Житомирський апеляційний суд
Справа №287/721/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

потерпілого: ОСОБА_8

прокурора: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000001 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 23 травня 2022 року, яким засуджено

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- за ч. 1 ст. 296 КК України до штрафу 17000 грн.;

- за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 (п`ять ) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання -5 (п`ять ) років позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення майнової та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 250 000 грн. У позовній вимозі про стягнення майнової шкоди - відмовлено.

Запобіжний захід ОСОБА_6 обрано у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.

У відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки до набрання вироком законної сили, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роз`яснено наслідки невиконання покладених на нього обов`язків.

в с т а н о в и л а:

Як встановив суд, 27.12.2019 року близько 23:00 години ОСОБА_6 перебував в кафе-барі «Старе місто», яке розташоване в АДРЕСА_2 . В цей день та час у нього виник словесний конфлікт з ОСОБА_8 в приміщенні зазначеного кафе-бару «Старе місто», яке являється громадським місцем, показуючи своє зневажливе ставлення до існуючих в суспільстві загальних правил поведінки та моральності, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, безпричинно, в присутності інших відвідувачів закладу почав грубо виражатися в сторону ОСОБА_8 образливою лайкою та кидати в його бік скляним посудом.

Після чого, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 , який на той час перебував біля барної стійки в кафе-барі «Старе місто» та умисно наніс йому один удар правою рукою в область голови. Від отриманого удару ОСОБА_8 втратив рівновагу та впав на підлогу. ОСОБА_6 продовжуючи свій злочинний умисел направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_8 , який перебував в напівсидячому положенні та наніс останньому один удар правою ногою в область голови, а саме в ділянку лівого ока. В результат чого ОСОБА_6 , відповідно до висновку експерта № 7 від 30.03.2020 року заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_8 у вигляді: рубця шкіри у волосистій частині голови лівої тім`яної ділянки, синця в правій завушній ділянці, синців параорбітальних ділянок, рубця шкіри по зовнішньому краю лівої надбрівної дуги, синців по внутрішній поверхні у верхній третині лівого передпліччя та за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я;

субкон`юктивального розриву склери лівого ока з випадінням оболонок, гіфеми лівого ока, тотального гемофтальму лівого ока, відшарування судинної оболонки лівого ока, відшарування сітківки лівого ока, травматичної афакії лівого ока, які призвели до стійкої втрати працездатності, більш як на одну третину, а саме на 35 % та за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що не були загрозливими для життя, але належать до тяжких за кінцевим результатом та наслідками.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просив вирок суду в частині обвинувачення за ч. 1 ст.121 КК України змінити, пом`якшити покарання, застосувавши положення ст. ст. 75, 76 КК України, в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Також, просить зменшити розмір моральної шкоди, які підлягають стягненню з нього на користь потерпілого ОСОБА_8 до 100 000 грн. В іншій частині вирок залишити без змін.

ОСОБА_6 не оспорював кримінально-правову кваліфікацію своїх дій та визначену судом міру покарання за ч. 1 ст. 296 КК України.

Однак, вважає, що суд при призначенні йому реальної міри покарання в достатній мірі своє рішення у вироку не вмотивував.

Вказує, що він під час досудового розслідування та судового розгляду свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, повністю відшкодував майнову шкоду в розмірі 43 676,76 грн., має на утриманні неповнолітню дитину, що на його думку є пом`якшуючими обставинами і суд повинен був врахувати дані обставини при призначенні покарання.

На його переконання суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову допустив однобічність та неповноту, висновки суду щодо розміру стягнутої моральної шкоди на користь потерпілого є необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому розмір моральної шкоди підлягає зменшенню до 100 000 грн.

До початку апеляційного розгляду ОСОБА_6 подав доповнення до апеляційної скарги, в прохальній частині яких, також просить вирок суду змінити лише, в частині призначеного покарання, застосувавши ст. 75, 76 КК України та зменшити розмір моральної шкоди до 100 000 грн.

Про те, в своїх доводах до доповнень вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Вважає, що зміст повідомлення про підозру, який складений слідчим у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 277 КПК України, оскільки не в повній мірі містить відомості, їх стислий виклад про фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрювався в частині заподіяння тілесних ушкоджень, ступеню їх тяжкості, які є суттєвими обставинами і були відомі на момент повідомлення про підозру, а також не містить відомості про права підозрюваного.

Не доведення повної інформації до його відома щодо повідомлення про підозру, а також відсутність відомостей в повідомленні про підозру про права підозрюваного за приписами ст. 277 КПК є неналежним здійсненням повідомлення про підозру і відповідно не набуття процесуального статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, а тому він не міг набути і статусу обвинуваченого.

Також, зазначає, що суд не навів мотиви неврахування його показів, а саме, що ініціатором конфлікту був потерпілий ОСОБА_8 , який був в стані алкогольного сп`яніння, першим намагався нанести йому удар, але він ухилився і у відповідь наніс удар рукою. Ногою ударів не наносив. Поза увагою суду залишилася та обставина, що в заявах ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 про вчинення правопорушення, повідомленні ОСОБА_8 судово-медичному експерту, при зверненні до медичних закладів, безпосередньо в судовому засіданні вказували про нанесення ударів групою осіб.

Повторного допиту свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 для перевірки показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_8 суд не здійснив.

Навівши у вироку як докази показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 суд не взяв до уваги, що вони перебувають в дружніх відносинах і ці показання містять суперечності щодо механізму нанесення ударів, місця та кількості нанесених ударів, розташування потерпілого по відношенню до обвинуваченого в тому числі при проведенні слідчого експерименту.

На його думку, висновки експертів №7 від 30.03.2020 та №32 від 07.04.2020 року є недопустимими доказами, оскільки не роз`яснено експерту його права і обов`язки, не попереджено про встановлену Законом відповідальність.

Також, у висновках експерта, №7 від 30.03.2020 та №32 від 07.04.2020 р. у протокольній частині відсутні підписи потерпілого, який зазначений у вступній частині висновків експерта.

В описовій частині цих висновків експерта, реєстрі матеріалів досудового слідства немає жодних відомостей про направлення експерту медичних документів, матеріалів кримінального провадження чи самого потерпілого. Посилання експерта в дослідницькій частині висновку на довідку з приймального відділення КНП «Олевська ЦЛ», медична картка №29759 стаціонарного хворого відділення 43 КУ «Обласна КЛ ім. О.Ф. Гербачевського Житомирської обласної ради, виписку із медичної карти стац. хворого №29 Київської МК офтальмологічної лікарні «Центр Мікрохірургії Ока» може свідчити, що експерт за власною ініціативою збирав зазначені документи, чого робити не вправі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить вирок суду в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України - скасувати та визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити, зменшивши розмір компенсації моральної шкоди, які підлягають стягненню з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 до 100 тис. грн.

Захисник ОСОБА_10 не оспорює кримінально-правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 та визначену судом міру покарання за ч. 1 ст. 296 КК України.

Захисник зазначає, що у висновку судово-медичної експертизи №7 від 30.03.2020 року відсутні докази на підтвердження встановленої судом такої ознаки тяжкого тілесного ушкодження спричиненого потерпілому, як втрата функцій органу, зору ока. Зі змісту висновку не вбачається, що у потерпілого ОСОБА_8 мало місце втрата будь-якого органа або втрата органом його функцій, а виявлені тілесні ушкодження, які призвели до стійкої втрати працездатності, більше як на одну третину, а саме на 35 % та за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Ознака тяжкого тілесного ушкодження, яка зазначена у висновку експертизи, а саме «стійка втрата працездатності, більше як на одну третину» не узгоджується із пунктом п. 2.1.1. б Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Вважає, що висновок експерта не відповідає положенням ст. 101 КПК України, Правилам судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України за №6 від 17.01.1995 року, Інструкції про проведення судово-медичної експертизи затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 р. № 6 та ґрунтується лише на припущеннях експерта.

За таких обставин висновки суду про спричинення ОСОБА_6 умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , що спричинило втрату функцій органу, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, не узгоджується з висновком судово-медичної експертизи в якому відсутнє посилання на таку ознаку тяжкого тілесного ушкодження, як «втрата функцій органу» та не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Зазначає, що його клопотання про призначення по даній справі повторної судово-медичної експертизи судом було необґрунтовано відхиллено.

На його переконання, висновок судово-медичної експертизи №7 від 30.03.2020 року не є допустимим доказом, оскільки судово-медична експертиза не була проведена на підставі доказів зібраних у даному провадженні з дотриманням вимог кримінально процесуального закону так як предметом її дослідження були об`єкти (медичні документи), одержані в непроцесуальний спосіб або з грубим порушенням кримінального процесуального законодавства.

Визначаючи розмір моральної шкоди - 250 000 грн., суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю відшкодував майнову шкоду в розмірі 43 676,76 грн. та визнав моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Судом при вирішенні цивільного позову допущена однобічність та неповнота, висновки суду щодо розміру моральної шкоди на користь потерпілого, необґрунтовані та не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, тому розмір моральної шкоди підлягає зменшенню до 100 000 грн.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, заперечення потерпілого та прокурора на апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України ніким із апелянтів не оспорюються, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Не оспорюється в апеляційній скарзі також правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України та призначена судом міра покарання.

Проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме у заподіянні потерпілому ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило втрату функцій органу, поєднаного зі стійкою втратою працездатності, не менш як на одну третину, обґрунтувавши це належним чином у вироку з посиланням на докази та надавши їм відповідну оцінку.

Обвинувачений ОСОБА_6 на досудовому розслідуванні (при проведенні слідчого експерименту), в суді першої та апеляційної інстанції визнавав, що лише один раз вдарив рукою потерпілого в обличчя після чого надавав йому допомогу.

Допитаний в суді потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що 27.12.2019 року він відпочивав в кафе «Старе місто». Обвинувачений безпричинно став його ображати, кидався скляним посудом, рвався до нього. Коли він намагався залишити бар та підійшов до барної стійки відчув удар в голову, було нанесено не один удар, він втратив свідомість, ніхто інший крім обвинуваченого його не бив.

Свідок ОСОБА_11 , в суді повідомила, що вона перебувала кафе-барі «Старе місто», обвинуваченому, який відпочивав разом з іншими особами не сподобалось як потерпілий на нього дивиться, він почав кидатися скляним посудом, стався конфлікт. Потерпілий нікого не чіпав, пішов до барної стійки щоб розрахуватися та обвинувачений вдарив потерпілого ногою в обличчя, потім інші відвідувачі розборонили бійку. В подальшому потерпілого, обличчя якого було у крові, доставили до лікарні.

При проведенні слідчого експерименту від 03.04.2020 року свідок ОСОБА_11 показала механізм нанесення удару правою рукою обвинуваченим в область обличчя ОСОБА_8 від якого він присів та нанесення удару правою ногою в область обличчя ОСОБА_8 після чого він впав на підлогу.

Свідок ОСОБА_13 , в суді пояснила, що зазначена подія відбулась 27.12.2019 року. Потерпілий прийшов до кафе-бару близько 10 години вечора. Потерпілий з обвинуваченим посварилися, при цьому ініціатором сварки був обвинувачений, який на її думку перебував в нетверезому стані. Під час цього обвинувачений кинув у неї стаканом, потім її знайома ОСОБА_15 пішла розрахуватися, а вона вийшла до туалету. Коли повернулась, то потерпілий вже був побитий, на ньому була кров та розбито зверху над оком, він тримався руками за обличчя, біля нього знаходився обвинувачений, з розмов вона зрозуміла, що обвинувачений вдарив потерпілого. Після цього її знайома ОСОБА_15 викликала швидку допомогу.

Свідок ОСОБА_12 , в суді пояснила, що 27.12.2019 року вона працювала на зміні в кафе-барі «Старе місто». Вказана подія відбулась ввечері, обвинувачений відпочивав разом з друзями та вони вживали спиртні напої. Потерпілий перебував в закладі з дівчатами. Між обвинуваченим, який також перебував у закладі та потерпілим стався конфлікт. Бачила як потерпілий лежав на підлозі, він був у крові, біля нього перебували дівчата. При цьому підтвердила обставини, зазначені в протоколі проведення слідчого експерименту.

При проведенні слідчого експерименту 31.03.2020 року свідок ОСОБА_12 вказала на столик за яким відпочивали дві дівчини та потерпілий ОСОБА_8 , вказала на столик за яким сиділа компанія чоловіків, серед який був ОСОБА_6 . Потім показала де біля барної стійки де стояв потерпілий ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 та обставини які мали місце після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

Свідок ОСОБА_16 , в суді пояснив, що зазначена подія відбулась перед новим роком, точної дати він не пам`ятає, він прийшов до кафе-бару, де вже перебували обвинувачений та потерпілий, які відпочивали. Потім між обвинуваченим та потерпілим стався конфлікт, в подальшому побачив, що потерпілий перебуває біля барної стійки з нахиленим обличчям та в крові.

Свідок ОСОБА_14 , в суді повідомив, що 27.12.2019 року він відпочивав в кафе-барі «Старе місто» разом з друзями, серед яких був обвинувачений. За сусіднім столиком перебував потерпілий з дівчатами. В подальшому між обвинуваченим та потерпілим сталася конфлікт, він бачив як потерпілий біля барної стійки стоїть нахилений та закриває обличчя руками.

Аналогічні показання надав свідок ОСОБА_17 .

Відповідно до висновку судово медичної експертизи №7 від 30.03.2020 року у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: рубця шкіри у волосистій частині голови лівої тім`яної ділянки, синця в правій завушній ділянці, синців параорбітальних ділянок, рубця шкіри по зовнішньому краю лівої надбрівної дуги, синців по внутрішній поверхні у верхній третині лівого передпліччя, які могли утворитися не менш як від одноразової дії тупого (тупих) предмету (предметів) на тіло або тіла на такий (такі) , можливо в термін, вказаний обстежуваними при експертизі, в медичній документації і в постанові слідчого та за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я; субкон`юктивального розриву склери лівого ока з випадінням оболонок, гіфеми лівого ока, тотального гемофтальму лівого ока, відшарування судинної оболонки лівого ока, відшарування сітківки лівого ока, травматичної афакії лівого ока, які могли утворитися не менш як від одноразової дії тупого (тупих) предмету (предметів) на тіло або тіла на такий (такі), можливо в термін, вказаний обстежуваними при експертизі, в медичній документації і в постанові слідчого, які призвели до стійкої втрати працездатності, більш як на одну третину, а саме на 35 % та за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що не були загрозливими для життя, але належать до тяжких за кінцевим результатом та наслідками.

З висновку СМЕ №32 від 07.04.2020 року слідує: 1) Виявлені тілесні ушкодження у гр. ОСОБА_8 могли утворитися не менш як від одноразової дії тупого (тупих) предмету (предметів) на тіло або тіла на такий (такі);

2) Не виключена можливість, що тілесні ушкодження у вигляді субкон`юктивального розриву склери лівого ока з випадінням оболонок, гіфеми лівого ока, тотального гемофтальму лівого ока, відшарування судинної оболонки лівого ока, відшарування сітківки лівого ока, травматичної афакії лівого ока, могли утворитися від одноразового удару обутою ногою або одноразового удару кулаком в область обличчя;

3) Не виключена можливість, що тілесні ушкодження у ОСОБА_8 могли утворитися при обставинах вказаних свідком ОСОБА_11 при проведенні слідчого експерименту від 03.04.2020 року за його участю; обставини вказані свідками під час проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_14 , ОСОБА_12 даних за нанесення тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_8 не містять;

4) тілесне ушкодження у вигляді синця в правій заушній ділянці, не виключена можливість, утворилося в результаті падіння на площину з вертикального чи близького до такого положень тіла, якщо таке мало місце; малоймовірно, що рубець шкіри у волосистій частині голові лівої тім`яної ділянки, враховуючи його характер та локалізацію, беручи до уваги дані матеріалів досудового розслідування міг утворитися в результаті падіння на площину з вертикального чи близького до такого положень тіла, якщо таке мало місце.

Допитаний у суді судово-медичний експерт ОСОБА_18 , підтримав і роз`яснив свої висновки. Вказав, що досліджував медичні документи щодо стану здоров`я потерпілого до травми та після лікування, особисто оглядав потерпілого. Вказав, що мала місце втрата органом його функцій, що призвела до стійкої втрати працездатності більше як на одну третину, керувався діючими Інструкціями та правилами проведення СМЕ. Відповів на запитання поставлені захисником щодо посилання у висновку на п.2.1.1. «б» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень зазначивши, що він повинен враховуватися, оскільки мала місце втрата зору на одне око і в сукупності з іншими положеннями Правил, в тому числі п. «г», це оцінюється як ушкодження, що призвело до розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину.

Будь-яких сумнівів, щодо належності та допустимості доказів, які суд поклав в обґрунтування вироку колегія суддів не вбачає.

Свідки повідомили про обставини, які вони спостерігали з місця де вони перебували, певні неузгодженості в їх свідченнях викликані тривалим часом який минув від події. Разом з тим, показання усіх свідків вказують, що біля потерпілого перед спричиненням йому тілесних ушкоджень та після цього перебував лише обвинувачений, який не заперечує, що завдав удар потерпілому в обличчя, після чого надавав йому допомогу.

Свідок ОСОБА_11 послідовно вказувала, що тілесні ушкодження потерпілому завдавав обвинувачений, в тому числі і ногою, свідок ОСОБА_13 вказувала, що обвинувачений чіплявся до потерпілого, кидався в нього посудом, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 підтвердили конфлікт між потерпілим та обвинуваченим і хоча вказали, що не бачили чи завдавав ударів ОСОБА_6 , зазначили, що спостерігали стан потерпілого ОСОБА_8 відразу після конфлікту біля барної стійки та знаходження там обвинуваченого.

Зазначені докази в їх сукупності з врахуванням висновків СМЕ свідчать про правильність висновків суду що стосується доведеності вини ОСОБА_6 у спричиненні потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Деякі розбіжності щодо викладення ними характеру розвитку подій та послідовності дій зумовлені особистим сприйняттям кожним із них тих моментів, які вони спостерігали, а тому немає підстав для визнання показань окремих свідків недостовірними.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання неналежними та недопустимими доказами висновків судово медичних експертиз, врахувавши показання потерпілого ОСОБА_8 , в суді першої інстанції та його пояснення в апеляційному суді про надання ним експерту медичних документів, також показань експерта ОСОБА_18 про надання йому медичних документів слідчим, а також наявність ухвали слідчого судді Олевського районного суду від 21.02.2020 р. у справі №287/310/20 про надання дозволу для тимчасового доступу до речей документів, що становлять лікарську таємницю.

Як вбачається з висновків СМЕ експерт ОСОБА_18 був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384,385,387 КК України, що посвідчив своїм підписом.

Відповідно до змісту ст. 2 КПК України, визначено завдання кримінального провадження, при цьому застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, які законодавець визначив як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання.

ВП ВС у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22) констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

У кожному із зазначених вище випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

Апеляційний суд також враховує, що лікарська таємниця стосується у даному випадку виключно прав потерпілого та не порушує жодним чином прав обвинуваченого, а тому підстави для визнання цих доказів недопустимими колегія суддів не вбачає.

Є необґрунтованими на думку колегії суддів також і доводи захисту про не відкриття обвинуваченому та захиснику медичних документів на підставі яких було проведено СМЕ.

Так, при ознайомленні, в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведених експертиз, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки, в тому числі не висловлювала такої вимоги і під час судового розгляду.

З огляду на викладене аргументи про недопустимість як доказу висновків експерта щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого через

не відкриття на стадії виконання ст. 290 КПК медичних документів, на яких

ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.

Така позиція узгоджується з висновком ВС висловленій у постанові від 27.01.2020 у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19)

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про не набуття ним статусу підозрюваного, а відповідно і статусу обвинуваченого, та при цьому враховує, що навівши такі доводи у доповненнях до апеляційної скарги сторона захисту їх не довела.

Натомість з повідомлення про підозру від 07.04.2020 р., слідує, що органом досудового розслідування були дотримані вимоги ст. 277, 278 КПК України, вказане повідомлення містить стислий виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які були відомі стороні обвинувачення вручення її та пам`ятки з правами підозрюваному ОСОБА_6 .

Доводи про те, що суд неповно з`ясував усі обставини справи, оскільки повторно не допитав свідків та відхилив клопотання сторони захисту про призначення повторної СМЕ, є безпідставними, оскільки зазначені клопотання суд розглянув і прийняв по них відповідні обґрунтовані рішення, які у апеляційних скаргах не спростовані. Тому відмова в задоволенні клопотань сторони захисту з цього приводу свідчить не про істотне порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження обставин кримінального провадження, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності вчинення цих дій, оскільки обставини, поставлені захистом під сумнів, були перевірені шляхом дослідження інших доказів, яким надано належну оцінку.

Натомість з апеляційних скарг обвинуваченого та захисника вбачається, що ними не заперечується спричинення обвинуваченим тілесного ушкодження потерпілому, що призвело до втрати ним зору на одне око, обвинувачений лише намагається применшити свою вину, виставити себе в кращому світлі висунувши версію про неправомірну поведінку потерпілого, який як він вказує хотів його вдарити і яка на думку суду не мала місця та у такий спосіб пом`якшити свою відповідальності.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та правильно кваліфікував його дії.

Покарання ОСОБА_6 на переконання колегії суддів призначено з дотриманням ст. 65 КК України.

Судом першої інстанції було враховано тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та його наслідки, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, за місцем проживання та за попереднім місцем роботи характеризується з позитивної сторони, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Також, суд врахував, те, що обвинувачений ОСОБА_6 одружений та має на утриманні неповнолітню дитину.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України очевидно несправедливим внаслідок його суворості апеляційний суд не вбачає, оскільки воно є мінімальним відповідно санкції цієї норми закону, ОСОБА_6 хоча і відшкодував заподіяну матеріалу шкоду, в подальшому жодних дій для компенсації усієї шкоди не вживав, щирого каяття, жалю з приводу вчиненого та осуду своєї поведінки не висловлював, намагався викривити обставини заподіяння ним тілесних ушкоджень, перекладав часткову відповідальність на потерпілого.

За таких обставин, підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , а зокрема визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 , суд в повній мірі врахував характер та обсяг фізичних, душевних, та психічних страждань потерпілого, завданих внаслідок отримання травми, порушення нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з втратою зору на одне око, те, що він став інвалідом, тривалість моральних переживань потерпілого, тривалість лікування, а також ступінь вини обвинуваченого та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди про, що просить обвинувачений та захисник в апеляційній скарзі колегія судів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Олевського районного суду Житомирської області від 23 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: