Справа № 461/772/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/992/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2022 року за ч.1 ст. 125 КК України, -

встановила:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, 27 листопада 2021 року близько 16 години 40 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи на території паркінгу ТРЦ «Форум», за адресою: м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_9 , умисно, завдав удар потерпілому кулаком руки по голові, удари рукою в груди та удари по правій нозі потерпілого ОСОБА_9 .

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження, а саме: садно у лівій скронево-тім`яній ділянці, синець на грудях справа та два синці на правій нижній кінцівці, які згідно висновку експерта відносяться до легкого ступеня важкості.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вирок є незаконним внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а тому такий підлягає скасуванню, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закриттю внаслідок відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що незважаючи на те, що у вироку суд неодноразово підкреслив про ніби-то справедливий розгляд справи з додержанням процесуальних норм і створення сторонам умов для реалізації процесуальних прав фактично увесь розгляд справи проводився явно упереджено з намаганням у будь-який спосіб перешкодити захиснику у здійснені захисту обвинуваченого.

Висновок суду про раптово виниклі неприязнені стосунки є вигадкою суду з метою сприяти обвинуваченню, оскільки до нанесення ОСОБА_10 удару ОСОБА_6 в обличчя взагалі не існувало ніяких, а тим більше неприязнених стосунків.

Вважає, що з моменту нанесення удару ОСОБА_10 в обличчя ОСОБА_6 у останнього виникло право на необхідну оборону, а не «раптово виникли неприязнені відносини».

Наголошує, що суд проігнорував надані захистом докази того, що зауваження і вимоги ОСОБА_11 щодо припинення куріння електронної сигарети були явно незаконні, оскільки Законом України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» заборона куріння електронних сигарет у громадських місцях була встановлена тільки з січня 2022 року, а станом на час подій (27 листопада 2021 року) такої заборони не існувало. Тобто суд проігнорував і не дав оцінки тому факту, що претензії ОСОБА_11 щодо припинення куріння електронної сигарети були незаконними та протиправними і ОСОБА_6 мав законне право їх ігнорувати.

Вважає очевидним, що ОСОБА_6 уникав конфлікту з ОСОБА_10 , але той продовжував свої незаконні дії провокуючи ОСОБА_6 на конфлікт.

На думку апелянта, для суду один і той же відеозапис трактувався або на користь свідка або проти нього в залежності від того чи це свідок обвинувачення чи свідок захисту.

Наголошує, що захистом зверталась увага суду на те, що у випадку якщо ОСОБА_6 після нападу ОСОБА_11 застосував для захисту і припинення посягання насильство, яке не викликалось необхідністю у тій ситуації, то мова могла йти виключно про перевищення меж необхідної оборони. Однак і за цих обставин слід було врахувати, що діючим кримінальним законом не передбачено відповідальності за заподіяння легких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора та потерпілого, які заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку наданими у судовому засіданні в суді першої інстанції показами потерпілого ОСОБА_9 , який показав, що 27 листопада 2021 року він працював оператором паркінгу ТРЦ «Форум». 27 листопада 2021 року близько 16 години 40 хвилин, виконуючи свої посадові обов`язки, він побачив ОСОБА_6 , який курив електронну сигарету і зробив йому зауваження, вказавши де у торговому центрі є місця для куріння. Після цього обвинувачений звернувся до нього з нецензурною лайкою та вдарив його. Спочатку ОСОБА_6 вдарив його у груди, у відповідь, захищаючись, він вдарив ОСОБА_6 кулаком в обличчя. Після цього підбігли люди та розборонили їх, і він вважав конфлікт завершеним. Потім ОСОБА_6 раптово наніс йому удар в голову кулаком, схопив його за комір, намагався вдарити рукою в обличчя та повалив на землю. Коли він лежав, ОСОБА_6 наніс йому чотири удари ногою по тілу. В подальшому їх розборонили сторонні особи. Вказав, що конфлікт між ними тривав близько 10 хвилин.

Показами свідка ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції показав, що працює начальником зміни охорони у фірмі, яка забезпечує охорону ТЦ «Форум». В день коли між обвинуваченим та потерпілим відбувся конфлікт, він почув по рації, що потрібно прибути на паркінг, оскільки побили паркувальника. Коли він прибув, ОСОБА_9 повідомив, що його побив інший чоловік. Цей чоловік схожий на обвинуваченого. В момент коли він прибув на паркінг, ОСОБА_6 знаходився у 3 5 метрах від ОСОБА_9 . Вказав, що самої бійки він не бачив. На обличчі ОСОБА_9 були почервоніння та він тримався за голову і ногу.

Показами свідка ОСОБА_13 , який в суді першої інстанції показав, що працює оператором відеонагляду ТЦ «Форум». В даному закладі є датчики, які реагують на дим, при спрацюванні яких, вмикається протипожежна сигналізація. Внаслідок чого, проходить евакуація відвідувачів. Зазначив, що він через монітор відеонагляду бачив як обвинувачений курив. В подальшому до обвинуваченого звернувся потерпілий, після чого обвинувачений першим штовхнув потерпілого і відбулася штовханина, в ході якої потерпілий впав та обвинувачений продовжував наносити йому удари.

Показами свідка ОСОБА_14 , який в суді першої інстанції показав, що події відбувалися у листопаді 2021 року у ТЦ «Форум» по вул. Під Дубом у м. Львові. Потерпілий зробив зауваження тій особі, яка його в подальшому побила. Вказав, що потерпілий першим наніс кулаком удар особі, яка курила ( ОСОБА_6 ). ОСОБА_6 , в свою чергу, почав наносити ОСОБА_9 удари кулаком у живіт, руки, плечі. Коли ОСОБА_9 впав, ОСОБА_6 продовжував наносити удари в живіт та по ногах. Конфлікт тривав близько 10 хвилин. Також, вказав, що коли ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вперше розборонили, ОСОБА_6 першим відновив бійку, почавши наносити удари ОСОБА_9 . Крім цього, зазначив, що зауваження яке зробив ОСОБА_9 ОСОБА_6 було висловлене в коректній формі, а на паркінгу був встановлений знак щодо заборони куріння.

Даними заяви потерпілого ОСОБА_9 від 27.11.2021 поданої на адресу Львівського районного управління поліції №1 ГУ НП у Львівській області, у якій останній просить вжити заходів до чоловіка, який заподіяв йому тілесні ушкодження на парковці ТЦ Форум.

Даними висновку експерта № 1383 від 30.11.2021, згідно якого при обстеженні ОСОБА_9 лікарями КНП 8-ма МКЛ м. Львова 27.11.2021 року було вказано діагноз: «Променева травма волосистої частини голови, садно. Забій грудної клітки. Забій стегна.» Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлені: садно у лівій скронево-тям`яній ділянці, синець на грудях справа та 2 синці на правій нижній кінцівці. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути від ударів кулаком по голові та в груди і ногою по задній поверхні правої ноги 27 листопада 2021 року, як вказано в «Постанові» та потерпілим. Садно та синці відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Даними медичної документації КНП «8 МКЛ м. Львова», згідно якої у ОСОБА_9 встановлено множинні поверхневі травми голови, забій грудної клітки, забій стегна.

Даними постанови дізнавача від 12.12.2021 про визнання предмета речовим доказом, якою компакт-диск типу «CD-R», білого кольору визнано речовим доказом та відеофайлами із відеозаписами камер відеоспостереження, що знаходяться на паркінгу ТРЦ «Форум», за адресою м. Львів, вул. Під Дубом, 7Б та протоколом огляду предмету від 12 грудня 2021 року, яким зафіксовано огляд вказаних відеозаписів. З даних доказів встановлено наступне.

Даними, які містяться на відеозаписі «ch09_4108» де зафіксовано, як потерпілий ОСОБА_9 підходить до ОСОБА_6 , вони починають розмовляти та активно жестикулювати. Після чого ОСОБА_6 на 16.42.18 год відеозапису відходить в іншу сторону та стає в чергу до паркомату, при цьому вони продовжують спілкуватися. На 16:42:24 год. відеозапису ОСОБА_9 іде в напрямку до ОСОБА_6 . На 16:42:26 год. відеозапису ОСОБА_6 піднімає руку та замахується нею на ОСОБА_9 , після чого чоловіки штовхають одне одного руками. Після цього ОСОБА_6 підходить до ОСОБА_9 та намагається вдарити його лівою рукою, в свою чергу в даний момент ОСОБА_9 , піднімає ліву руку та вдаряє по обличчі ОСОБА_6 . На 16:42:36 год. відеозапису ОСОБА_6 тримає лівою рукою ОСОБА_9 за жилетку, а ОСОБА_9 хапає лівою рукою за ліве плече. Після цього на 16:42:48 год. відеозапису один із чоловіків, що перебував біля паркомату підбіг до ОСОБА_6 та ОСОБА_9 та розборонив їх. На 16:43:03 год. відеозапису ОСОБА_6 правою рукою схопив ОСОБА_9 за шию ззаду, а лівою рукою хватає його спереду, після чого внаслідок застосування сили ОСОБА_6 ОСОБА_9 падає на землю. На 16:43:12 год. відеозапису з`являються працівники охорони.

Даними відеозапису «ch28_4157», згідно якого на 16:42:32 год. встановлено, як ОСОБА_6 завдає удару правою ногою ОСОБА_9 по лівій нозі. На 16:42:34 год. відеозапису ОСОБА_6 вдаряє ОСОБА_9 правою рукою по скроневій частині голови. На 16:43:02 год. відеозапису видно, як ОСОБА_6 взяв лівою рукою ОСОБА_9 за верхній одяг, а правою рукою наносить удар. На 16:43:12 год. відеозапису видно, як ОСОБА_9 лежить на підлозі, після чого встає та до нього підходить працівник охорони.

Дослідженими судом першої інстанції документальні докази, надані стороною захисту, зокрема: копією обвинувального акту у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 , копією висновків експерта, витягом з ЄРДР, фотознімком.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції, підставно враховано, що під час судового розгляду потерпілий та вищевказані свідки надали показання щодо обставин вчинення злочину під присягою, за участю сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Сумнівів в достовірності й точності вказаних доказів в колегії суддів не виникає.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що слід критично оцінити покази свідка ОСОБА_15 , оскільки такі суперечать показам інших свідків, потерпілого та обвинуваченого. Зокрема, наведені вище безпосередні свідки самого конфлікту та потерпілий, в ході судового розгляду зазначали, що в ході конфлікту ОСОБА_6 наносив удари ОСОБА_9 , а сам обвинувачений не заперечив цього, вказавши, що не пригадує які саме удари він наносив потерпілому. Наведені покази свідка ОСОБА_15 спростовуються також відеозаписом та медичними документами, які засвідчують характер тілесних ушкоджень потерпілого. Лише свідок ОСОБА_15 вказала, що жодних ударів зі сторони обвинуваченого не було. При цьому, суд першої інстанції аргументовано враховував, що свідок ОСОБА_15 повідомила під час допиту про те, що з обвинуваченим перебуває в хороших стосунках, а сам обвинувачений ОСОБА_6 , надаючи показання, вказав, що вона є його нареченою, що, в сукупності з наведеними вище доводами, ставить під сумнів об`єктивність її показів.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Щодо доводів наведених в апеляційній скарзі про те, що в обвинуваченого ОСОБА_6 виникло право на необхідну оборону, а не раптово виникли неприязне ні відносини, то колегія суддів, звертає увагу на наступне.

Частиною першою статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» N 1 від 26.04.2002, вказано, що закріплене ст. 36 Кримінального кодексу України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

У п. 2 вказаної вище Постанови зазначено, що при з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, спрямованість, мета і межі вчинення дій особою, яка захищається, де шкода, завдана особі, яка здійснює посягання, має відповідати суспільній небезпечності посягання та обстановці захисту. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Встановлено, що ОСОБА_6 наносивши ОСОБА_16 численні удари у різні частини тіла та продовжуючи їх нанесення після того як потерпілий впав на землю, очевидно не діяв в стані необхідної оборони, оскільки враховуючи різницю у віці та фізичні дані обвинуваченого і потерпілого, та сам перебіг конфлікту, для його припинення, було достатньо в цій ситуації стримувати потерпілого за руки, а не спричинювати йому тілесні ушкодження, тим більше з такою інтенсивністю, як це було зроблено. На переконання суду ОСОБА_6 мав можливість припинити бійку з потерпілим, однак умисно продовжував завдавати удари потерпілому. Крім цього, як встановлено з долучених до матеріалів справи відеозаписів з камер спостереження та показів свідка ОСОБА_14 після того, як ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вперше розборонили, саме ОСОБА_6 знову почав бійку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що слід критично оцінювати доводи апелянта про те, що обвинувачений, фактично діяв у стані необхідної оборони, підстав ставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.125 КК України апеляційний суд не вбачає.

У вироку зазначено, що посилання сторони захисту на те, що на момент інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення не діяли обмеження щодо паління у громадських місцях «електронних сигарет» також не спростовують винуватості обвинуваченого, адже ОСОБА_6 не інкримінують вчинення кримінального правопорушення щодо спеціального суб`єкта. В цій ситуації особа потерпілого, зокрема його посада, не визначають склад відповідного кримінального правопорушення. При цьому, згідно формулювання обвинувачення ОСОБА_6 інкримінують вчинення правопорушення на грунті раптово виниклих неприязних відносин, а не у зв`язку із виконанням потерпілим своїх службових обов`язків. Відтак, наведені доводи відхилені судом першої інстанції та не приймаються і апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції, який дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дійшов висновку про те, що про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відтак викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вирок суду першої інстанціїє незаконним, оскільки такий не відповідає вимогам закону, матеріалам даного кримінального провадження, а тому підлягає скасуванню, слід визнати безпідставними.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів справи, орган досудового розслідування і суд першої інстанції дослідили у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення, а тому наведені обвинуваченим в апеляційній скарзі доводи про те, що висунуте йому обвинувачення не відповідає фактичним обставинам справи є необґрунтованими.

Суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 виконав вимоги ст. 374 КПК України, яка передбачає обов`язок суду у мотивувальній частині вироку обґрунтувати прийняте ним рішення із наведенням відповідних підстав.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою й приходить до висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а призначене обвинуваченому покарання, вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України залишити без змін,апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_17