Справа № 1-14/2003
Провадження № 1-о/159/1/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

з участю

секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковелі заяву ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року щодо нього за нововиявленими обставинами, -

в с т а н о в и в :

Апеляційний суд Волинської області (який діяв як суд першої інстанції) 29 грудня 2003 року ухвалив вирок щодо ОСОБА_6 , яким останнього визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 222, ч. 4 ст.187, ч. 5 ст. 185, ст. 257, п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України та на підставі ст. 70,71 КК України засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у його власності. У вчиненні злочинів за ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289, ст. 69 КК України (в редакції 1960 р.) виправдано за недоведеністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 22.06.2004 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_6 за ст. 257 КК скасовано, справу в цій частині закрито за недоведеністю вини у скоєнні цього злочину, виключено з вироку кваліфікуючу ознаку вчинення злочину організованою групою.

Також дії ОСОБА_6 перекваліфіковані з ч. 5 ст. 185 на ч. 3 ст. 185 КК України (в редакції 2001 р.), перекваліфіковані дії на ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 р.) за цими злочинами призначені нові покарання.

Верховний Суд України визначив вважати ОСОБА_6 засудженим на підставі ст. 70 КК України (в редакції 2001 р.) за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 р.), ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст.185, п. 8 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, і на підставі ст.71 КК України (в редакції 2001 року) за сукупністю вироків до такої ж міри покарання.

При цьому Верховний Суд України при розгляді касаційної скарги ОСОБА_6 в частині суворості призначеного покарання вказав, що з урахуванням ступеню суспільної небезпечності вчинених злочинів, частина з яких є особливо тяжкими, пов`язаними з позбавленням життя людини, з урахуванням особи винного, який раніше засуджувався за корисливі злочини із застосуванням зброї, а нові злочини вчинив під час іспитового строку, тобто покарання за попередні злочини не відбував, довічне позбавлення волі є необхідним покаранням для ОСОБА_6 , який становить для суспільства виключну небезпеку.

В липні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Апеляційного суду Волинської області із заявою про перегляд вироку від 29.12.2003 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою судді Апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2016 року засудженому відмовлено у відкритті кримінального провадження за нововиявленими обставинами з посиланням на зміни у чинному законодавстві, які не відносять апеляційний суд до суду першої інстанції, який уповноважений ст. 463 КПК України вирішувати подібні питання /т. 1 а.п. 232/.

15.08.2016 року ОСОБА_6 звернувся із заявою про перегляд вироку від 29.12.2003 року до Ковельського міськрайонного суду Волинської області /т. 1 а.п. 1/.

16.08.2016 року Ковельським міськрайонним судом витребувані з Апеляційного суду Волинської області матеріали кримінальної справи № 1-14/2003 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 /т. 1 а.п. 236/.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду від 30 серпня 2016 року заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами залишено без руху, визначено її недоліки та надано строк для їх усунення /т. 1 а.п 239/.

26 вересня 2016 року засудженим виконані вимоги суду першої інстанції /т. 1 а.п. 242/.

27 вересня 2016 року Ковельським міськрайонним судом відкрито провадження за нововиявленими обставинами. За клопотанням засудженого вирішено питання про його доставку в судове засідання для розгляду поставленого питання за його участю, одночасно судом залучений до участі в справі захисник з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги /т. 1 а.п. 248/.

27.11.2016 року засуджений ОСОБА_6 доставлений із Замкової виправної колонії у Хмельницькій області, де відбував покарання, до Луцького слідчого ізолятора Волинської області /т. 1 а.п. 329/.

Судовий розгляд заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами було призначено на 28 грудня 2016 року /т.1.а.п. 330/.

В судовому засіданні 28 грудня 2016 року прийнято відмову засудженого ОСОБА_6 від захисника за призначенням ОСОБА_13 , доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити іншого захисника /т. 1 а.п. 340/. Також за клопотанням засудженого розгляд поданої ним заяви призначено судом присяжних, у зв`язку з чим відкладено судовий розгляд для формування повноважного складу суду.

Процедура відбору основних та запасних присяжних була завершена 27 лютого 2017 року /т. 2 а.п. 119/.

За час формування суду присяжних засуджений скористався правом на залучення захисника за договором.

27 лютого 2017 року судовий розгляд відкладено на 09 березня 2017 року за клопотанням засудженого, який бажав ознайомитись з усіма матеріалами кримінального провадження і отримати їх копії /т. 2 а.п. 126-127/.

09 березня 2017 року до участі в справі допущено ще одного захисника засудженого - адвоката ОСОБА_14 , за клопотанням якого відкладено розгляд справи та надано час для ознайомлення з матеріалами справи /т.2. а.п. 145-148,151-152/.

У зв`язку із закінченням повноважень головуючого судді ОСОБА_3 13.03.2017 року здійснено перерозподіл справи автоматизованою системою документообігу та визначено новий склад суду /т. 2 а.п. 155/.

Після вирішення заяв про самовідвід новопризначеного головуючого судді та судді зі складу колегії, 12.04.2017 року визначено остаточний склад суду (головуючий суддя ОСОБА_1 , суддя ОСОБА_15 , присяжні ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ), який розпочав розгляд по суті заяви засудженого ОСОБА_6 /т. 2 а.п. 162, 166/.

Ухвалою суду від 19.07.2017 року матеріали справи за вказаною заявою було скеровано до Апеляційного суду Волинської області для визначення підсудності, чи, за наявності встановлених законом підстав, для розгляду цієї заяви по суті /т. 2 а.п. 262/.

15.08.2017 року матеріали справи за заявою ОСОБА_6 повернуто до Ковельського міськрайонного суду для розгляду /т. 3 а.п. 1/.

28.08.2017 року присяжна ОСОБА_19 була замінена на присяжного з числа запасних - ОСОБА_16 , в зв`язку з неможливістю продовжувати виконувати обов`язки присяжного за станом здоров`я /т. 3 а.п. 16/.

21.12.2017 року судом було прийнято відмову ОСОБА_6 від захисника ОСОБА_21 , а 01.02.2018 року до участі в справі допущено ще одного захисника засудженого - адвоката ОСОБА_7 /т. 3 а.п. 51-57, 63-65/.

В подальшому розгляд заяви засудженого неодноразово відкладався, в тому числі за клопотаннями сторони захисту.

Ухвалою суду від 07.09.2018 року в справі призначено судову психолого-лінгвістичну експертизу, до проведення якої залучено експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз /т. 3 а.п. 223-224/.

За відсутності законних підстав, передбачених КПК України, провадження в справі не зупинялось.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2019 року, в зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_15 , останнього замінено в складі суду на суддю ОСОБА_22 /т. 4 а.п. 11/.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2022 року, в зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_22 , останню замінено в складі суду на суддю ОСОБА_2 /т. 4 а.п. 50/.

В період часу з 07.09.2018 року по 21.02.2022 року тривала зазначена вище експертиза, призначена судом, а тому судовий розгляд заяви засудженого ОСОБА_6 не здійснювався в зв`язку з відсутністю необхідності проведення будь-яких інших процесуальних дій, передбачених нормами КПК України, для розгляду даної заяви по суті.

21.02.2022 року до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи в даній справі від 10.02.2022 року /т. 4 а.п. 51-60/.

Ухвалою суду від 15.06.20022 року постановлено судовий розгляд справи за заявою ОСОБА_6 продовжити Ковельським міськрайонним судом Волинської області в складі трьох професійних суддів /т. 4 а.п. 74-76/.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2022 року, визначено остаточний склад суду, який продовжив розгляд даної заяви (головуючий суддя ОСОБА_1 , судді ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) /т. 4 а.п. 77, 106/.

У поданій заяві про перегляд вироку за нововиявленими обставинами засуджений ОСОБА_6 просив вирок Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року скасувати, переглянути справу і призначити покарання, не пов`язане із довічним позбавленням волі.

В якості нововиявлених обставин, які повинні слугувати підставою для перегляду вироку суду, засуджений, з урахуванням його власних доповнень та доповнень захисників, вказав таке /т. 1 а.п. 2-5, 243-244, т. 2 а.п. 77, 252-254, 255-257, т. 4 а.п. 29-33/:

1) вирок щодо нього ухвалено апеляційним судом, як судом першої інстанції, перегляд вироку здійснено Верховним Судом України як судом касаційної інстанції, що фактично позбавило його права на перегляд справи апеляційною інстанцією, яка уповноважена була б перевірити відповідність встановлених судом першої інстанції обставин фактичним обставинам справи. Натомість суд касаційної інстанції перевіряв лише питання дотримання норм права, не вдаючись у правильність встановлення фактичних обставин;

2) під час судового розгляду справи в Апеляційному суді Волинської області йому не було забезпечено право на захист, оскільки призначений за рахунок держави захисник ОСОБА_23 , батько якого на той час працював суддею судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Волинської області, з особистих міркувань не виконував належним чином свої професійні обов`язки;

3) Верховним Судом України порушено його право на захист та проведено розгляд касаційної скарги у відсутності його захисника, в той час, як участь захисника у справах даної категорії була обов`язковою. При вказівці на дану обставину засуджений покликається на рішення Європейського суду з прав людини "Ніколаєнко проти України" від 15.11.2012 року, "Довженко проти України" від 12.01.2012 року;

4) розгляд справи проведений незаконним складом Апеляційного суду Волинської області, оскільки головуючий суддя ОСОБА_24 не прийняв присяги судді відповідно до вимог законодавства. З тих же мотивів був незаконним склад суду, який переглядав вирок у Верховному Суді України;

5) вирок суду в частині засудження за вбивство працівника правоохоронного органу та призначення за цією статтею найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі не мотивований, лише констатовано доведеність його вини без посилання на докази, які суд вважав доведеними. Судом не наведені мотиви відхилення пояснень засудженого про те, що вбитий на час події не перебував на службі, був одягнутий у цивільне, тому його умислом не охоплювалось вбивство працівника правоохоронного органу;

6) вирок суду в частині засудження за розбійні напади на ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ґрунтуються на штучно створених доказах та неправдивих показаннях інших обвинувачених. Так, згідно протоколів пред`явлення речей для впізнання, обидві потерпілі впізнали один і той самий золотий ланцюжок як свій. В той же час, при направленні справи до суду зазначений речовий доказ до матеріалів справи долучений не був. Крім того, суд вважав доведеним факт вчинення цих злочинів покликаючись на показання обвинуваченого ОСОБА_9 під час досудового слідства, хоча в суді ОСОБА_9 заявив про давання таких показань під фізичним примусом працівників міліції та відмовився від своїх показань в суді;

7) під час досудового слідства працівниками правоохоронних органів до нього застосовувались недозволені методи слідства та побої, на що не звернув уваги суд при ухваленні вироку.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 подану ним заяву підтримав з підстав, викладених в його заяві та доповненнях до неї. Додатково пояснив, що під час досудового слідства по даній справі відносно нього застосовувались незаконні методи слідства, зокрема його били, катували, шляхом погроз йому та рідним примушували давати неправдиві показання в тому, чого не робив. Всі процесуальні документи підписував під тиском працівників міліції, а тому вважає їх підробленими, фіктивними. Ті показання, які він давав під час слідства під тиском та погрозами його життю та здоров`ю, вважає неправдивими, як і показання інших обвинувачених по справі. Доказову базу по справі вважає штучно створеною. Просив суд скасувати зазначений вище вирок суду та виправдати його за відсутністю належних доказів.

Захисники засудженого в ході судового розгляду підтримали заяву з підстав, викладених в ній та в доповненнях до цієї заяви. В ході судового розгляду клопотали про визнання такими, що одержані з порушенням кримінально-процесуального законодавства всіх процесуальних документів, складених з участю обвинуваченого ОСОБА_6 , і виключення їх із судового розгляду.

В ході судових дебатів захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 звертав увагу на наступні обставини:

- судовий розгляд заяви здійснюється неналежним судом, оскільки вирок постановляв Апеляційний суд Волинської області, а тому саме цей суд має здійснювати судове провадження за нововиявленими обставинами;

- судами залишено поза увагою (ігноровано) рішення Європейського суду з прав людини, зокрема в справі "Яременко проти України" від 12.06.2008 року, в справі "Арутюнян проти Вірменії" від 28.07.2007 року;

- суд зобов`язаний визнати докази недопустими через порушення прав людини і основоположних свобод, зокрема показання засудженого ОСОБА_27 , викладені у явці з повинною, у протоколах допиту в якості підозрюваного та обвинуваченого, а також під час відтворення обстановки та обставин події та всі процесуальні документи, складені з участю ОСОБА_27 , як такі, що отримані внаслідок побиття, тортур та інших незаконних заходів;

- суд зобов`язаний застосувати висновки судово-лінгвістичної та судово-психологічної експертизи за матеріалами відеозапису слідчих дій.

Захисник ОСОБА_7 просив суд винести ухвалу про скасування вироку Апеляційного суду Волинської області від 29.12.2003 року і ухвалити виправдувальний вирок та негайно звільнити ОСОБА_27 з-під варти

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви засудженого з мотивів її безпідставності та просив суд відмовити в її задоволенні.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 7 КПК України, кримінальне провадження повинно за змістом та формою відповідати засадам верховенства права.

Принцип верховенства права вимагає поваги до остаточного рішення суду, так званий принцип res judicata. Про що, зокрема, наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини щодо України "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява №24465/04, рішення від 19 лютого 2009 року, п. 32, 33, 62).

Згідно з цим принципом, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Лише існування різних думок стосовно предмету спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі та непереборні обставини.

Передбачена кримінально-процесуальним законодавством України процедура перегляду остаточних судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Правєдная проти Росії" (Pravednaya v. Russia), заява № 69529/01, пп. 2728, та рішення від 6 грудня 2005 року у справі "Попов проти Молдови" № 2 (Popov v. Moldova № 2), заява № 19960/04, п. 46). Однак Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції (справа "Желтяков проти України" (Zheltyakov v. Ukraine) від 9 червня 2011 року, заява № 4994/04, п. 45-48).

Отже, перегляд справи за нововиявленими обставинами можливий лише у відповідності до вимог закону. Перегляд повинен мати законну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві.

Можливість перегляду судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами врегульована ст. 459 КПК України.

Нововиявленими обставинами, в силу ч. 2 ст. 459 КПК України, визнаються:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом;

5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Нововиявлені обставини характеризуються такими ознаками:

1) їх невідомість суду з причин, від нього незалежних;

2) їх суттєве значення для справи;

3) їх наявність в об`єктивній дійсності до постановлення вироку;

4) ці обставини не були відомі заявнику.

Наведені засудженим ОСОБА_6 мотиви перегляду вироку за нововиявленими обставинами не відповідають вищевикладеним критеріям та не відносяться до нововиявлених обставин.

Так, по першому посиланню засудженого:
розгляд справи щодо ОСОБА_6 , згідно ст. 34 Кримінально-процесуального кодексу (в редакції 1960 року), був віднесений до компетенції Апеляційного суду Волинської області, як суду першої інстанції. Відповідно, перегляд вироку здійснено Верховним Судом України. Така процедура була законодавчо врегульована, а тому покликання засудженого на фактичну відсутність стадії апеляційного перегляду вироку не відноситься до нововиявлених обставин та не може бути предметом розгляду в рамках даного питання.

По другому посиланню - щодо якості послуг захисника ОСОБА_23 :
як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з моменту затримання ОСОБА_6 був призначений захисник за рахунок держави - ОСОБА_28 (а.с. 24 т. 10). Від даного захисника ОСОБА_6 відмовився та запросив для захисту захисника за договором - адвоката ОСОБА_29 (а.с. 48, 53 т. 10). В подальшому, ОСОБА_6 відмовився від захисника ОСОБА_29 та йому був призначений захисник за рахунок держави - ОСОБА_23 (а.с. 42, 306, 311 т. 12). Скарг на дії захисника ОСОБА_23 від засудженого не надходило, останній приймав участь у всіх засіданнях суду першої інстанції та підтримував позицію підзахисного. Крім того, до участі в справі в якості законного захисника була допущена дружина засудженого - ОСОБА_30 (а.с. 4 т. 16).

Викладене, дає суду підстави стверджувати про відсутність порушення права особи на захист на стадії розгляду справи в суді першої інстанції.

По третьому посиланню щодо відсутності захисника засудженого при перегляді справи Верховним Судом України:
статтею 52, 266 КПК України (в редакції 1960 року) передбачалась обов`язкова участь захисника на стадії досудового слідства та розгляду справи в суді першої інстанції. В той же час, участь захисника при перегляді справи Верховним Судом України, в силу вимог ст.ст. 384, 391 КПК України (в редакції 1960 року), не була обов`язковою.

Крім цього, ця обставина не може бути визнана нововиявленою, оскільки про її наявність засудженому було відомо з моменту його ознайомлення з відповідною ухвалою касаційної інстанції.

По четвертому посиланню щодо законності складу суду через відсутність у судді першої інстанції присяги судді незалежної України та відсутність відомостей про прийняття присяги суддями Верховного Суду України:
згідно повідомлення Апеляційного суду Волинської області /т. 1 а.п. 230/, суддя ОСОБА_24 прийняв присягу 28 квітня 1990 року відповідно до вимог чинного на той час законодавства, інформація про що міститься в матеріалах особової справи судді. Закони України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 32862-ХІІ та "Про судоустрій" від 07.02.2002 року № 3018-ІІІ не передбачали повторного прийняття присяги для суддів, які продовжували свою професійну діяльність.

Що стосується відсутності інформації про прийняття присяги суддями Верховного Суду України, то суд, як і в попередньому абзаці, наголошує, що це питання не відноситься до компетенції суду в рамках перегляду вироку суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

П`яте та шосте посилання засудженого суд розглядає одночасно і звертає увагу на таке:
як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду справи, ОСОБА_6 заперечував факт вчинення розбійних нападів на ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , заперечував наявність умислу на вбивство працівника правоохоронного органу. Усі обставини, які наведені в заяві про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, були предметом розгляду суду першої інстанції та Верховного Суду України, про що свідчать матеріали кримінального провадження, зокрема:

-у протоколі судового засідання в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 задавав запитання з приводу золотих речей, викрадених у ОСОБА_25 та ОСОБА_26 (т.16 а.с. 28-31, 35-37);

-у протоколі судового засідання в суді першої інстанції викладені показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо вбивства ОСОБА_31 (т. 16 а.с. 47), в тому числі заперечення з приводу обізнаності про статус вбитого;

-в касаційній скарзі на вирок суду ОСОБА_6 мотивував свою незгоду із засудженням за двома епізодами розбійного нападу та щодо вбивства за кваліфікуючих обставин (т. 16 а.с. 340).

Отже, питання доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вбивства працівника правоохоронного органу та двох розбійних нападів на громадян ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ретельно досліджувались як Апеляційним судом Волинської області, так і перевірялись Верховним Судом України.

В заяві про перегляд вироку за нововиявленими обставинами ОСОБА_6 будь-яких нових обставин не повідомив.

По сьомому питанню - щодо застосування працівниками міліції недозволених методів слідства:
в матеріалах кримінальної справи міститься висновок експертизи № 276 від 18 квітня 2002 року, згідно якого на тілі ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості віднесені до легких тілесних ушкоджень, які були заподіяні тупими твердими предметами, приблизно за двадцять днів до дня огляду. Затримано ОСОБА_6 07 квітня 2002 року, запобіжний захід у виді тримання під вартою обрано 10 квітня 2002 року.

Під час судового розгляду ОСОБА_6 вказував на застосування щодо нього зі сторони працівників правоохоронних органів фізичного насильства. При постановленні вироку Апеляційним судом Волинської області враховано дане повідомлення та покладено в основу обвинувального вироку лише ті докази, які здобуті поза межами періоду можливого заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень. Суд не використовував в якості доказу явку обвинуваченого із повинною та його первинні показання після затримання.

З цих же мотивів суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який допитувався судом в межах даного судового розгляду та який підтверджував наявність на тілі ОСОБА_6 тілесних ушкоджень під час досудового слідства.

Таким чином, відсутні достатні дані для твердження про фальсифікацію доказів, на яких щодо ОСОБА_6 ухвалено обвинувальний вирок.

З цих же мотивів суд не приймає до уваги висновок експертів за результатами проведення комплексної судової психолого-лінгвістичної експертизи № 7309/7310/18-61 від 11.06.2018 року, відповідно до якого на ОСОБА_6 під час слідчих дій чинився психологічний вплив, а його показання були несамостійними /т. 3 а.п. 159-176/.

Крім цього, в ході судового розгляду даної заяви засудженого допитувався в якості свідка ОСОБА_10 , який вказував на те, що до нього також застосовувались незаконні методи слідства з тією метою, щоб він вказав на вчинення ОСОБА_6 відповідних злочинів.

Проте суд не приймає до уваги показання вказаного свідка, оскільки, згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи № 20820:20822/18-61 від 10.02.2022 року, під час слідчих дій на свідка ОСОБА_10 психологічний тиск не здійснювався, а його показання були самостійними /т. 4 а.п. 53-60/.

Аналізуючи зазначене вище в сукупності, суд прийшов до переконливого висновку про те, що ОСОБА_6 та його захисники не навели обставин, які б могли бути віднесені до нововиявлених та викликали б необхідність скасування остаточного рішення суду та нового перегляду справи.

Доводи захисника про здійснення розгляду даної заяви неналежним судом є безпідставними, оскільки дане питання вирішувалось в ході судового розгляду заяви, матеріали справи скеровувались до апеляційної інстанції для вирішення цього питання, а 15.08.2017 року матеріали справи повернуто апеляційним судом до Ковельського міськрайонного суду для розгляду.

Доводи захисника про те, що судами (слід розуміти Апеляційним судом Волинської та Верховним Судом України) не були застосовані рішення Європейського суду з прав людини в справі "Яременко проти України" від 12.06.2008 року та в справі "Арутюнян проти Вірменії" від 28.07.2007 року є неспроможними, оскільки на момент постановлення вироку та перегляду його судом вищої інстанції, зазначених рішень не існувало.

У рішенні ЄСПЛ від 10.02.2010 року по справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04), суд повторив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року (заява № 18390/91).

Таким чином решта доводів засудженого та його захисника не спростовують висновків суду, викладених вище, а тому суд відхиляє їх за безпідставністю.

За таких обставин, заяву ОСОБА_6 про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами слід залишити без задоволення.

Крім цього, в ході розгляду даної заяви засудженим заявлено клопотання про зарахування строку його перебування в Луцькому слідчому ізоляторі в період з 26.04.2002 року по 18.08.2005 року (під час досудового розслідування та розгляду справи) та з 27.11.2016 року по 24.03.2021 року (під час розгляду даної заяви) до строку його покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішуючи дане клопотання, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно вимог ст. 1 Закону України "Про попереднє ув`язнення", попереднім ув`язненням є запобіжний захід, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому, в розумінні ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року) у строк попереднього ув`язнення включається строк:
а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;
б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;
в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження;
г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;
ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Таким чином, буквальний зміст абзацу 1 ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року) вказує на те, що вказана норма визначає правила зарахування у строк покарання строку саме попереднього ув`язнення, а не будь-якого періоду перебування особи в установах попереднього ув`язнення.
При цьому, вказівка в пункті "ґ" ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року) на те, що у строк попереднього ув`язнення включається строк "перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження", стосується випадків, коли особа, яка відбуває покарання, до якого вона була засуджена в іншому кримінальному провадженні (іншій кримінальній справі), залишається в установі попереднього ув`язнення або тимчасово переводиться до неї з метою участі в слідчих діях або судовому розгляді нового кримінального провадження, що прирівнюється до попереднього ув`язнення в межах цього нового кримінального провадження до набрання вироком законної сили.
При цьому положення пункту "ґ" ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року) не поширюються на час перебування особи в установі попереднього ув`язнення після набрання вироком законної сили, у тому числі у зв`язку з участю в касаційному розгляді відповідного кримінального провадження, у судових засіданнях щодо розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, щодо роз`яснення судового рішення чи виправлення в ньому описки, а також щодо вирішення інших питань, що виникають на стадії виконання вироку, адже після набрання вироком законної сили ув`язнення вже не є попереднім.
Протилежне тлумачення суперечило б самій суті поняття "попереднє ув`язнення".
Аналогічний правовий висновок наведено в Постанові Верховного суду від 26.02.2020 року в справі № 497/349/16-к.
Таким чином, період перебування засудженого ОСОБА_6 з 27.11.2016 року по 24.03.2021 року не вважається попереднім ув`язненням, а тому не може бути зарахований до строку відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В той же час, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року), суд вважає за необхіднезарахувати ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 26.04.2002 року по 18.08.2005 року до строку відбування покарання за вироком Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 рокуз розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (зазначений період його перебування в ДУ "Луцький слідчий ізолятор" підтверджено відповідною довідкою ДУ "Замкова виправна колонія (№ 58)".

Керуючись ст. 459, 466, 467 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_6 про перегляд вироку Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року щодо нього за нововиявленими обставинами, - залишити без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції від 26 листопада 2015 року), зарахувати ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 26 квітня 2002 року по 18 серпня 2005 року до строку відбування покарання за вироком Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 рокуз розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня проголошення повного тексту ухвали, а засудженим ОСОБА_6 в той же строк з дня отримання копії повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала не набрала законної сили.

Повний текст ухвали складено, підписано та проголошено 07 листопада 2022 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3