У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001307, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2022 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2022 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з дати набрання вироком законної сили. Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.

Ухвалено, зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання період тримання під вартою з 12.09.2022 р. до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити призначене покарання до 5 років позбавлення волі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що він щиро розкаявся, вибачився перед потерпілим, приймав активну участь під час судового розгляду, а також має тяжкі захворювання, які може підтвердити головний лікар Слідчого ізолятора, а саме ВІЛ та Псоріаз.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

12.09.2022 р. близько 11.30 год., ОСОБА_5 , будучи обізнаним про введення в Україні воєнного стану, будучі раніше судимим за вчинення злочину майнового характеру та маючи не зняту, не погашену в установленому порядку судимість, знаходився біля входу до приміщення торгівельного центру «Фокстрот», що розташований за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний, 27/1, де помітив ОСОБА_7 , який тримав в руках грошові кошти.

Перебуваючи у вказаному місті у вказаний час, у ОСОБА_5 виник раптовий злочинний умисел на вчинення грабежу. Переслідуючи корисливі мотиви, з метою власного незаконного збагачення, умисно, протиправно, повторно, розуміючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_8 відкрито, шляхом ривка, вихопив з рук ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 930 євро, що за курсом Національного банку України, станом на 12.09.2022 р., становить 34 141,41 грн.

Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденими грошовими коштами за власним розсудом, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 34 141,41 грн.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не працює, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, є раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів проти власності, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Встановив обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, яка обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. у справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, належить до тяжких злочинів, раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 є щире каяття, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

При цьому, ОСОБА_5 починаючи з 2003 року, неодноразово засуджений за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, проти життя та здоров`я особи, а також у сфері обігу наркотичних засобів, до нього неодноразово застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак обвинувачений ОСОБА_5 належних висновків для себе не зробив та знову продовжив вчиняти кримінальні правопорушення, що свідчить про стійкість сформованої антисоціальної поведінки останнього.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, воно відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи стосовно неналежної оцінки даних про його стан здоров`я є необґрунтованими та такими, що не підтверджені матеріалами кримінального провадження. Ба більше, дані обставини існували і на час вчинення кримінального правопорушення, однак жодним чином не вплинули на його протиправну поведінку та не стали стримуючим фактором для обвинуваченого від противоправних дій.

З урахуванням викладеного, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання занадто суворим і таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2022 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3