Справа № 675/1405/22
Провадження № 1-в/675/94/2022
У Х В А Л А
"25" жовтня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_4 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з заявою, у якій просить скасувати вирок Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року, призначити йому покарання відповідне Конституції України, тобто довічне позбавлення волі з можливістю умовно-дострокового звільнення через обумовлену кількість років або позбавлення волі на 15 років, на підставі ч. 5 ст. 80 КК України звільнити його від відбування покарання.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що міра його покарання (довічне позбавлення волі) порушує ст. 28 Конституції України, а також ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на рішення Європейського Суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі Пєтухов проти України та рішення Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, засуджений стверджує, що передбачене ч. 2 ст. 115 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі є неправосудним від самого початку його призначення.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 заяву підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п.п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

ОСОБА_4 засуджений за вироком Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року за ст.ст. 185 ч. 3, 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 1,6, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Постановляючи ухвалу по суті поданої засудженим заяви, суд враховує наступне.

За положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно з ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 51 КК України до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, як, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Кримінальний закон розкриває зміст цих покарань у різних його статтях (ст.ст. 63 і 64 КК України) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а, навпаки, є окремим видом покарання, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

У своєму рішенні від 12 березня 2019 року у справі Пєтухов проти України (Petukhov v. Ukraine, заява № 41216/13) Європейський Суд з прав людини зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі, не суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто вказаним рішенням зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, але не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі. При цьому, суд враховує, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК України).

Велика Палата Верховного Суду 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Враховуючи національне законодавство та практику Європейського Суду з прав людини, Велика Палата дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини, Конституційний Суду України і Велика Палата Верховного Суду констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосовувач, яким у даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого дозволено робити лише те, що передбачено в законі (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

У справі Стіл та інші проти Сполученого Королівства (Steel and Оthers v. the United Kingdom), рішення від 23 вересня 1998 року (п. 54), Європейський Суд з прав людини наголосив, що Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови законний та згідно з процедурою, встановленою законом, зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права. При цьому, відповідно ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу.

Отже, наразі в Україні відсутній порядок та дієвий механізм судового перегляду покарання щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, процедура розгляду клопотань про застосування звільнення від відбування покарання відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, або пом`якшення їм покарання діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена.

Водночас, саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням, не суперечить ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як про це зазначає засуджений, призначення саме такого покарання не було визнано Європейським Судом з прав людини катуванням.

З огляду на викладене, заява ОСОБА_4 у частині вимог про скасування вироку Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року, призначення йому покарання відповідного Конституції України, тобто довічного позбавлення волі з можливістю умовно-дострокового звільнення через обумовлену кількість років або позбавлення волі на 15 років до задоволення не підлягає.

Суд також зазначає, що ухвалою Верховного Суду України від 05 липня 2005 року вирок Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року щодо ОСОБА_4 було залишено без змін. Отже, судом касаційної інстанції при перегляді постановленого щодо засудженого вироку було підтверджено законність його засудження та призначеного йому покарання.

Натомість, у даному випадку Ізяславський районний суд Хмельницької області не вправі переглядати (ревізувати) судові рішення, які набрали законної сили. Такими повноваження положення ст. 537 КПК України суд не наділяють.

Що стосується вимог заяви ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 80 КК України, суд зазначає наступне.

Вирок Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року набрав законної сили 05 липня 2005 року відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав чинності.

Згідно з ст. 152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Відповідно до положень ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки-у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років затяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Стаття 80 КК України визначає правила звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. При застосуванні ст. 80 КК України мається на увазі обвинувальний вирок, який вступив у законну силу, але не спрямований на виконання або звернений до виконання, але не реалізований повністю або частково.

У даному випадку зміст заяви та досліджені судом докази не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі.

Суд враховує, що вирок Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року, яким засуджено ОСОБА_4 , набув законної сили та почав виконуватися з моменту набрання ним законної сили, а тому строк давності до вказаного обвинувального вироку не застосовується.

З аналізу вищезазначених норм випливає, що після того як вирок Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2005 року був залишений без зміни ухвалою Верховного Суду України від 05 липня 2005 року, цей вирок почав виконуватись. Тобто з 05 липня 2005 року ОСОБА_4 є засудженою особою, а не попередньо ув`язненою особою. Тому посилання засудженого про те, що на підставі ст. 80 КК України він має бути звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків виконання вироку суд не вважає переконливими та такими, що дають підстави для задоволення клопотання.

Необхідно наголосити, що приписи ч. 5 ст. 80 КК України не вказують на безумовний обов`язок суду замінити довічне позбавлення волі на позбавленням волі у разі відсутності наявності підстав для застосування давності. Ця норма передбачає право суду застосовувати чи не застосовувати давність. При цьому, такі приписи КПК України передбачають можливість заміни покарання тільки у випадку, якщо така давність по своїй суті наявна, але не може бути застосована судом.

Оскільки під давністю виконання обвинувального вироку необхідно розуміти закінчення встановлених у законі відповідних строків із дня набрання обвинувальним вироком законної сили, то з огляду на встановлені вище обставини відсутні підстави вважати, що обвинувальний вирок відносно засудженого у даній справі не виконувався та не виконаний у строки, передбачені ч. 1 ст. 80 КК України.

Таким чином, законні підстави для застосування щодо засудженого ч. 5 ст. 80 КК України у даному випадку відсутні, а тому заява ОСОБА_4 у цій частині вимог також до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1