Категорія: ч.1 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченої - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002900 від 25 вересня 2020 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, українку, з повною загальною середньою освітою, розлучену, на утриманні якої перебуває малолітня донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приватного підприємця, не судимої,
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.121 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 93562 (дев`яносто три тисячі п`ятсот шістдесят дві) гривень 27 копійок.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Згідно вироку суду, обвинувачена ОСОБА_7 , 23.09.2020 року, близько 22 години 00 хвилин, знаходячись поблизу магазину "Літра", що за адресою: місто Луцьк, проспект Президента Грушевського, будинок 28, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_11 , умисно, нанесла один удар правою ногою в область тулуба потерпілої, від якого остання впала на спину, отримавши тілесне ушкодження у виді поверхневої рани на потиличній ділянці голови, після чого продовжуючи свої протиправні дії, умисно нанесла один удар правою ногою в ділянку голови потерпілої, внаслідок чого остання отримала тілесне ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому лобної кістки зліва з гострою епідуральною гематомою в місці перелому та забоєм головного мозку.
Згідно висновку експерта № 836 від 22.10.2020 року, за ступенем тяжкості закрита черепно-мозкова травма у вигляді перелому лобної кістки зліва з гострою епідуральною гематомою в місці перелому та забоєм головного мозку відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Поверхнева рана на потиличній ділянці голови за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с.174-176).
В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченої, апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості (п.3, 4 ч.1, ч.2 ст.409, ст.414 КПК України). Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.
Вказує на те, що приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 та звільнення її від відбування, суд не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, а також особі винної. Скоєний ОСОБА_7 злочин, за який КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, віднесений до категорії тяжких, а отже має підвищені суспільну небезпеку, а крім того, скоєний нею із прямим умислом. Недостатньо враховано судом і ставлення обвинуваченої до своїх злочинних дій та їх наслідків. Зокрема, обвинувачена впродовж судового розгляду, який тривав з березня 2021 року, в повній мірі не визнала своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення. Про своє каяття заявила лише в кінці розгляду кримінального провадження після допиту всіх свідків та дослідження письмових доказів, вочевидь врахувавши на пом`якшення ставлення до себе з боку суду. Крім того обвинувачена не намагалася упродовж тривалого періоду компенсувати шкоду потерпілій.

Окрім того суд формально згадавши у вироку про набуття потерпілою статусу інваліда, не надав належної оцінки у вказаному негативному наслідку, який викликаний діями обвинуваченої, є вкрай негативним та фактично невиправданим. Вважає, що є всі підстави для призначення обвинуваченій покарання у виді реального позбавлення волі (а.с.180-182).

В судове засідання не з`явилися потерпіла ОСОБА_11 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від потерпілої на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілої. Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити; думку обвинуваченої та її захисника, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,ґрунтується на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінально процесуального законодавства, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Щодо доводів прокурора в апеляційній скарзі про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості є безпідставними з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого, дані про її особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За роз`ясненнями Верховного Суду, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
До обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, обвинуваченої ОСОБА_7 суд першої інстанції відніс щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, обвинуваченої ОСОБА_7 суд першої інстанції не вбачав.
Як вбачається з матеріалів провадження обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні на початку розгляду кримінального провадження визнала частково, однак після усунення розбіжностей у фактичних обставинах справи, вину визнала повністю та щиро розкаялася. Даний факт підтвердили обвинувачена та захисник в судовому засіданні апеляційної інстанції.
Отже, матеріалами справи підтверджено наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої щире каяття. Тому доводи прокурора в цій частині, є необґрунтованими.
Крім того суд першої інстанції, обираючи міру покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою, а саме, набуття статусу інваліда 3 групи (а.с.61), ставлення самої обвинуваченої до вчиненого, яка свою винуватість в суді визнала повністю, частково відшкодовує (а.с.170) і намагається повністю відшкодувати потерпілій заподіяну злочином шкоду, при цьому, просила вибачення у потерпілої, одночасно, у вчиненому розкаювалась, інформацію про стан здоров`я обвинуваченої, яка не перебуває на обліках у лікаря нарколога чи психіатра та за допомогою до них не зверталась, позитивну характеристику по місцю її проживання, відомості про вперше притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.99, 100), дані про те, що вона є приватним підприємцем, перебування на її утриманні малолітньої доньки (а.с.169), за якою здійснює догляд, а також думку самої потерпілої, яка у вирішенні призначення покарання покладалась на розсуд суду, зазначаючи, що не наполягає на суворій мірі покарання у виді реального позбавлення волі, при цьому, підтримала заявлений цивільний позов до обвинуваченої, в частині відшкодування моральної шкоди.
Разом з цим думка потерпілої щодо призначення покарання підлягає врахуванню з іншими обставинами в їх сукупності, що мають правове значення при обранні заходу примусу, однак сама по собі не є вирішальною при реалізації судом дискреційних повноважень.
Згідно висновку досудової доповіді вбачається, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та становить середній ризик небезпеки для суспільства (а.с.22-23).
Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, й додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду першої інстанції про призначення обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі з можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою впродовж іспитового строку протягом проміжку часу, максимальної межі, встановленої в ст.75 КК України, який є достатнім для того, щоб остання довела своє виправлення.
Таким чином, належно вмотивувавши свою позицію, місцевий суд обґрунтовано вирішив звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на неї обов`язків, вона буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі.
Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора про те, що ОСОБА_7 частково відшкодовано заподіяну шкоду потерпілій, то ця обставина сама по собі не є підставою для зміни способу виконання покарання, оскільки для стягнення призначеного судом відшкодування законодавство передбачає інші правові заходи. Окрім того, захисник повідомив, що обвинувачена з потерпілою домовилися та визначили порядок відшкодування шкоди.
На підставі викладеного вище, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене місцевим судом ОСОБА_7 покарання, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та 75 КК України, та його меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та не буде становити «особистий надмірний тягар» для останньої.
Нових обставин, які би переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж у тому, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, в ході апеляційного розгляду встановлено не було.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_7 занадто м`якого покарання та необхідності призначення покарання без застосування вимог ст.75 КК України, є необґрунтованими. Дані, на які посилається прокурор, були оцінені судом в сукупності з іншими обставинами по справі.
Таким чином сукупність досліджених даних привели колегію суддів до висновку про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.
Порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді