ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2785/22 Номер провадження 11-кп/814/2310/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

представник установи ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено спільне подання начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія (№64)» та спостережної комісії Подільської ради м. Полтава та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Царичанка Дніпропетровської області, громадянина України, судимого,

засудженого:

09.01.2019 Запорізьким апеляційним судом за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі,

звільнено мовно-достроково від відбування покарання на 1 рік 6 місяців 5 днів.

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_9 відбув 2/3 строку покарання, сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, за час відбування покарання характеризується позитивно, має заохочення, отримані стягнення погашені.

Не погоджуючись з рішенням суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_9 за час відбування покарання допускав порушення, 5 разів на нього накладалися стягнення, 3 з них суворі догани. Протягом тривалого часу з моменту перебування в установі не отримував заохочень, а в подальшому отримував як заохочення так і стягнення, що вказує на нестабільну поведінку засудженого. Працював в установі не систематично. Йому було відмовлено у застосування ст. 101 КВК та поданні за ст. 82 КК України як особі, яка не стала на шлях виправлення. Тому вважає, що ОСОБА_9 не довів своє виправлення.

При цьому, не враховано тяжкість злочину та його суспільну небезпечність, значний невідбутий термін покарання та дані про поведінку засудженого протягом усього часу відбування покарання.

Інші учасники судового розгляду ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційної скарги, засудженого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу залишити без змін, представника установи, який вказав про те, що ОСОБА_9 заслуговує на умовно-дострокового звільнення, перевіривши матеріали провадження, особової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вирішила наступне.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи.

Висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Разом з цим, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_9 , не відповідає фактичним обставинам провадження та суперечить наявним матеріалам особової справи.

Судом встановлено, що на момент звернення до суду з поданням ОСОБА_9 відбув 2/3 строку призначеного судом покарання, тобто формально має право на розгляд питання щодо застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження та наданої суду особової справи, а саме відповідно до довідки про заохочення та стягнення засуджений ОСОБА_9 за період відбування у ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» отримав 5 заохочень у вигляді подяк за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці.

Разом з цим, за допущені під час відбування покарання порушення вимог режиму утримання ОСОБА_9 5 разів обґрунтовано піддавався заходам дисциплінарного впливу, про що свідчать застосовані стягнення (2 - догани та 3 - суворі догани).

При цьому, заохочувальні норми до засудженого почали застосовуватися лише з червня 2020 року, хоча прибув він до установи у вересні 2019 року, а періодично із заходами заохочення до засудженого застосовувалися заходи стягнення, що вказує на нестабільну поведінку засудженого за весь час відбування покарання.

Відбуваючи покарання у Державній установі «Полтавська виправна колонія (№ 64)» з 18.09.2019, засуджений ОСОБА_9 залучався до оплачуваних робіт - працевлаштований на виробничій дільниці № 3 установи на посаді зварювальника. Однак, працював засуджений не систематично, зокрема, не працював: в жовтні 2019 року, в грудні 2020 року, в січні, лютому, березні, квітні, листопаді, грудні 2021 року, в березні, серпні 2022 року.

Разом з цим, суд першої інстанції в повній мірі не врахував, що згідно матеріалів особової справи, засудженому ОСОБА_9 неодноразово відмовлялося у застосуванні пільг, передбачених законодавством.

Так, рішенням комісії виправної колонії від 17.11.2020 відмовлено засудженому у зміні умов тримання, передбаченого ст. 101 КВК України як особі, яка не стала на шлях виправлення. Відповідно до витягу з протоколу №21 від 16.09.2021 року рішенням комісії установи виконання покарань відмовлено засудженому в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, передбаченого ст. 82 КК України, як особі, яка не стала на шлях виправлення.

З огляду на викладене, значну частину строку покарання засуджений ОСОБА_9 характеризувався нестабільною поведінкою.

На переконання колегії суддів, вказана кількість стягнень, їх періодичність, відсутність стабільного та постійного працевлаштування свідчить про нестабільну поведінку засудженого і не може свідчити про його безумовну зразкову поведінку та те, що останній довів своє виправлення.

Вказані факти як окремо кожний, так і в сукупності свідчать про нестабільну поведінку засудженого і не дають підстав дійти висновку, що він довів своє виправлення і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Сам по собі факт відбуття певного строку покарання, не є виключною підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Отже, ураховуючи поведінку засудженого протягом всього часу відбування покарання, в тому числі під час перебування під вартою, неможливо дійти висновку про те, що засуджений довів своє виправлення, вказане лише свідчить про позитивні тенденції в поведінці засудженого ОСОБА_9 .

Вищевикладене свідчить про те, що засуджений ОСОБА_9 належним чином не довів свого виправлення.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не надав оцінку та не взяв до уваги тому, що процес виправлення ОСОБА_9 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а тому доводи прокурора про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_9 , ґрунтуються на матеріалах особової справи та об`єктивно підтверджені.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд помилково дійшов висновку про достатність підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання, внаслідок чого ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційною інстанцією, якою в задоволенні подання установи відбування покарання слід відмовити.

Відповідно апеляційна скарга прокурора про скасування ухвали суду з наведених в ній мотивів підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 404, 407, 409 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Полтавської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 9 вересня 2022 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні спільного подання начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія №64» та голови спостережної комісії Подільської районної у м. Полтаві ради про умовно-дострокове звільнення, на підставі ст. 81 КК України, засудженого ОСОБА_9 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

В ОСОБА_11