ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3707/22 Справа № 243/2230/22 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

07.12.2022р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відеоконференції з ДУ «Житомирська УВП № 8» м. Житомира апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.11.2022р., якою у кримінальному провадженні за № 0000367 від 03.03.2022р. обвинуваченому за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Слов`янська Донецької області, який зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2

задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)», строком на 60 днів, тобто до 05.01.2023р. включно.

за участю захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.11.2022р. у кримінальному провадженні за № 0000367 від 03.03.2022р. обвинуваченому за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_6 задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Житомирська УВП (№ 8)», строком на 60 днів, тобто до 05.01.2023р. включно.

Ухвалу оскаржив захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого, який в апеляційній скарзі:

- вказує, що висновки викладені в оскаржуваній ухвалі, необґрунтовані, ухвала прийнята з істотним порушенням норм процесуального права;

- наголошує, що ризик переховування обґрунтований прокурором лише на підставі імовірного покарання, яке загрожує обвинуваченому, інші докази цього ризику прокурором суду не надані, а ризик переховування не може ґрунтуватися виключно на тяжкості імовірного покарання;

- вказує, що суди у своїх попередніх рішеннях повторюють сталий принцип своєї практики, згідно з яким ризик переховування не може ґрунтуватись виключно на підставі тяжкості можливого покарання;

- зазначає, що у своїх рішеннях від 03.11.2017р. та 29.01.2018р. суди послалися на існування ризиків, які раніше не обговорювалися, а факт відсутності судимості у заявника був беззаперечним;

- вважає, що суди цитують різні відповідні положення законодавства, пов`язані із триманням під вартою, зокрема ст. 178 КПК України, при цьому не демонструючи, як ці принципи та положення стосувалися конкретної фактів та обставин справи щодо обвинуваченого;

- наголошує, що обвинувачений тримається під вартою вже шість місяців, та всі ухвали, якими йому було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою є однотипними, та в їх обґрунтування покладено лише перелік ризиків, зазначених в КПК України та відсутнє посилання на те, чому щодо обвинуваченого не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід;

- прохає оскаржувану ухвалу скасувати, та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

Про дату, час та місце судового розгляду прокурор у кримінальному провадженні повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, клопотання про участь у судовому засіданні не подав, тому розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу на прохали її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений 03.03.2022р. близько 02:00год. прийшов до кВ. АДРЕСА_3 , де на той час мешкали потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які вживали алкогольні напої. У вказаному місці 03.03.2022р. близько 05:00год. в ході вживання спиртного потерпілими на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між обвинуваченим з однієї сторони та потерпілими з іншої, виникла сварка. Під час сварки у обвинуваченого виник протиправний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, а саме потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне вбивство двох осіб, обвинувачений, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно завдав потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 удари руками в область голови та тулубу.

Внаслідок умисних протиправних дій обвинуваченого від отриманих тілесних ушкоджень потерпілі померли на місці.

Причиною смерті потерпілої ОСОБА_7 стала поєднана травма голови та грудної клітки, а причиною смерті потерпілої ОСОБА_8 - поєднана травма тіла з травматичним субарахноідальним крововиливом та переломом ребер справа.

Після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений місце вчинення злочину покинув.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування прийнятого рішення послався, що прокурором доведено існування ризиків з боку обвинуваченого, які передбачені ст. 177 КПК України, та врахував обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що ним з достовірністю встановлено, що на теперішній час у кримінальному провадженні продовжує існувати ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, оскільки він обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а тому, на переконання суду першої інстанції, обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість імовірного покарання, яке може бути призначене судом у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вчинити спробу переховування від суду.

Також судом було враховано, що обвинувачений раніше був судимий, відбував реальне покарання в місцях позбавлення волі, та може вирішити, що переховування від суду потягне для нього менш тяжкі наслідки, ніж процедура відбування покарання.

Крім того, судом встановлений ризик з боку обвинуваченого впливу на свідків, які на момент продовження щодо нього строку тримання під вартою не допитані у судовому засіданні, а обвинувачений, будучи особисто знайомим зі свідками, може спробувати переконати останніх змінити показання на його користь, щоб в майбутньому уникнути покарання.

Також судом досліджено дані про особу обвинуваченого, а також клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, та не встановлено підстав для задоволення такого клопотання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції, та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що суд при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого керувався вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 183 КПК України, оскільки обвинувальний акт щодо обвинуваченого за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, прийнято судом до розгляду та судовий розгляд триває.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що є підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, внаслідок якого настала смерть двох потерпілих. У разі визнання обвинуваченого винуватим йому загрожує покарання, максимальний розмір якого у виді довічного позбавлення волі.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які у своєму клопотанні послався прокурор, встановив їх наявність виходячи з наступного.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч . 1 ст. 177 КПК України, хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Керуючись ч. 5 ст. 4 ЗУ «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005р. № 3262, відповідно до якого суди мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів ЄДРСР, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Так, так обвинувачений є особою, яку п`ять раз було засуджено до реального покарання у виді позбавлення волі, за злочини різної тяжкості, а саме:

- 18.09.2001р. вироком Слов`янського міського суду Донецької області за ст.185 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки;

- 24.02.2003р. вироком Слов`янського міського суду Донецької області за ст. 185 ч.3, 194 ч.2,70,71 КК країни до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки; звільнений 08.06.2005р. умовно-достроково на 11 місяців 10 днів;

- 11.12.2006р. вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за ст. 187 ч. 3, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на сім років три місяці; звільнився 14.09.2012р. по відбуттю строку покарання;

- 11.03.2014р. вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки, з іспитовим строком на три роки,

- 25.08.2015р. вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за ст. 190 ч. 2, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Таким чином, ризик вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення є обґрунтованим, та має цілком імовірних характер з високою долею вірогідності.

Враховуючи особу обвинуваченого, його репутацію, а саме відомості про попередні судимості, зокрема за ч. 3 ст. 187 КК України, а також фактичні обставини злочину, у якому він обвинувачується у теперішній час за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто із застосуванням насильства та смерті двох потерпілих, існує висока імовірність впливу на свідків з метою схилення їх до зміни свої показань на його користь.

Тому, на думку суду апеляційної інстанції, ризик з боку обвинуваченого впливу на свідків також має імовірних характер.

Щодо ризику переховування обвинуваченого від суду, то суд апеляційної інстанції з урахуванням наведеного вище вважає цей ризик підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Доводи апеляційної скарги захисника, що висновки викладені в оскаржуваній ухвалі необґрунтовані, ухвала прийнята з істотним порушенням норм процесуального права, є необґрунтованими, оскільки рішення суду прийнято відповідно до вимог кримінального процесуального закону на підставі ст.ст. 177, 178 КПК України із дотриманням вимог ст. 194 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника, що ризик переховування обґрунтований прокурором лише на підставі імовірного покарання, яке загрожує обвинуваченому, інші докази цього ризику прокурором суду не надані, а ризик переховування не може ґрунтуватися виключно на тяжкості імовірного покарання, є також неспроможними, оскільки вказаний ризик досліджено судом у сукупності з іншими ризиками та даними про особу обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги захисника, що суди у своїх попередніх рішеннях повторюють сталий принцип своєї практики, згідно з яким ризик переховування не може ґрунтуватись виключно на підставі тяжкості можливого покарання, також є неспроможними з підстав наведених вище.

Доводи апеляційної скарги захисника, що у своїх рішеннях від 03.11.2017р. та 29.01.2018р. суди послалися на існування ризиків, які раніше не обговорювалися, а факт відсутності судимості у заявника був беззаперечним судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки у кримінальному провадженні № 0000367 від 03.03.2022р. обвинуваченому за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у 2017р. та 2018р. запобіжний захід не обирався, обвинувачений відбував покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком.

Доводи апеляційної скарги, що суди цитують різні відповідні положення законодавства, пов`язані із триманням під вартою, зокрема ст. 178 КПК України, при цьому не демонструючи, як ці принципи та положення стосувалися конкретної фактів та обставин справи щодо обвинуваченого, на думку суду апеляційної інстанції також є безпідставними, оскільки вимоги ст. 178 КПК України мають визначений порядок обставин, які враховуються судом при обранні запобіжного заходу, та розширеному тлумаченню не підлягають, їх розуміння у будь-який інший спосіб, ніж передбачено КПК України, не передбачено.

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений тримається під вартою вже шість місяців, та всі ухвали, якими йому було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою є однотипними, та в їх обґрунтування покладено лише перелік ризиків, зазначених в КПК України та відсутнє посилання на те, чому щодо обвинуваченого не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не мають під собою підґрунтя, оскілки норми кримінального процесуального закону стосовно обрання чи продовження запобіжного заходу визначають чіткий перелік дій органу досудового розслідування та суду визначений параграфом 1 глави 18 КПК України, в основу якого, перш за все, покладені саме імовірні ризики з боку обвинуваченого, які не мають довільного трактування та розуміння, а мають чітке законодавче визначення, до якого можна застосувати термін «однотипність», проте таке визначення жодним чином не впливає на законність прийнятого судом рішення.

Таким чином суд апеляційної інстанції встановив, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим судом рішенням, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Оскаржуване рішення не є остаточним, а є засобом забезпечення у кримінальному провадженні виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, покладених на нього.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для його зміни на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а тому доводи апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухвали, та постановлення нової ухвали, якою обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.11.2022р., якою у кримінальному провадженні за № 0000367 від 03.03.2022р. обвинуваченому за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)», строком на 60 днів, тобто до 05.01.2023р. включно - залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.11.2022р., якою у кримінальному провадженні за № 0000367 від 03.03.2022р. обвинуваченому за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)», строком на 60 днів, тобто до 05.01.2023р. включно - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, та набирає законної сили після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді

07 грудня 2022 року м.Кривий Ріг