КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

27 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000093 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Демидів Вишгородського району Київської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

»

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдний за даним обвинуваченням, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цим же вироком суд визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» суд звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання.

Цивільні позови потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення та прокуратури Дніпровського району м. Києва, суд залишив без розгляду.

Також судом вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Вирок суду щодо ОСОБА_9 в апеляційному порядку не оскаржувався.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_9 , 16 серпня 2012 року, приблизно о 16 год. 05 хв., керуючи технічно справним автобусом «Богдан А 091», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони вул. П. Запорожця в напрямку просп. Визволителів в м. Києві, виїхав на регульоване перехрестя з вул. А. Навої, на дозволяючий сигнал світлофора та розпочав виконувати поворот ліворуч.

В цей же час, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони просп. Визволителів в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, у третій смузі руху із наявних чотирьох на дозволяючий сигнал світлофора.

Під час руху водій ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху. Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху збоку водія ОСОБА_9 виявились у тому, що він керуючи технічно справним автобусом «Богдан А 091», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині бульвару Перова зі сторони вул. П. Запорожця в напрямку просп. Визволителів в м. Києві, виїхав на регульоване перехрестя з вул. А. Навої, на дозволяючий сигнал світлофора, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком зміни напрямку руху, пов`язаного з виконанням маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу вантажному автомобілю «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався назустріч, та продовжив рух з виїздом на перехрестя бульвару Перова та вул. А. Навої, де скоїв зіткнення із вказаним автомобілем.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_10 , спричинено тілесні пошкодження у вигляді закритої травми грудної клітини - перелому 5, 6 ребер справа, правобічного пневмотораксу, садна в ділянці 6-7 міжребер'я справа по пахвовій лінії, що у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; потерпілій ОСОБА_11 спричинено тілесні пошкодження у вигляді закритої травми грудної клітини у вигляді переломів ключиць з обох сторін; закритої травми живота та тазу у вигляді переломів лонної та сідничної кісток зліва, бокової маси крижі зліва; рвано-скальпованої рани лівого стегна, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 16.08.2012 р., приблизно о 16 год. 05 хв., керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони проспекту Визволителів в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, у третій смузі руху із наявних чотирьох.

В цей час попереду вказаного автомобіля з крайньої лівої смуги зустрічного напрямку бульвару Перова розпочав рух з одночасним маневром лівого повороту автобус «Богдан А 091», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_9 , в салоні якого серед інших пасажирів знаходились пасажири ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху. Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку ОСОБА_6 виявилось у тому, що він, керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався в третій смузі проїзної частини бульвару Перова зі сторони проспекту Визволителів, в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух. При виникненні небезпеки для руху, чим для водія ОСОБА_6 являвся автобус «Богдан», д.н.з. НОМЕР_1 , яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжував рух далі та виїхавши на перехрестя з вул. А. Навої в м. Києві, де скоїв зіткнення з автобусом «Богдан», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_9 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; потерпілій ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що вирок суду, в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, через те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також через те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку щодо ОСОБА_6 послався на те, що останній, виявивши, що попереду його автомобіля з крайньої лівої смуги зустрічного напрямку бульвару Перова в м. Києві, розпочав рух автобус «Богдан А 091», д.н.з. НОМЕР_1 , з одночасним маневром лівого повороту, для того щоб уникнути ДТП застосував гальмування, тобто ОСОБА_6 здійснив усі дії, передбачені п. 12.3 ПДР задля того, щоб уникнути зіткнення та наслідків, які настали, однак ДТП сталось за обставин, які не залежали від волі водія ОСОБА_6 , та які, він міг попередити.

Крім того, аналізуючи висновки експертів, суд дійшов до переконання щодо неможливості зробити однозначний висновок про порушення водієм ОСОБА_6 ПДР України та вказав у вироку, що ОСОБА_6 не зобов`язаний був враховувати можливість порушення ПДР водієм ОСОБА_9 , не передбачав, не зобов`язаний та не мав можливості передбачити, що автобус «Богдан А 091» створить аварійну ситуацію на дорозі.

Однак, з такими висновками суду не можливо погодитися, оскільки всупереч наявним висновкам експертів, а саме: висновкам № 436/ат, № 445 А автотехнічних експертиз, висновкам № 276 ат, № 311/ат, № 10473/14-52 судових автотехнічних експертиз, судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_6 , будучи зобов`язаним дотримуватись ПДР України, порушив пункти 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, що фактично встановлено відповідними висновками експертів.

Крім того, як звертає увагу у своїй скарзі прокурор, у судовому рішенні не зазначається, якими саме висновками експертів керувався суд при винесенні рішення про визнання невинуватим обвинуваченого ОСОБА_6 .

Таким чином, як вважає апелянт, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме наведені вище висновки експертів, якими встановлені порушення ПДР України водієм ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , який залишив вирішення скарги прокурора на розсуд суду; пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду щодо ОСОБА_6 без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинувачених; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вирок суду, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення, в повній мірі відповідає вимогам закону, оскільки це судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Згідно вимог, передбачених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, в даному випадку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, як це передбачено п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, повинно бути зазначено: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції були дотримані наведені вище вимоги кримінального процесуального закону при ухваленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 , передбачені Главою 29 КПК України, а тому доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні про те, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не можуть бути визнані обґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Незважаючи на те, що у своїй скарзі прокурор зазначає про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також про те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема висновки автотехнічних та судових автотехнічних експертиз, які були досліджені судом апеляційної інстанції за клопотанням сторони обвинувачення в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, колегія суддів не вважає ці та інші доводи апеляційної скарги, достатніми підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки під час апеляційного розгляду, не встановлено будь-яких даних для висновку про те, що, при оцінці доказів сторони обвинувачення, судом першої інстанції, не було дотримано вимог, передбачених ч. 1 ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів по справі.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, суд першої інстанції надав правильну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки навіть якщо припустити, що останній допустив порушення пунктів 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими порушеннями та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у вчинені якої цим же вироком визнано іншого учасника цієї пригоди.

При цьому, погоджуюсь із висновками суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на роз`яснення, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», в яких прямо зазначено, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Враховуючи вищенаведені роз`яснення, а також встановлені судом першої інстанції обставини ДТП, за участю водіїв транспортних засобів ОСОБА_9 і ОСОБА_6 та характер інкримінованих кожному із них порушень правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку, аварійну ситуацію, яка призвела до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої постраждали люди, а саме потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , створив водій автобуса «Богдан А 091» ОСОБА_9 , який, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, відповідно до вимог п. 16.6 Правил дорожнього руху, був зобов'язаний дати дорогу транспортним засобам, в даному випадку автомобілю «ЗІЛ 138 Л», під керуванням водія ОСОБА_6 , що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч.

До того ж, аналізуючи досліджені під час судового розгляду докази, зокрема висновки експертів, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання ОСОБА_6 щодо обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням загальних положень, передбачених пунктами 1.4, 1.5 Правил дорожнього руху про те, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила, а їх дії або бездіяльність не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху.

З огляду на це, жоден із наведених в апеляційній скарзі висновків експертів-автотехників не може бути покладений в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 , оскільки відповіді експертів за певними варіантами, зокрема згідно показань водія ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , про те, що водій автомобіля «ЗІЛ» ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху, у зв'язку з чим в діях останнього, з технічної точки зору, експертом вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР, мають характер припущень та можуть розглядатись як належні докази, що містять фактичні дані, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Більш того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ, у тому числі висновок експерта, не має наперед встановленої сили, а також переваги перед іншими доказами і, так само як і інші докази, має бути оцінений судом, як з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і з точки зору взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не встановила будь-яких підстав для скасування оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 та підстав, передбачених ст. 420 КПК України для ухвалення щодо останнього нового вироку, оскільки вважає, що даний вирок в частині визнання ОСОБА_6 невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та виправдування за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , колегія суддів вважає необхідним залишити вказаний вирок суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи: 755/25381/14

Номер провадження: 11-кп/824/291/2022

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_15

Доповідач - суддя ОСОБА_1