Справа №635/2429/20 Провадження №1-кп/630/2/22
В И Р О К

Іменем України

14 грудня 2022 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0000169, по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, українки, з середньо-спеціальною освітою, заміжньої, не працюючої, не судимої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 , проживаючи у будинку АДРЕСА_1 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та малолітньою донькою ОСОБА_8 , 2014 р.н., скоїла кримінальне правопорушення - злочин, проти життя та здоров`я останньої за наступних обставин.

Так, малолітня ОСОБА_8 на протязі трьох років мала захворювання і гнійного хронічного отиту, у зв`язку з чим тривалий час лікувалась у медичних закладах м. Харкова. Ураховуючи перенесення великої кількості хірургічних операцій, дитина весь час потребувала постійного догляду, який здійснювала її матір - ОСОБА_5 . Крім того малолітня ОСОБА_8 мала захворювання - затримка психомоторного розвитку, що у свою чергу виражалось хиткою ходьбою, відсутністю ваги тіла та розвитку.

28 лютого 2019 року, у період часу з 12-00 год. до 14-00 год. ОСОБА_5 , знаходячись за вищевказаною адресою, разом зі своєю донькою, яка у зв`язку зі станом свого здоров`я почала плакати та перешкоджати ОСОБА_5 проводити маніпуляції, пов`язані з обробкою ліками хворого вуха, з метою досягнення своєї мети, маючи намір подавити опір дитини, нанесла малолітній дитині ОСОБА_8 два удари правою ногою у верхні відділи живота, чим пошкодила життєво-важливі органи, а саме: спричинила розрив та розтрощення печінки.

Від спричинених тілесних ушкоджень малолітня ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла у будинку АДРЕСА_1 .

Причиною смерті ОСОБА_8 став травматичний шок (де поняття включає гостру крововтрату) внаслідок тупої травми тулубу із розривами та розтрощенням печінки, переломів 6-го ребра праворуч із забоєм правої легені з розвитком правобічного гемотораксу (крововилив у плевральну порожнину), забою правої нирки, забою (крововиливу) брижі тонкого кишечника, розривів крижевоклубових членувань з обох боків із відповідно розташованими зовнішніми ушкодженнями у вигляді саден та синців.

Тілесні ушкодження, що сформували закриту тупу травму тулубу, внаслідок якої настала смерть, сформувались зажиттєво, не менш ніж за 12 годин до настання смерті, внаслідок багаторазової ударної або ударно-здавлюючої дії тупим предметом (предметами) з обмеженою площею травмування.

Травма тулубу, через яку настала смерть малолітньої дитини ОСОБА_8 , згідно з п. 4.8. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року» має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Обвинувачена ОСОБА_5 свою провину у вчиненні дій, які призвели до смерті доньки ОСОБА_8 визнала та щиро розкаялася, але наголосила на тому, що вона не мала умислу на заподіяння дочці тяжкого тілесного ушкодження чи спричинення смерті; те, що від її дій могли настати тяжкі наслідки, вона не передбачала, адже виконувала процедуру медичної обробки хворого вуха у доньки, як це вона робила на протязі кількох років.

ОСОБА_5 пояснила суду, що у її доньки ОСОБА_9 у віці 1 року і 6 місяців почали хворіти вуха, а через рік, в жовтні 2016 року, хвороба загострилась і доньку направили на стаціонарне лікування до м. Харкова. Після курсу лікування хвороба у дитини знову загострилась і її знову направили у лікарню. Дитині потрібно було постійно прочищати вуха. З часом гній з вух почав проникати всередину голови, із-за чого дитину у 2018 році довелось лікувати в інфекційній лікарні. Але таке лікування не допомогло, у донька потрапила до 4-ї лікарні невідкладної медичної допомоги в м. Харків, де й провели чотири операції на голові та навіть видалити барабанну перетинку у лівому вусі. Донька почала страждати від приступів болю у вухах, почастішали випадки виникнення такого захворювання як стоматит. Це потребувала проведення медичних процедур очищення у дитини горла і вух. За порадою лікарів вона, ОСОБА_5 , проводила такі процедури самостійно, аби кожного разу не їхати до лікарні. Поступово стан здоров`я у доньки погіршувався, через що їй, ОСОБА_5 , ставало важче проводити відповідні процедури, бо донька пручалася. Їй, ОСОБА_5 , доводилось фіксувати доньку за допомогою ковдри, аби вона не могла рухатися, або ж притискати однією рукою до ліжка, а іншою рукою обробляти вуха. З часом приступи болю у доньки лише посилювалися, і ніхто крім неї не міг їй допомогти. Хвороба вплинула на те, що розвиток доньки не відповідав її віку, вона не могла нормально розмовляти, висловлювалася звуками і жестами; її хода була хиткою, тому часто падала, на тілі одразу проявлялись синці. Хвороба доньки була тривалою і їй, ОСОБА_5 , доводилось постійно бути з донькою, бо ніхто інший не міг їй допомогти, через це їй було емоційно важко. В лютому 2019 року вона з донькою вкотре перебували на стаціонарному лікуванні в Обласній дитячій клінічній лікарні № 1 в м. Харків, звідки їх виписали 26 лютого 2019 року. Того ж, після обіду, вона з донькою і чоловіком приїхали на таксі додому, вона нагодувала доньку і вклала її спати. Наступного дня 27 лютого 2019 року вона та її чоловік ОСОБА_4 перебували вдома, у доньки знову почався приступ болю в голові. Хоча донька чинила опір, вона, ОСОБА_4 , провела їй чистку вух з застосуванням ліків. Ввечері вона погодувала доньку і вклала її спати. Наступного дня, 28 лютого 2019 року, її чоловік вранці пішов на роботу, а вона залишилась вдома з донькою. Пізніше донька жестом показала, що в неї болить вухо. Вона, ОСОБА_5 , дістала ліки для обробки вуха, але донька, побачивши їх, почала ховатися під стіл. Для проведення обробки вух вона намагалася вкласти доньку на ліжко і зафіксувати її, але донька пручалася, виривалась і впала з ліжка. В цей момент вона вдарила доньку ногою у живіт, але чому так зробила не розуміє й досі. Після цього вона підняла доньку з підлоги на ліжко, та заспокоїлась і вона змогла обробити їй вухо ліками. Потім вона посадила доньку на стілець і пішла до ванної кімнати, аби привести себе до тями та заспокоїтися, бо почувалася емоційно виснаженою. Коли повернулась у кімнату, побачила, що донька лежить на підлозі. Вона перенесла її на ліжко та спробувала привести її до тями, бо спочатку сприйняла це за тимчасовий параліч, який вже траплявся з донькою і через який вона не могла рухатися. Але донька не реагувала, вона почала хвилюватися і зателефонувала свекрусі та викликала швидку медичну допомогу.

ОСОБА_5 також пояснила, що не бажала своїй дочці смерті, бо кілька років постійно перебувала поряд з нею, здійснюючи догляд і надаючи їй медичну допомогу. В лікуванні доньки ніхто інший їй не допомагав, бо донька бажала перебували лише поруч з нею і нікого до себе не підпускала. Через це вона була емоційно виснажена.

Але, не зважаючи на позицію обвинуваченої ОСОБА_5 , її вина у вчиненні злочину за вказаних вище обставин підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Малолітня ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою батьків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим 06 травня 2014 року виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Великописарівського району Сумської області.

Смерть малолітньої ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , що було зафіксовано лікарським свідоцтвом про смерть № 10-12/596-дм/19 від 01 березня 2019 року.

Зі змісту протоколу огляду трупа від 28 лютого 2019 року вбачається, що слідчий за участі судово-медичного експерта провів огляд трупа дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виявлений в кімнаті будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В протоколі зафіксоване положення трупа на ліжку, результати його зовнішнього огляду та виявлені на шкірі різноманітні садна та кров`яні згустки у вушних раковинах; на правому передпліччі виявлено садно, на задній поверхні грудної клітини виявлені садна різного строку давності; в ділянці зовнішнього слухового проходу лівого вуха шкіряні покриви червоного кольору із садном.

02 березня 2019 року слідчим був проведений огляд місця події, яким є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У протоколі зафіксовано, що в будинку є дві житлові кімнати, кухня і коридор. Зокрема на кухні був виявлений спеціальний стіл для годування дитини, який приставлений до кухонного столу, а в одній із житлових кімнат виявлений полімерний червоний стілець, з якого за словами присутнього під час огляду ОСОБА_4 часто падала його донька ОСОБА_9 .

З представлених суду медичних документів: виписок із медичної картки хворого від 19 грудня 2016 року та від 14 липня 2017 року, складених в Обласній дитячій клінічній лікарні № 1, виписки із медичної картки хворого № 5169 від 07 серпня 2017 року, складеної в Харківській міській клінічній лікарні № 30, виписки із медичної картки хворого № 19243 від 15 серпня 2018 року, складеної в Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова, випливає, що дитина ОСОБА_11 тяжко хворіла, скаржилась на виділення з правого вуха і хиткість ходи, через що часто падала, що викликало потребу у проходженні стаціонарного лікування, у 2018 році дитина поступила на лікування у вкрай тяжкому стані, їй зробили п`ять операцій. За наслідками лікування у дитини діагностовано, серед іншого, порушення функцій ходи, недостатність розвитку мови, приглухуватість; лікарською комісією дитину визнано інвалідом.

В своїх показаннях, наданих суду, потерпілий ОСОБА_4 підтвердив, що його дружина ОСОБА_5 добре піклувалася про їх спільну доньку ОСОБА_9 та ніколи не вдавалася до насилля по відношенню до доньки. Але в ранньому віці у доньки почалися проблеми з розвитком, а з вуха почала витікати рідина з кров`ю. Від тоді розпочалось лікування доньки в різних медичних закладах, яке тривало кілька років. У доньки боліло вухо, почастішали випадки появи стоматиту в порожнині рота. Хвороба призвела до втрати донькою слуху на одне вухо та розвитку гнійного процесу у другому вусі. В подальшому дочка перенесла п`ять операцій на голові, через що у неї почалися психічні розлади. ОСОБА_4 також вказав, що у доньки проявилася ще й таке захворювання, як відторгнення кісткової тканини, що призвело до ламкості кісток до дитини. Наслідком цього було те, що донька мала хитку ходу і часто падала, та навіть отримала кілька переламів кісток. Крім того, від будь-якого сильного дотику чи стискання у доньки на тілі одразу виникали синці, це було викликано гормонами, які їй кололи в якості ліків. Потерпілий також пояснив, що коли донька бачила ватні палички і ліки, у неї починався приступ та її важко було заспокоїти. Аби почистити доньці вуха, дружина іноді могла коліном притиснути доньці руки або живіт, аби у такий спосіб її заспокоїти та провести необхідну процедуру.

Потерпілий ОСОБА_4 також пояснив суду, що 26 лютого 2019 року дружина із донькою повернулися додому з лікарні, де вкотре проходили лікування, він перебував разом з ними в той день і увесь наступний день. В ці дні його дружина ударів дочці з метою спричинити біль не завдавала. Особисто він намагався уникати тісного контакту і близького перебування поряд з донькою, бо це викликало у неї напади страху, адже донька могла спокійно себе почувати лише поряд з матір`ю. Коли виникала необхідність обробити доньці вуха, він виходив до іншої кімнати, бо йому було психологічно важко бачити як дитина себе поводить. В ці дні дружина говорила йому, що в неї вже не вистачає сил доглядати за донькою, а він, в свою чергу, не міг їй допомогти в цьому, бо вимушений був постійно працювати, аби заробляти гроші на лікування доньки. 28 лютого 2019 року зранку він був на роботі, коли дізнався про смерть доньки. Дружина розповіла йому, що донька сиділа на стільці, коли вона пішла у ванну кімнату, а коли повернулась, то побачила доньку на підлозі. Півроку по тому ОСОБА_12 розповіла, що в той день проводила звичну маніпуляцію доньці, але та намагалася вирватися; вона її випадково вдарила ногою чи то у живіт, чи то по тулубу, тому донька померла саме через неї. Марина також пояснила йому, що так і не змогла зрозуміти, чому так вчинила з донькою. Він її простив, бо вона робила усе необхідне для того, аби вилікувати і доглянути їх доньку, незважаючи на те, що лікарі не давали позитивних прогнозів.

Свідок ОСОБА_13 підтвердила суду, що її онука ОСОБА_9 більше двох років тяжко хворіла і часто перебувала на стаціонарному лікуванні. Дитині слід було постійно проводити чистку вух і ротової порожнини, і відповідні процедури проводила ОСОБА_12 , хоча іноді доводилось їздити до лікарні для більш якісного виконання таких процедур. Увесь час лікування поряд з дитиною постійно перебувала ОСОБА_12 , її мати, яка добре її доглядала. Інші члени сім`ї постійно працювали, щоб мати змогу оплачувати лікування. Через часті випадки виникнення у дитини такого захворювання як стоматит, їй необхідно було приймати антибіотики. У віці трьох років дитині була проведення операції на голові, після якої у неї почалися проблеми з ходою вона іноді падала, що призводило до отримання травм кісток, у неї були починалися приступи, під час яких вона ховалася під стіл. З часом ОСОБА_9 почала пручатися, коли ОСОБА_12 намагалася почистити їй вуха. Таку поведінку онуки їй, ОСОБА_13 , було психологічно важко бачити, тому вона старалась не заходити до них у будинок у такі моменти. Іноді ОСОБА_12 говорила, що їй дуже важко самотужки доглядати доньку. Також свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що за два дні до смерті онуки ОСОБА_12 з нею повернулась додому із лікарні, де вони перебували на стаціонарному лікуванні. Протягом цих днів вона, ОСОБА_13 до будинку, в якому проживає ОСОБА_5 з чоловіком і донькою, не заходила. 28 лютого 2019 року вона, ОСОБА_13 , перебувала на роботі, коли їй зателефонувала ОСОБА_12 і попросила терміново приїхати до неї, бо ОСОБА_9 погано себе почуває. У відповідь на це вона порадила терміново викликати швидку медичну допомогу, і потім поїхала до неї. Коли приїхала до будинку, побачила лікарів, які робили дитині штучне дихання.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що він зі своєю дружиною ОСОБА_15 проживають за однією адресою з його сином ОСОБА_4 і його сім`єю, але в різних будинках. Коли народилась онука ОСОБА_9 , всі раділи, але у віці 1,5 року дитина почала тяжко хворіти з вух витікала рідина. Дитина перенесла п`ять операцій на голові, і увесь час з нею перебувала мати ОСОБА_16 , а батько постійно працював, аби мати змогу оплачувати лікування. З часом онука перестала будь-кого підпускати до себе, лише була поряд з матір`ю. Так як у дитини часто проявлялись приступи, він з дружиною старалися не ходити до онуки в гості, аби зайвий раз її не турбувати. Марині доводилось часто проводити дитині процедуру очищення вух і ротової порожнини. З часом робити це було складніше, ОСОБА_12 говорила, що їй вже не вистачає сил. Про смерть онуки йому повідомила дружина, коли він був на роботі. Марина розповідала, що ОСОБА_9 впала зі стільця і їй стало зле.

Оцінюючи показання обвинуваченої у сукупності з показаннями потерпілого і свідків та наведеними вище письмовими доказами, суд приходить до висновку, що ними підтверджується те, що малолітня ОСОБА_8 тривалий час тяжко хворіла і що постійний догляд за нею і надання медичної допомоги в домашніх умовах здійснювала лише обвинувачена ОСОБА_5 , яка є її матір`ю. В обвинувальному акті зазначено, що в період часу з 26 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року ОСОБА_5 , знаходячись за місцем свого проживання, неодноразово, за обставин, які досудовим розслідуванням не встановлені, нанесла малолітній дитині удари ногами та руками по різним частинам тіла, спричинивши фізичний біль. Але показання свідків не підтверджують вказані обставини обвинувачення, а показання потерпілого, який протягом зазначеного часу постійно перебував поряд з обвинуваченою і дитиною, навпаки спростовують доводи сторони обвинувачення щодо умисного нанесення обвинуваченою малолітній дитині ударів ногами та руками по різним частинам тіла з метою спричинення фізичного білю.

Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи № 08-72/19 від 19 липня 2019 року, на трупі дитини ОСОБА_8 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець лобної ділянки праворуч; синець на передній поверхні грудної клітини праворуч; синець правої пахової ділянки; синець крижово-куприкової ділянки; два синця на розгинальній поверхні правого передпліччя; два синця на розгинальній поверхні лівого передпліччя; синець в проекції лівого променястого суглобу по розгинальній поверхні; два синця на тильній поверхні лівої кісті; синець на зовнішній поверхні правого стегна у верхній клітині; синець на зовнішній поверхні стегна у нижній третині; синець в проекції правого колінного суглобу по передній поверхні; синець по передній поверхні правої гомілки; три синця по передній поверхні лівої гомілки; три синця по зовнішній поверхні лівого стегна; садно в проекції нижньої шелепи ліворуч; ділянка із множинними саднами в передній та правій боковій поверхні шиї; ділянка із множинними саднами на передній поверхні грудної клітини праворуч у верхньому відділі; сім саден у паховій западенні праворуч; два садна на передній поверхні грудної клітини ліворуч; чотири садна на задній поверхні грудної клітини ліворуч; два садна по зовнішній поверхні правого плеча у верхній третині; два садна по зовнішній поверхні правого плеча у нижній третині; садно по розгинальній поверхні правого передпліччя; два садна на лівому плечі; два садна в проекції лівого колінного суглобу по передній поверхні; крововилив в товщу брижі тонкого кишечнику; крововилив в тканину правої легені в нижній її частці із наявністю 30 мл. крові в правій плевральній порожнині; розрив печінки відповідно до розташування серповидної зв`язки; розрив печінки по діафрагмальній поверхні правої частки; підкапсульний розрив печінки із внутрішньо-печінковим крововиливом в правій частці по діафрагмальній поверхні; ділянка розтрощення печінки по її вісцеральній поверхні в межах правої частки із наявністю в черевній порожнині по 260 мл. рідкої крові та згортків; перелом 6-го ребра праворуч по передній поверхні; розриви крижово-клубових зчленувань з обох сторін; крововилив у м`які тканини в проекції 4-го поперекового хребця; крововилив в жирову капсулу правої нирки.

Причиною смерті ОСОБА_8 став травматичний шок (де поняття включає гостру крововтрату) внаслідок тупої травми тулубу із розривами та розтрощенням печінки, перелогів 6-го ребра праворуч із забоєм правої легені з розвитком правобічного гемотораксу (крововилив у плевральну порожнину), забою правої нирки, забою (крововиливу) брижі тонкого кишечника, розривів крижевоклубових членувань з обох боків із відповідно розташованими зовнішніми ушкодженнями у вигляді саден та синців.

Тілесні ушкодження, що сформували закриту тупу травму тулубу, внаслідок якої настала смерть, сформувались зажиттєво, внаслідок багаторазової ударної або ударно-здавлюючої дії тупим предметом (предметами) з обмеженою площею травмування.

Травма тулубу, через яку настала смерть малолітньої дитини ОСОБА_8 , згідно з п. 4.8. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Окрім цього, експертним висновком № 08-72/19 від 19 липня 2019 року визначено, що виявлені садна та синці на голові, шиї та кінцівках дитини ОСОБА_8 сформувались внаслідок багаторазової здавлюваної, ударної, ковзаючої, ударно-ковзаючої дії тупим предметом (предметами) з обмеженою площею поверхні, що травмувала, й мають різний час виникнення від такого, що відповідно формуванню безпосереднє перед настанням смерті до 2-7 діб до неї, та згідно з п. 4.8. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року, мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Оцінюючи експертний висновок, суд робить висновок, що такий документ обґрунтовано вказує на причини смерті малолітньої дитини та підтверджує існування прямого причинного зв`язку між травмою тулубу ОСОБА_8 та настанням її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . З іншого боку, вказаний висновок не можна вважати беззаперечним доказом того, що обвинувачена ОСОБА_5 період часу з 26 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року за місцем свого проживання, діючи умисно, неодноразово нанесла малолітній дитині удари ногами та руками по різним частинам тіла, спричинивши фізичний біль.

На підставі викладеного суд виключає з формулювання висунутого ОСОБА_5 обвинувачення ті обставини, що вона у період часу з 26 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року за місцем свого проживання, неодноразово нанесла малолітній дитині ОСОБА_8 удари ногами та руками по різним частинам тіла, спричинивши фізичний біль.

Обвинувачена ОСОБА_5 під час проведення слідчого експерименту, що зафіксований у протоколі від 30 січня 2020 року, підтвердила, що вранці 28 лютого 2019 року вона із донькою перебували вдома, донька прийшла до неї і показала на ліве вухо, з якого йшла кров. Вона, ОСОБА_5 , повела доньку у кімнату з метою проведення очищення вуха, але донька почала нервувати, тікати від неї, ховатися під столом. Вона витягла доньку з-під столу і поклала на диван. Але побачивши вушні палички, донька почала закривати вуха руками, пручатися і намагалась вирватися. Вони обидві перебували в стресі. Намагаючись провести обробку вух, вона, ОСОБА_5 , змушена була зафіксувати її руки, аби вона ними не закривала вуха, а коліном стала доньці на живіт, аби та не крутилась. Але донька все одно пручалась та впала з ліжка. В цей момент вона, ОСОБА_5 , вдарила ногою доньку у живіт, після чого донька заспокоїлась. Це дало їй можливість почистити доньці вухо. Після цього вона всадила доньку на стілець і пішла до туалету. Але коли повернулась до кімнати, побачила доньку на підлозі. Не розуміючи, що сталося з дитиною, вона підняла її з підлоги і поклала на диван, після чого зателефонувала свекрусі і викликала швидку медичну допомогу. Під час слідчого експерименту ОСОБА_5 також пояснила, що неї не було умислу на вбивство доньки і вона не бажала настання таких наслідків.

Висновком судово-медичної експертизи № 08-74/20 від 19 лютого 2020 року підтверджено те, що показання ОСОБА_5 , надані нею під час слідчого експерименту, відповідають судово-медичним даним щодо механізму можливого травмування печінки дитини ОСОБА_8 внаслідок удару ногою у верхні ділянки живота в переднє-задньому напрямку по відношенню до дитини.

Досліджені докази підтверджують те, що утворення у дитини небезпечного для життя тяжкого тілесного ушкодження, яке стало причиною її смерті, відбулось саме внаслідок удару, завданого обвинуваченою під виконання процедури медичної обробки вуха у дитини.

Під час досудового розслідування було проведено судово-психіатричне обстеження обвинуваченої ОСОБА_5 . За висновком експертів № 93 від 04 лютого 2020 року ОСОБА_5 у період часу, якому відповідає правопорушення, перебувала поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, і могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. На час обстеження ОСОБА_5 хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалює вирок.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 28 листопада 2019 року, справа № 405/48/18, вказав, що розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивства через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України) здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризуються суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину - умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і в у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, якщо винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б його відвернути. Також непрямий умисел має місце в тому випадку, якщо у засудженого не було чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або відсутність такого умислу необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Крім цього, виходячи із положень правової позиції Верховного Суду України у справі № 5-25кс15 від 28 травня 2015 року прояв ознак умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вбивства через необережність, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

У випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розрахувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання тяжких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати, відповідно, за ст. 119 КК України.

У випадку, що розглядається, із зібраних та представлених стороною обвинувачення доказів, досліджених під час судового розгляду, суд приходить до висновку, що обвинувачена ОСОБА_5 тривалий час надавала доньці постійний догляд і медичну допомогу, що вимагало від неї багато фізичних і емоційний сил, адже з часом таку допомогу надавати ставало важче через супротив з боку дитини, викликаний не лише болем від захворювання, а й болем від медичної обробки вух і ротової порожнини, і намагаючись 28 лютого 2019 року вчергове полегшити біль у дитини, завдала їй один удар коліном здавлючої дії у ділянку живота і один удар ногою у ділянку живота, які й спричинили травмування печінки.

Однак досліджені докази не підтверджують те, що такі удари обвинувачена завдала умисно і з метою спричинення дитині тяжких тілесних ушкоджень, що також заперечувала обвинувачена як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду. Суд дійшов висновку, що обвинувачена проявила злочинну недбалість, завдаючи ударів дитині, адже переслідувала мету надати медичну допомогу дитині, що можливо було здійснити лише подавивши опір з боку дитини, і в цей момент обвинувачена не передбачала можливості настання тяжких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити.

З огляду на вимоги ст. 62 Конституції України, які зобов`язують усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд вважає недоведеним висунете ОСОБА_5 обвинувачення в частині наявності у неї умислу на спричинення дитині ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

За таких обставин суд перекваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України як вбивство, вчинене через необережність, і вважає, що її винуватість у вчиненні цього злочину доведена повністю.

Дослідженням даних про особу обвинуваченої ОСОБА_5 судом з`ясовано, що вона отримала освіту за спеціальністю кухар-кондитер, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває. Наразі обвинувачена не працює, але під час досудового розслідування та судового розгляду працювала на посаді кухаря в КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 357 Харківської міської ради» та на посаді клінера в ТОВ «СІЛИПОЇЛИ»; за місцями роботи ОСОБА_5 характеризували виключено як дисциплінованого і охайного працівника, яка проявляла старанність і працелюбність під час виконання своїх професійних обов`язків. ОСОБА_5 також була відзначена Подякою від Громадської організації «АСТЕРІКС» за вагомий внесок у розвиток та підтримку обдарованої молоді Грушівської ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Обставинами, які пом`якшують покарання для обвинуваченої ОСОБА_5 , суд визнає щире каяття і вчинення злочину внаслідок тяжких сімейних обставин, зумовлених тривалою хворобою дитини.

Обставиною, яка обтяжує покарання для обвинуваченої ОСОБА_5 , суд визнає вчинення злочину щодо малолітньої дитини.

Суд, враховуючи суспільно-небезпечний характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за ст. 12 КК України віднесений до нетяжких злочинів, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченої, з дотриманням вимог ст. 65 КК України призначає ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на рівні, наближеному до нижньої межі санкції статті, за якою кваліфіковані її дії, що відповідатиме характеру вчиненого та буде достатнім для виправлення обвинуваченої з огляду на принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання.

Під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року у відношенні ОСОБА_5 був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк два місяці. В подальшому запобіжний захід по відношенню до обвинуваченої ОСОБА_5 неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року під час судового розгляду обвинувального акту строк дії запобіжного заходу був продовжений до 25 жовтня 2020 року. Наразі до обвинуваченої запобіжний захід не застосований.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Оцінюючи наявність підстав для застосування до обвинуваченої такого запобіжного заходу, суд бере до уваги ті обставини, що наразі обвинувачена не має міцних соціальних зв`язків, адже вона не працює і не має на утриманні осіб, які в певній мірі залежать від допомоги, яка може бути нею надана; під час судового розгляду без попередження суду виїхала з постійного місця проживання в м. Люботин до інших областей України, що викликало необхідність докладати зусиль у забезпечення проведення судового розгляду за її участі із застосуванням технічних засобів. В сукупності ці обставини, а також те, що до обвинуваченої буде застосовано покарання у виді позбавлення волі, свідчать про існування ризику ухилення від суду та від виконання вироку. Тому на час до набрання вироком законної сили до обвинуваченої слід застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Процесуальні витрати на залучення експертів відсутні. Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України. Потерпілим цивільний позов не заявлений.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_17 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, призначити їй покарання у виді 3 (три) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківській слідчий ізолятор», взявши її під варту в залі суду.

Строк тримання під вартою рахувати з 14 грудня 2020 року.

Речовий доказ оптичний диск DVD-R з цифровим повідомленням на спецлінію «102» та два оптичних диска DVD-R зі звуковими файлами повідомлень про виклик оператора служби «103», в подальшому зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Люботинський міський суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй копії вироку.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

СуддяОСОБА_1