ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/820/23 Справа № 206/2878/18 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року у кримінальному провадженні 0001465 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с. Селезнівка Перевальського району Луганської області, громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348, ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_4

обвинувачених ОСОБА_7

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_5

прокурора

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 24 лютого 2023 року.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд врахував продовження існування ризики переховування обвинувачених від суду, а жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти даному ризику.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду та обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю.

В обґрунтування вказує, що прокурором не доведено та не надано доказів, яким чином у випадку застосування до нього домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю можливо переховуватися від суду.

Також вказує, що ОСОБА_5 є одруженим, був військовослужбовцем, має постійне місце проживання, жодного разу не порушував умови тримання в СІЗО, раніше не судимий.

Окрім цього захисник зазначає, що ОСОБА_5 тримається під вартою понад 4 роки, а протягом року в судових засіданнях не здійснено жодної процесуальної дії в частині руху справи.

- захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю.

В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції щодо обґрунтованості наявності ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, послався лише на тяжкість покарання.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 до затримання був приватним підприємцем, має на утриманні матір, міцні соціальні зв`язки, наявність місця проживання.

Захисник зауважує, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою майже 5 років.

Також вказує, що суд не надав обґрунтованої та вмотивованої оцінки щодо можливості або не можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Заслухавши сторони кримінального провадження, обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти апеляцій, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляції не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених дотримані.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином врахував обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинувачених під вартою.

Суд першої інстанції також врахував наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 під вартою, а також існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинувачених, іншими обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжує існувати вказаний вище ризик.

Колегія суддів також зважає, що ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України, та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348, ч. 3 ст. 185 КК України, тобто в тому числі і у вчинення особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією майна або довічним позбавленням волі, а тому останні, будучи обізнаними про покарання, можуть переховуватись від суду.

Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останнім, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказують захисники в апеляційних скаргах, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Доводи захисників в тій частині, що обидва обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мають постійні місця проживання, соціальні зв`язки, раніше не притягалися до кримінальної відповідальності, в даному випадку не можуть бути достатнім важелем для зменшення встановлених ст. 177 КПК України ризиків, крім того, ці обставини існували і на момент вчинення кримінального правопорушення, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинувачених.

Що стосується зауважень захисників стосовно того, що кримінальне провадження триває вже близько 5 років та цей весь час обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебувають під вартою, то з цього приводу колегія суддів звертає увагу, що оскільки на даний час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення і триває судовий розгляд, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід дотримуватись розумних строків розгляду цього провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційні скарги захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року у кримінальному провадженні 0001465 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348, ч. 3 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3