Справа № 331/1941/22
Провадження №1-кп/333/271/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів Комунарського районного суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченої ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про визнання доказів очевидно недопустимими, заявленого у кримінальному провадженні № 0000175 від 22.04.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 111, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 111 та ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 111-1 КK України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченої адвокатОСОБА_7 звернулася до суду з усним клопотанням про визнання очевидно недопустимими доказами, а саме: листів ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (вих. №2/2-2265 від 17.05.2022 р., вих. № 2/2-2568 від 02.06.2022 р.); клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей та документів від 23.05.2022 р.; ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 25.05.2022 р. по справі №331/1249/22 про надання тимчасового доступу до мобільного телефону марки марки «Хіаоmі Redmi» ІМЕІ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та ІМЕІ 2: НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ); протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 27.05.2022 р. та опису речей і документів, які були вилучені на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді з додатками; постанови про визнання речовими доказами від 27.05.2022 р., пояснення ОСОБА_6 начальнику СІЗО від 16.05.2022 року, рапортів інспекторів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 2905.2022 року на адресу начальника СІЗО, протоколу вилучення мобільного телефону марки марки «Хіаоmі Redmi» у ОСОБА_6 09.05.2022 року та інформацію з телефону, постанову слідчого про визнання речовими доказами та передачу на відповідальне зберігання від 27.05.2022 року, листа Служби безпеки України від 02.06.2022 р. (вих № 59/14/1595НТ).

В обґрунтування клопотання зазначила, що зазначені письмові докази сторони обвинувачення містять інформацію, яка не є предметом обвинувального акту. Події, які містяться в зазначених документах за участю підозрюваної ОСОБА_6 відбувалися в період, який виходить за межі періоду дій обвинувачення, зазначеному в обвинувальному акті.

Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали клопотання захисника ОСОБА_7 ..

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, зазначивши, що дані письмові докази сторони обвинувачення свідчать про те, що обвинувачена після березня 2022 року в травні 2022 року продовжила вчиняти дії, зазначені в обвинувальному акті, що підтверджує її винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_6 ..

Колегія суддів, розглянувши клопотання захисника, вислухавши думки сторін, дійшла до такого.

Під час виконання вимог ч.1 ст.349 КПК України, суд ухвалив досліджувати докази по даному кримінальному провадженню у повному обсязі у такому порядку: дослідити письмові докази, допитати свідків, допитати обвинувачену.

Наразі судом досліджуються докази сторони обвинувачення.

Відповідно до ст.89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимим доказом захисник покликається на той факт, що надані докази сторони обвинувачення виходять за межі та період, зазначені в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 ..

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває. Судом не допитувалася обвинувачена ОСОБА_6 та не досліджувались інші докази сторони обвинувачення. Конкретних ознак очевидної недопустимості зазначених доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Водночас, на думку суду, необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником у своєму клопотанні, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Разом з тим, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати недопустимими захисник, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість, тому оцінка щодо допустимості вищевказаних доказів буде надана судом під час ухвалення судового рішення по даному кримінальному провадженню.

Керуючись ст. ст. 48, 87, 89, 290, 371-372 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про визнання доказів очевидно недопустимими, а саме: листів ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (вих. №2/2-2265 від 17.05.2022 р., вих. № 2/2-2568 від 02.06.2022 р.); клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей та документів від 23.05.2022 р.; ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 25.05.2022 р. по справі №331/1249/22 про надання тимчасового доступу до мобільного телефону марки марки «Хіаоmі Redmi» ІМЕІ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та ІМЕІ 2: НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ); протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 27.05.2022 р. та опису речей і документів, які були вилучені на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді з додатками; постанови про визнання речовими доказами від 27.05.2022 р., пояснення ОСОБА_6 начальнику СІЗО від 16.05.2022 року, рапортів інспекторів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 2905.2022 року на адресу начальника СІЗО, протоколу вилучення мобільного телефону марки марки «Хіаоmі Redmi» у ОСОБА_6 09.05.2022 року та інформацію з телефону, постанову слідчого про визнання речовими доказами та передачу на відповідальне зберігання від 27.05.2022 року, листа Служби безпеки України від 02.06.2022 р. (вих № 59/14/1595НТ).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 30.01.2023 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3