження утворились від дії тупих предметів, приблизно за 1-1,5 тижні до настання смерті та могли виникнути при автомобільній травмі - зіткнення рухомого автомобіля з пішоходом, можливо в строки та обставинах, вказаних в постанові і мають ознаки ушкоджень середнього ступеню тяжкості (по критерію тривалості розладу здоров`я) та в прямому причинно-наслідковому зв`язку не стоять. При цьому, в момент первинного контакту пішохід був у вертикальному чи близькому до нього положенні, можливо в динаміці та був повернутий задньою лівою бічною поверхнею тіла до травмуючої (травмуючих) частини (частин) автомобіля. Крім того, при експертизі трупу був виявлений перелом тіла грудини, без ушкодження пристінкової плеври, який, враховуючи його характер, локалізацію та морфологію, а також відсутність кровонапливності в даній ділянці, виник при проведенні реанімаційних заходів (непрямому масажі серця) (а.п. 221-225 т. 1).

Згідно повідомлення начальника бюро Київського міського бюро судово-медичної експертизи за № 01/03.1/1445 від 13.08.15 ОСОБА_32 потерпілій ОСОБА_9 , за ознайомленням результатів проведених експертиз зазначено про неналежне вивчення експертом ОСОБА_33 наданої на експертизу медичної документації стосовно померлого ОСОБА_15 , що призвело до хибного висновку експерта в розділі причинно-наслідкового зв`язку між отриманими ушкодженнями та причиною смерті ОСОБА_15 .

Зазначений недолік був виправлений при проведенні комісійної судово-медичної експертизи (а.п. 111 т. 3).

У матеріалах провадження перебуває і витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 120 151 000 900 092 31 від 22.09.2015 за заявою ОСОБА_9 про винесення завідомо неправдивого висновку № 2416 від 31.10.2014 судово-медичним експертом КМБ СМЕ ОСОБА_33 (а.п. 115 т. 3).

За даними судово-медичної (комісійної) експертизи № 142-2014/о від 29.12.2014, після вивчення медичної документації на ім?я ОСОБА_15 судово-медичної експертизи його трупу експертна комісія дійшла до наступних підсумків:

1. При зверненні за медичною допомогою 04.08.2014 у Київську міську клінічну лікарню № 17, подальшому лікуванні та при судово-медичній експертизі трупу ОСОБА_15 були виявлені тілесні ушкодження, які умовно можна об?єднати в наступні групи:

А): - чисельні садна волосистої частини голови;

- садно в лобній ділянці справа;

- садна на тильній поверхні правої кисті в кількості 8-ми;

- садна на тильній поверхні лівої кисті в кількості 3-х;

- садна на передній поверхні обох колінних суглобів;

- садно смугастої форми, яке проходить вертикально по задній поверхні лівого плеча в верхній третині;

- садно смугастої форми, яке проходить вертикально по задній поверхні правого плеча в нижній третині з переходом на задню поверхню передпліччя в верхній третині;

- синці на верхніх повіках обох очей;

- синець задньої поверхні лівого стегна на всьому протязі з переходом на задню поверхню лівої гомілки в верхній третині;

- синець заднє-внутрішньої поверхні правого в нижній третині з переходом на праву гомілку в верхній та середній третині;

Б) - забійна рана скронево-тім?яної ділянки голови зліва з крововиливом у м?які тканини голови у цій ділянці;

- забійна рана верхнього повіка лівого ока;

- закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку;

В) - забійна рана на межі задньої та зовнішньої поверхні лівого ліктьового суглобу з переходом на верхню третину передпліччя;

- розрив суглобової сумки лівого ліктьового суглобу;

- відкритий лінійний перелом голівки лівої променевої кістки;

- закритий перелом обох гілок лонної кістки зліва;

Г) - садно на передній поверхні садно на передній поверхні лівої гомілки в верхній третині, рана переднє-внутрішньої поверхні лівої гомілки в верхній третині, відкритий багатоуламковий перелом діафізу малогомілкової кістки в верхній третині, відкритий перелом великогомілкової кістки в верхній третині між діафізом та голівкою;

- крововилив в м`які тканини з частковим розміжченням підшкірно-жирової клітковини на переднє-внутрішній поверхні правої гомілки на всьому протязі;

- крововилив в м`які тканини з частковим розміжченням підшкірно-жирової по заднє-внутрішній поверхні лівого стегна в нижній третині з переходом на колінний суглоб та гомілку на всьому протязі з утворенням м?язової гематоми;

- тупа травма грудної клітки у вигляді забою обох легенів, розриву правої легені х правобічним пневмотораксом.

Характер (синець, садно, рана, забій легенів, розрив правої легені) вище перелічених тілесних ушкоджень дозволяє стверджувати про те, що всі вони утворилися від дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразилися, якими були виступаючи частини автотранспортного засобу та дорожнє покриття в умовах дорожньо-транспортної пригоди при зіткненні автомобіля, що рухався зі значною швидкістю, та пішохода.

Крім того, при судово-медичній експертизі трупу ОСОБА_15 був виявлений перелом тіла груднини, який, враховуючи його характер, локалізацію, морфологію, а також відсутність крововиливів в оточуючі тканини, виник при проведенні реанімаціних заходів в стаціонарі (непрямого масажу серця).

Смерть ОСОБА_15 настала від сполученої травми тіла у вигляді тупої травми грудної клітки з забоєм обох легенів, розривом правої легені, відкритого перелому кісток лівої гомілки у верхній третині, тупої травми обох нижніх кінцівок з крововиливами, розміжченням підшкірно-жирової клітковини, міжм?язової гематомою лівої ноги, яка супроводжувалася правобічним пневмотораксом (повітря у плевральній порожнині), жировою емболією судин малого кола кровообігу, розвитком двосторонньої фібринозно-гнійної пневмонії з абсцедуванням, двостороннього фібринозно-гнцйного плеврита та легенево-серцевої недостатності.

Комплекс ушкоджень, зазначених в п. Г мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя).

Між тілесними ушкодженнями, зазначеними в п. Г, отриманих під час ДТП та настанням смерті ОСОБА_15 існує прямий причинний зв?язок.

2. Після отримання ОСОБА_15 під час ДТП тілесних ушкоджень лікарями швидкої медичної допомоги та Київської міської клінічної лікарні № 17 на момент госпіталізації та при подальшому стаціонарному лікуванні медична допомога надавалась в достатньому обсязі відповідно до встановлених діагнозів.

Смерть ОСОБА_15 зумовлена обсягом та характером отриманої травми та її ускладненнями, які виникли в після травматичному періоді.

Медична допомога була спрямована на відновлення порушення функцій організму і відповідно не могла бути причиною погіршення стану пацієнта, а тим більше причиною настання смерті (а.п. 59-72 т. 2).

В судовому засіданні суду першої інстанції були досліджені доводи захисника ОСОБА_22 щодо недопустимості такого доказу як висновку судово-медичної (комісійної) експертизи № 142-2014/о від 29.12.2014, бо, як стверджувала захисник, виникає сумнів щодо законності отримання медичної документації, яку було покладено в основу дослідження, а тому, на її переконання, є всі підстави вважати, що дана медична документація не вилучалась та не направлялась органами досудового розслідування до експертної установи при призначенні цієї експертизи, на такі ж обставини сторона захисту послалася і в апеляційній скарзі, - які визнані як безґрунтовні, з правильністю чого погоджується колегія суддів, з огляду на те, що вказана експертиза була проведена за матеріалами кримінального провадження на підставі постанови слідчого від 12.11.2014, на дослідження були надані карта стаціонарного хворого № 1159 з Київської міської клінічної лікарні № 17 на ім`я ОСОБА_15 та матеріали кримінального провадження № 120 141 000 000 010 80 в 2-х томах, в якому, зокрема досліджувався висновок експерта № 2416 від 31.10.2014 (дані розтину ОСОБА_15 ) (а.п. 221-225 т. 1), які повністю описані в експертному висновку № 142-2014/о від 29.12.2014, які і лягли у висновки експертизи № 140-2014/о-610ат від 11.02.2015, що була проведена за матервілами кримінального провадження.

Висновком комісійної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 140-2014/о-610ат від 11.02.2015, до якого додана фототаблиця, встановлено, що морфологія, характер, об`єм та локалізація тілесних ушкоджень, які мали місце у ОСОБА_15 , механізм їх утворення, локалізація та характер пошкоджень на автомобілі "Мітцубіші Ланцер", дозволяють стверджувати, що в даному випадку мала місце транспортна травма - зіткнення легкового автомобіля, який рухався, з пішоходом, при цьому:

а) мало місце фронтальне зіткнення автомобіля з пішоходом з 4-ма фазами травмування:

- 1-а фаза - первинний контакт виступаючих частин автомобіля (передній бампер в центральній його частині) з пішоходом - первинний контакт (удар) був в ділянку зовнішньої поверхні лівої гомілки та внутрішньої поверхні правої гомілки (утворення тілесних ушкоджень на гомілках);

- 2-а фаза - падіння тіла на капот зі зміщенням в пройом лобового скла та на дах автомобіля;

- 3-я та 4-а фази - відкидання тіла та падіння його на дорожнє покриття, рух тіла по дорозі (виникнення всіх інших тілесних ушкоджень);

б) характер, локалізація та об`єм ушкоджень на нижніх кінцівках у пішохода дозволяє вважати, що в момент первинного контакту з транспортним засобом потерпілий знаходився у динамічному стані (визначити в якому саме - кроку чи бігу, неможливо);

в) в момент первинного контакту пішохід знаходився у вертикальному (або близького до нього) положенні, був звернутий лівою боковою по верхньою тіла до транспортного засобу (за умов не змінення руху в момент первинного контакту - рухався справа наліво відносно траєкторії руху автомобіля).

Попри того, що на даний час у експертів відсутня науково обґрунтована методика розрахунку швидкості автомобіля по механічним пошкодженням автомобіля та по тілесним ушкодженням у пішохода, але, враховуючи фронтальне зіткнення автомобіля з пішоходом із закиданням тіла в напрямку даху автомобіля та тілесні ушкодження, утворення яких обумовлене загальним струсом тіла (крововиливи в тканину обох легень з розривом правої легені при збереженні цілісності кісткового каркасу грудної клітини), - ця сукупність обставин свідчить про ймовірну швидкість автомобіля не менше 80 км/год. в момент контакту з пішоходом (а.п. 73-82, 83-87 т. 2).

З правильністю даних висновків погоджується і колегія суддів навіть за умови відсутності науково обґрунтованої методики розрахунку швидкості автомобіля по його механічним пошкодженням та по тілесним ушкодженням, оскільки експертами бралися до уваги сталі величини щодо параметрів автомобіля, наявності механічних пошкоджень автомобіля і тілесних ушкоджень ОСОБА_15 та механізм ДТП, зокрема фронтальне зіткнення автомобіля з пішоходом із закиданням тіла в напрямку даху автомобіля.

Встановлена експертами швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_8 в умовах досліджуваної ДТП не менше 80 км/год. узгоджується і з доказами у провадженні.

Так, сам ОСОБА_8 не заперечує обставин того, що він у мовах ДТП рухався з швидкістю в максимально допустимих межах в населеному пункті - 60 км/год.

Проте, за свідченнями ОСОБА_18 - ця швидкість становила в межах 100 км/год.

Згідно ж з висновками експерта ОСОБА_17 від 09.10.2014 за № 506ат навіть за умови швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 в 60-100 км/год., вона була б безпечною, оскільки вона не перевищувала розрахункової швидкості в умовах темної пори доби в умовах видимості елементів дороги - 100 м., яка не повинна була перевищувати 119,1-123,6 км/год. з урахуванням часу реакції водія при виборі швидкості руху за умовами видимості дороги, часу спрацювання гальмівного приводу автомобіля при екстреному гальмуванні, часу наростання сповільнення автомобіля при екстреному гальмуванні в умовах місця ДТП, усталене сповільнення при екстреному гальмуванні автомобіля в умовах ДТП.

І тільки в умовах швидкості руху ОСОБА_8 60-100 км/год. в діях водія не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України, які регламентують, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

Проте, і ця швидкість руху понад 60 км/год. не відповідає вимогам п. 12.4 Правил дорожнього руху України щодо дозволеної швидкості руху в населених пунктах не більше 60 км/год. (а.п. 44, 45, 47 т. 2).

Якщо ж, за твердженнями сторони захисту, ОСОБА_8 цю швидкість не перевищив, то є незрозумілим чому він, з урахуванням видимості елементів проїзної частини з ввімкненим світлом ближнім світлом фар 100 м. (144 зв. т. 1, а.п. 39 т. 2), ніяким чином не відреагував на пішохода ОСОБА_15 , який перебував на пішохідному переході, як те передбачають Правила дорожнього руху України, крім того, що він-обвинувачений, всупереч вимогам п.п. 10.1, 11.4 цих Правил, виїхав на смугу зустрічного руху, де і вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_15 .

За результатами судово-медичної (комісійної) експертизи № 143-2014/о від 03.04.2015 станом на 04.08.2014 і по день проведення цієї експертизи ОСОБА_8 страждає на міопатію (короткозорість) слабкого ступеня обох очей з гостротою зору на обидва ока 0,4 з корекцією 1,0; бронхіальну астму інтермітуючу, легкий перебіг, фаза стійкої ремісії. Протипоказань у нього з приводу наявних захворювань до керування транспортним засобом категорії "В" за станом здоров`я не було (а.п. 88-91 т. 2).

Водночас, матеріалами кримінального провадження не підтверджується факт перебування ОСОБА_8 під час дорожньо-транспортної пригоди 04.08.2014, о 22.20 год., в стані сп`яніння за висновком Київської клінічної лікарні "Соціотерапія" при огляді обвинуваченого 05.08.2014, о 02.40 год. (а.п. 160 т. 1, а.п. 136 т. 2).

Не брати дані висновки до уваги з огляду на вчинення дисциплінарного проступку старшим слідчим відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_31 , який виїхав 04.08.2014 на місце ДТП (а.п. 143 т. 1), що полягає у несвоєчасному направленні водія ОСОБА_8 на обстеження до Київської міської наркологічної лікарні "Соціотерапія" та неналежного прийнятого рішення щодо зберігання речового доказу - автомобіля "Miтцубіші Ланцер", д.н.з. НОМЕР_1 (а.п. 101-106 т. 3), як про те поставила питання потерпіла сторона у провадженні, з дотриманням презумпції невинуватості та принципу тлумачення обставин на користь обвинуваченого - колегія суддів не вбачає за можливе.

За викладеним, з урахуванням дослідження з належною повнотою всіх доказів у провадженні, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом і його умисні дії, які виразились у порушенні Правил дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Додатково визнавати ОСОБА_8 винуватим у порушенні ним і п.п. 4.16 "а", 12.1, 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, які він також не виконав, що значно підвищує його винуватість у скоєному суспільно-небезпечному діянні, як про те поставив питання в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , законом заборонено за приписами ч. 1 ст. 337 КПК України, оскільки таке обвинувачення ОСОБА_8 не висувалося та він від нього не захищався.

Досліджуючи доводи апеляційних скарг потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке, на їх думку, не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , а також доводи сторони захисту щодо суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання - колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно норми ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, як наголошується в ч. 2 вказаній нормі закону.

При призначенні покарання, зокрема за відповідності частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції - дотримані, оскільки, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам кримінального закону, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції були враховані тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, що вчинено з необережності, та дані про його особу, який має молодий вік, раніше не судимий (а.п. 93, 94 т. 2), на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває (а.п. 95-98 т. 2), працює, характеризується позитивно (а.п. 104, 105, 134, 138 т. 2, а.п. 122 т. 4, а.п. 39-41 т. 5), страждає на ряд захворювань (а.п. 101, 102 т. 4), є інвалідом ІІІ групи (а.п. 40 т. 5), у зв?язку з чим йому видано пенсійне посвідчення (а.п. 178, 199, 204 т. 5).

Судом була врахована і думка потерпілих, які просили призначити обвинуваченому максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, що потерпілі виказали і під час апеляційного провадження.

Водночас, слід відмітити, що потерпілі в апеляційних скаргах, дійсно просили призначити обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворе покарання, апеляційні вимоги про що не може задовольнити суд апеляційної інстанції, навіть за умов наявності таких даних, - оскільки погіршення становища обвинуваченого може бути лише у спосіб ухвалення нового вироку суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, що потерпілими заявлено не було.

Виправлення такого недоліку в доповненнях до апеляційних скарг поза межами строків на апеляційне оскарження не допускається за нормою ч. 4 ст. 403 КПК України.

Згідно зі ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом першої інстанції визнано - щире каяття та часткове відшкодування моральної шкоди потерпілим в розмірі 50.000 грн.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 - не встановлено.

Не можуть бути такими обставинами за доводами викладеними в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 про те, що обвинувачений ОСОБА_8 під час досліджуваних подій:

- знаходився у збудженому психологічному стані;

- не зважаючи на свій неврівноважений психологічний стан, проявив злочинну безвідповідальність та сів за кермо автомобіля, який є джерелом підвищеної небезпеки;

- своїми протиправними, недопустимими та зухвалими діями на дорозі, неодноразово створював суспільно-небезпечну обстановку на вказаній ділянці дороги;

- згідно наданих свідками в судовому засіданні показань, перед тим, як обвинувачений ОСОБА_8 здійснив наїзд на пішохода на нерегульованому пішохідному переході, він декілька разів підряд, з невеликим проміжком часу, на своєму автомобілі вже проїжджав цю ділянку дороги з явним перевищенням швидкості руху автомобіля, про що показував свідок ОСОБА_18 ;

- в момент виникнення ДТП рухався з явним перевищенням допустимої швидкості руху автомобіля понад 80 км/год. та, при цьому, проявивши злочинну недбалість і самовпевненість, не врахував того, що він рухається в темну пору доби, має значні проблеми з зором, знаходиться у густонаселеній житловій зоні міста, що безпосередньо межує з парком відпочинку, який постійно відвідують діти, мами з малолітніми дітьми та особи похилого віку, а також і ті, що вживають спиртні напої;

- свідомо проігнорував вказівки наявних на цій дорозі попереджуючих та обмежувальних дорожніх знаків "Обережно діти", "Пішохідний перехід", "Обмеження максимальної швидкості руху" та абсолютно не надав ніякого значення тому, що дорога, по якій він рухався, містить численні перехрестя та нерегульовані пішохідні переходи, достовірно знаючи про те, що по маршруту його руху знаходяться також численні дитячі, розважальні та медичні установи, оскільки в цьому місці, разом з своїми батьками живе його дівчина, з якою він протягом тривалого часу спільно проживав і, відповідно, неодноразово приїжджав до вказаного місця проживання своєї цивільної дружини;

- сів за кермо автомобіля, не знаючи належним чином Правил дорожнього руху України, що встановлено під час його безпосереднього допиту в судовому засіданні,

які:

- у тому числі і слугували підставою для визнання ОСОБА_8 винуватим у порушенні ним, зокрема п. 12.4 Правил дорожнього руху України, що виключає можливість подвійного врахування перевищення ним дозволеної швидкості руху, як обставину, що обтяжує його покарання;

- не передбачені ч. 1 ст. 67 КК України, як обставини, що обтяжують покарання, а тому не можуть бути визнані такими за положеннями ч. 3 ст. 67 КК України;

- попри були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання, не в мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, у виді 6 років позбавлення волі.

Щодо доводів потерпілих про те, що ОСОБА_15 не порушував п. 4.14 а), б) Правил дорожнього руху України, про зворотність чого припустив експерт у висновку № 506ат від 09.10.2014, то він не може бути досліджений в суді апеляційної інстанції з наданням йому в цій частині іншої оцінки, ніж вказано у вироку суду першої інстанції, за приписами ст. 404 КПК України.

Між тим слід вказати, що на дані обставини суд послався у вироку тільки при призначенні ОСОБА_8 покарання, яке, за будь-яких підстав, не може бути посилене з підстав, наведених вище.

Водночас, не можна не відмітити, що за встановленими у судовому засіданні суду першої інстанції обставинами, ОСОБА_15 , підбігши до неврегульованого пішохідного переходу, продовжив рух через перехід в темпі швидкого бігу і тільки коли він вже знаходився у лівій смузі зустрічного напрямку руху, на нього здійснив наїзд автомобіль під керуванням ОСОБА_8 , який також рухався у лівій смузі та почав зміщуватися ще лівіше у зустрічну смугу руху, не зменшуючи при цьому свою швидкість, куди біг і ОСОБА_15 , що, у тому числі, на переконання експерта ОСОБА_17 , висновки якого стороною захисту не оспорюються, і свідчить, що причиною даної ДТП, з технічної точки зору, є невідповідності саме дій водія ОСОБА_8 вимогам п.п. 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху України, а не можливі порушення з боку пішохода ОСОБА_15 п.п. 4.14 а), б) Правил дорожнього руху України, які регламентують, що пішоходам забороняється:

а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху;

б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, у тому числі на пішохідних перехід,

які, у свою чергу не спростовуються показаннями свідка ОСОБА_23 , який був допитаний у суді першої інстанції, і безпосередньо спостерігав за подією ДТП.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого про необхідність застосування до нього положень ст.ст. 69, 75 КК України, то слід вказати на таке.

Частина 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.ч. 1 та/або 2 ст. 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Дійсно, судом першої інстанції визнано та враховано при призначенні ОСОБА_8 покарання обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, про що зазначено вище.

Доводи ОСОБА_8 про те, що суд безпідставно не врахував такі обставини, що пом?якшують його покарання, як: з`явлення з зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину, то на переконання колегії суддів, вони носять узагальнюючий характер, оскільки стороною захисту не розкривається їх зміст, а матеріалами провадження встановлено, що автомобіль під керуванням ОСОБА_8 після наїзду на пішохода ОСОБА_15 фактично зупинився за смугою зустрічного руху у зеленій зоні, який тут же оточили сторонні люди, які перебували поряд з місцем ДТП, а ОСОБА_8 фактично залишився перебувати в автомобілі, а тому є незрозумілим у який спосіб він з?явився з зізнанням, як і те, у який спосіб і на якому етапі кримінального провадження він активно сприяв розкриттю злочину і зовсім суперечить матеріалах провадження доводи щодо усунення обвинуваченим заподіяної шкоди чи надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

Не є переконливими і доводи сторони захисту, що ОСОБА_8 добровільне відшкодування завданий збиток, оскільки в матеріалах провадження судом першої інстанції розв?язаний цивільний позов, правильність чого оспорюється потерпілою стороною і на стадії апеляційного провадження.

Отже, за наведеним та враховуючи дані про особу ОСОБА_8 , за будь-яких обставин, на переконання апеляційного суду, не можна доводи сторони захисту визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_21 кримінального правопорушення, який грубо порушив Правила дорожнього руху України та допустив непоправні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_15 .

Слід відзначити і те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає за собою призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 8-ми років.

Позиція ж сторони захисту щодо застосування до ОСОБА_21 ст. 69 КК України з призначення йому покарання за вказаним матеріальним законом нижче від найнижчої межі не містить конкретного визначення покарання, яке слід призначити ОСОБА_8 , яке буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, як вбачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У рішенні по справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" ("O'Halloran and Francis v. the United Kingdom") від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.

Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_21 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному, а доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Ґрунтовно до ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України застосоване і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, - є справедливим та необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 стосовно неправильного вирішення судом першої інстанції їх цивільних позовів в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1, п.п. 1, 2, 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом даної норми закону, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З виписок з медичної документації/медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_10 щодо погіршення його стану здоров?я після подій 04.08.2014 (а.п. 63-64, 89-102, 103, 105-106 т. 1, а.п. 170-176 т. 2).

Вказані норми закону, на думку колегії суддів, не в повній мірі були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Як вбачається з вироку, при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 50.000 грн. кожному з потерпілих суд першої інстанції послався на п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду № 5 від 25.05.2001 та № 1 від 27.02.2009, при цьому жодним чином не мотивував.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не врахував фізичних, душевних, психічних страждань, яких зазнали батьки, не врахував стан здоров`я потерпілих, втрачену працездатність, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках.

З урахуванням, що потерпілий був їх єдиним сином, перспективним молодим хлопцем і його життя було все попереду, ОСОБА_8 жодним чином не цікавився і не допомагав йому після ДТП, просили суд призначити задовольнити їх цивільні позови в повному обсязі.

Представник потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_12 зазначила, зокрема, що ОСОБА_8 проявив злочинну безпечність та не переконавшись у безпечності своїх дії, належним чином не зреагував на зміну дорожньої обстановки, яку міг та повинен був передбачити, рухаючись з перевищенням швидкості, вчинив нічим не виправдані дії та з незрозумілих причин, не гальмуючи, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля ліворуч, внаслідок чого перетнув суцільну осьову лінію дорожньої розмітки, перетинати яку заборонено, виїхав на зустрічну смугу руху транспорту, де, наздогнавши пішохода ОСОБА_15 скоїв на нього смертельний наїзд.

Обвинувачений належним чином вибачення у потерпілих не попросив, вчинив злочин, що спричинив невідворотні наслідки, шкоди не відшкодував.

Щодо відшкодування шкоди потерпілим не випливає і з показань батьків обвинуваченого ОСОБА_21 - свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_35 , які в суді першої інстанції стверджували, що вони постійно знаходились в лікарні та намагались робити все, щоб врятувати життя ОСОБА_15 , купували призначені лікарями ліки і робили все від них залежне щоб зменшити наслідки аварії.

Після смерті потерпілого батьки останнього відмовились від спілкування, а визначену ними компенсацію шкоди забажали отримати лише в судовому порядку.

На початку судового процесу вони весь час намагалися відшкодувати в добровільному порядку суму моральної шкоди, відправляли 50.000 грн. поштовим відправленням, однак дана сума не була отримана потерпілими та за спливом часу повернута відправникам.

Ще 50.000 грн. було ними перераховано на наданий потерпілими рахунок у Райффайзен банку, які були ними отримані.

ОСОБА_30 - цивільна дружина обвинуваченого ОСОБА_8 на час події ДТП, в суді першої інстанції пояснила, що вона особисто поїхала у лікарню і купила необхідні ліки за списком, якій їй надали лікарі.

Наступного дня вона з батьками ОСОБА_8 знов поїхали у лікарню та дізнались, що потерпілий перебуває в комі, а згодом зателефонували з лікарні та повідомили, що знайшлись його батьки.

Вони намагались телефонувати потерпілим для надання необхідної допомоги, однак ніхто не брав слухавки.

Водночас, придбання ліків у такій кількості, як на те вказує сторона ОСОБА_8 , зокрема, у виді пігулок - спростовує потерпіла сторона, посилаючись на те, що ОСОБА_15 був у комі і вживати, щонайменше, пігулки аж ніяк не міг.

Оцінюючи наведені вище обставини у сукупності з урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілій ОСОБА_9 необхідно збільшити до 200.000 гривень, потерпілому ОСОБА_10 необхідно збільшити до 300.000 гривень, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції в порядку п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України підлягає зміні в частині рішення про цивільні позови.

Разом з тим, враховуючи той факт, що судом першої інстанції повторно стягнуто з ОСОБА_8 на користь Київської міської лікарні № 17 витрати на лікування потерпілого ОСОБА_15 , в розмірі 5.241 грн. 06 коп., які були ним відшкодовані, що підтверджується квитанцією від 07.05.2015 (а.п. 154 т. 2), колегія суддів дійшла до висновку про виключення з вироку рішення про стягнення з ОСОБА_8 витрат на користь Київської міської клінічної лікарні № 17 за лікування потерпілого ОСОБА_15 в сумі 5.241 грн. 06 коп.

Доля речових доказів вирішена у порядку ст. 100 КПК України, а процесуальні витрати, що підлягають відшкодуванню, стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі ч. 2 ст. 124 КПК України.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування вироку суду з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Не є такими і доводи сторони захисту в суді апеляційної інстанції 07.10.2021 та 16.11.2021 про, начебто, порушення таємниці нарадчої кімнати, оскільки вирок стосовно ОСОБА_8 був закінчений проголошенням о 15.38 15.07.2020, після чого головуючий суддя ОСОБА_26 могла розглядати справи в порядку КУпАП, призначені на цей же день, але на більш ранішній час (а.п. 147-156 т. 5).

Оскільки, інших обставин щодо порушення таємниці нарадчої кімнати сторона захисту не надала, то колегія суддів розцінює доводи сторони захисту в цій частині як такі, що, вочевидь, нічим не підтверджені, ще і за тим, що стороною захисту не вказано і не доведено, що під час ухвалення досліджуваного вироку суду хтось, крім складу суду, який здійснював судовий розгляд//головуючий суддя, перебував у нарадчій кімнаті, чи головуючий суддя під час імовірної перерви спілкувалася з особами, які брали участь у кримінальному провадженні, або розголосила хід обговорення та ухвалення вироку в нарадчій кімнаті, застереження про що випливають з норми ст. 367 КПК України.

Додаткові підстави щодо скасування вироку суду стосовно ОСОБА_8 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції від 16.11.2021, зокрема, не допиту у суді першої інстанції свідка ОСОБА_20 та щодо припущень, які допустив суд у вироку щодо швидкості руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 під час обставин ДТП не менше 80 км/год. - не ґрунтуються на вимогах ст.ст. 412, 415 КПК України.

За викладеним, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілих і цивільних позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року у кримінальному провадженні № 120 141 000 000 010 80 від 05 серпня 2014 року стосовно ОСОБА_8 змінити: виключити з вироку рішення про стягнення з ОСОБА_8 витрат на користь Київської міської клінічної лікарні № 17 за лікування потерпілого ОСОБА_15 в сумі 5.241 грн. 06 коп.

Цивільні позови потерпілих про стягнення з ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_10 - 300.000 грн., ОСОБА_9 - 200.000 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3