Провадження № 1-в/344/202/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого-судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі с/з: ОСОБА_2 ,

за участі прокурорів: ОСОБА_3

представника УВП-12: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Волноваського районного суду Донецької області від 23.10.2013 року за п.1,6,9,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України, з урахуванням ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,-

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що він засуджений 23 жовтня 2013 року вироком Волноваського районного суду Донецької області до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На даний час він відбуває покарання в ДУ «УВП № 12» та час звернення з даним клопотанням фактично відбув 15 років 5 місяців. Вважає, що є всі правові підстави для заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України».

Засуджений в судовому засіданні підтримав своє клопотання та просив його клопотання задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_7 підтримав клопотання засудженого та вказав, що є всі правові підстави для його задоволення.

У судовому засіданні представник ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарання (№12)» щодо задоволення клопотання засудженого поклався на розсуд суду.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення клопотання засудженого заперечив та вказав, що така заміна не буде відповідати меті призначеного засудженому судом покарання.

Суд вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши подане засудженим клопотанням та ознайомившись з матеріали особової справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком Волноваського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2013 року за п.1,6,9,13 ч.2 ст.115, ч.4 187 , ч.2 ст. 194 КК України з урахуванням ст.70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Вироком Апеляційного суду Донецької області від17.03.2014 року вирок Волноваського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2013 року відносно ОСОБА_6 у частині призначеного покарання скасовано. ОСОБА_6 визнано винуватим за ст. за ч.4 ст.187 КК України і призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч.2 ст. 194 КК України до 7 років позбавлення волі, за п.п.1,6,9,13 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Виключено із резолютивної частини вироку за епізодом умисного вбивства потерпілої ОСОБА_8 кваліфікуючу ознаку вчинення особою, яка раніше вчинила вбивство. В решті частині вирок залишено без зміни та він набрав законної сили.

Слід зазначити, що суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного Кримінального кодексу України. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_6 будь-яким законом не усунута.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституціїі в усіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3).

Згідно з ч. 1 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

У відповідності з вимогами ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

За ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Ч.1 ст. 539 КПК України визначено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Вимогами пункту 3 частини 1 статті 537, пункту 1 частини 2 ст.539 КПК України встановлено, що під час виконання вироків місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

Питання заміни покарання більш м`яким врегульовано ст. 82 КК України відповідно.

Порядок застосування зазначеної норми права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Таким чином, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).

Аналогічна позиція викладена у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

У абз. 2 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» міститься вимога до суду ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

З огляду на необхідність всебічного та повного з`ясування обставин справи та доводів засудженого, судом було ретельно перевірено характеризуючі дані про особу ОСОБА_6 під час відбування покарання, шляхом дослідження матеріалів особової справи та долучених до матеріалів справи письмових доказів, які свідчать, що ОСОБА_6 характеризується задовільно, однак така обставина не є визначальною для вирішення питання щодо заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким.

ОСОБА_6 має шість стягнень, накладених за порушення порядку відбування покарання. Вказані стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заохочень ОСОБА_6 не має, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду матеріалами особової справи.

Інших об`єктивних даних, які б переконували суд у тому, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, суду надано не було.

За таких обставин суд приходить до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_6 не доводить те, що останній став на шлях виправлення. Крім того, відсутня встановлена національним законодавством процесуальна процедура для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Кримінальний Закон визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Слід зазначити, що покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, однак не має кінцевого терміну відбуття покарання.

За вимогами п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Аналогічна позиція викладена у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

Таким чином, для застосування положень статті 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даної правової норми вимагає наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про її застосування.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст. 82 КК України не передбачена.

Однак слід вказати, що національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч. 1 ст. 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, саме актом помилування може бути вирішено питання про заміну покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, про що просить в своєму клопотанні ОСОБА_6 .

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.

Покликання засудженого, як на підставу для задоволення його клопотання, на прийняте 12 травня 2019 р. ЄСПЛ рішення у справі «Петухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення, суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду в п. 36 своєї постанови від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що поставлена у клопотанні вимога засудженого про заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.537, 539КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст ухвали виготовлено 26 жовтня 2022 року о 16 годині 50 хвилин.

Суддя ОСОБА_1