Справа № 301/2470/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29.08.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження № 11-кп/4806/169/21 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 01.03.2021, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.125 КК України.

Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 01.03.2021 ОСОБА_8 визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі п?ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково - стягнуто на її користь з ОСОБА_8 п`ять тисяч грн моральної шкоди, в решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 процесуальні витрати в розмірі п`ять тисяч п`ятсот грн.

Вирішено долю речових доказів - три уламки шиферу, поміщені до спецпакету з надписом НПУ № ЕХР 0260982 з підписами понятих, які передано на відповідальне зберігання у кімнату зберігання речових доказів Іршавського ВП Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області після набрання вироком законної сили ухвалено знищити.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він 15 вересня 2020 року, біля 16 години 35 хвилин, на території земельної ділянки за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме біля огорожі, яка розділяє його дворогосподарство з дворогосподарством потерпілої ОСОБА_10 , мешканки АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час сварки, яка виникла між ними, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень схопив до рук три уламки шиферу, який знаходився біля огорожі та кинув ними в сторону ОСОБА_10 , влучивши в потиличну зону голови та в область лівого плеча потерпілої.

Внаслідок дій ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_10 заподіяно легкі тілесні ушкодження: 1) що мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше як 6 днів, 2) з короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше 21 дня.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_11 просить апеляційний суд вирок Іршавського районного суду Закарпатської області щодо обвинуваченого ОСОБА_8 від 01.03.2021 скасувати, а кримінальне провадження у даній справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - у зв?язку з вісутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення з таких підстав.

Мотивуючи оскаржуваний захисником у даній справі вирок, місцевий суд посилається на те, що він критично оцінює показання обвинуваченого щодо того, що через сміття, яке потрапило йому в очі, він не бачив куди кидає шифер, що він не цілив в потерпілу, а просто хотів перекинути шифер через огорожу, «який випадково влучив у потерпілу», оскільки обвинувачений показав, що мав намір «адекватно» відповісти потерпілій, яка кинула в нього сухим листям і тому, піднявши шифер з землі, кинув його на потерпілу.

Тобто обвинувачений знав, що потерпіла знаходиться по другий бік огорожі на невеликій відстані від нього, бачив її і цілеспрямовано кинув шифер не просто в бік сусідньої земельної ділянки, а саме на потерпілу.

З оглянутих судом відеофайлів, які надані стороною захисту (а.с.113), вбачається, що між сторонами існують неприязні відносини, а раніше виникали сварки через порядок користування суміжними земельними ділянками.

На файлі № 4 є уривок запису події, що сталася 15.09.2020 на межі земельних ділянок потерпілої та обвинуваченого, під час якої обвинувачений кидає в бік сусідньої земельної ділянки уламки шиферу, однак, з даного запису неможливо точно визначити ні точний час події, ні дійових осіб (не видно чи перебуває потерпіла з другого боку огорожі і чи влучили в неї уламки шиферу).

З таким висновком суду обвинувачений ОСОБА_8 не погоджується з таких підстав.

15.09.2020 ОСОБА_8 на земельній ділянці в АДРЕСА_1 , колючи дрова, знайшов пробитий футбольний м?яч, який перекинув через огорожу на земельну ділянку потерпілої ОСОБА_12 зі словами «забери свій м?яч», і «до якого часу ви будете засорювати нашу земельну ділянку своїм непотребом і коли заберете ваші уламки шиферу з нашої землі».

Після цього потерпіла ОСОБА_10 , знаходячись з боку за огорожею по ліве плече ОСОБА_8 , перекинула сміття в його бік та поцілила йому в очі, на що ОСОБА_8 , не протираючи очей, зігнувшись, взяв до рук лише один уламок шиферу, зі словами «забери свій непотреб», перекинув його через огорожу та бетонний стовпець забору.

Цей уламок шиферу він кидав не в лівий від себе бік і не в бік потерпілої, а в інший бік (куди попередньо перекинув м?яч), не бачив і не міг бачити чи потерпіла змінила своє місце знаходження через бетонний стовпець, залишків сміття з порохом, яке залишилося на його обличчі та в очах.

Також ОСОБА_8 не бачив чи потрапив уламок шиферу у потерпілу. При цьому ОСОБА_8 перекинув вказаний уламок шиферу з метою звільнення земельної ділянки своєї дружини та поновлення їй прав щодо вільного використання та розпорядження цією землею, і як доказ наведених фактичних обставин справи, захисник подав у справу електронний носій USB-Флешку, на якій є 4 відеофайли (3 відеофали у папці № 1, на яких зафіксовані неправомірні дії потерпілої та її сім?ї, в тому числі потрапляння уламків шиферу на земельну ділянку сім?ї Федорових; 1 відеофайл у папці № 2, на якому зафіксовані дії ОСОБА_8 , що мали місце 15.09.2020 (а.с.113).

Зазначені фактичні обставини справи були підтверджені ОСОБА_8 під час його допиту в судовому засіданні Іршавського районного суду, ОСОБА_8 не давав показання про те, що він хотів «адекватно» відповісти потерпілій, яка кинула в нього сухим листям і тому, піднявши шифер з землі, кинув його саме на потерпілу, а тому суд неправильно у своєму вироку зазначив показання обвинуваченого (які останній не давав) та безпідставно піддав критиці показання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , дані ними під час їх допиту в судових засіданнях 15.01 та 01.03.2021 є неправдиві, на думку захисника ОСОБА_11 .

Потерпіла ОСОБА_10 показала, що в той момент коли ОСОБА_8 перекидував через огорожу уламок шиферу, вона стояла напроти обличчям до нього, а свідок

ОСОБА_13 показала, що в цей момент потерпіла знаходилася спиною напроти обвинуваченого,

при чому цей свідок не могла пояснити, чи у вказаний момент потерпіла стояла,

чи рухалася. Також потерпіла та свідок не могли пояснити, чи розколовся кинутий

обвинуваченим уламок шиферу і такі неточності та розбіжності в показаннях свідка

та потерпілої не були усунуті судом першої інстанції і суд їм не надав належної

правової оцінки.

Також потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_13 показали, що ОСОБА_10 кинула в бік обвинуваченого горстку сухого листя, яке не долетіло до обвинуваченого. Одразу після цього обвинувачений нахилився, підняв 2-3 шматки шифера (при чому потерпіла

показала, що обвинувачений відрахував три шматки шиферу), які лежали під огорожею,

замахнувся ними і цілеспрямовано кинув в потерпілу.

Такі неправдиві показання потерпілої та свідка спростовуються відеофайлом, який долучений до матеріалів справи, де чітко видно, що сміття з порохом попадає в обличчя та на очі ОСОБА_14 , при чому як сміття, так і м?яч кинуті потерпілою через огорожу летять з боку по ліве плече, а не напроти ОСОБА_8 , тобто потерпіла під час кидання нею сміття,

знаходилася не напроти ОСОБА_8 , а з боку.

Також на цьому відеофайлі видно як ОСОБА_8 одразу після потрапляння в його очі сміття та пороху, не витираючи очі, взяв один шматок шиферу, який знаходився у нього під ногами, попередньо не замахуючись, одразу перекинув його не в бік потерпілої, чи в те місце, звідки у нього потерпіла кинула сміття, а прямо перед собою через огорожу та бетонний стовпець огорожі.

Однак суд робить висновок, що з даного відеозапису неможливо точно визначити ні точний час події, ні дійових осіб (не видно чи перебуває потерпіла з другого боку огорожі і чи влучили в неї уламки шиферу), хоча на відеофайлі зазначена дата відеозйомки, а щодо часу, то ОСОБА_8 пояснив, що відеокамера, на якій зафіксована подія, а саме конфлікт між ним та потерпілою, що мав місце 15.09.2020, у зв?язку з пощкодженням Інтернету, зробився збій у показі часу відеозйомки.

Захисник ОСОБА_11 також вважає, що такий висновок місцевого суду є хибним, з метою всебічності та об?єктивності розгляду справи повторно надає суду два відеозаписи (розміщені на 2 відеофайлах), на одному з яких є відеозапис, який подано до суду першої інстанції (але уже в розвернутому виді), а на другому файлі те саме відео (уповільнена зйомка) про подію, яка мала місце 15.09.2020, біля 16 год. 35 хв., на земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції не встановлені обставини події, а саме: якими предметами і їх кількість: одним чи декількома уламкками шиферу спричинені тілесні ушкодження потерпілій; чи розколовся шифер до удару, чи після удару об тіло потерпілої; де і в якому положенні знаходилася потерпіла (обличчям, чи спиною напроти, чи збоку обвинуваченого, стояла, чи рухалася) до і в момент спричинення ій тілесних ушкоджень, тобто висновок суду щодо обставин спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, який на думку захисника ґрунтується на припущеннях, не відповідає фактичним обставинам справи і не може відповідати дійсності, оскільки такі обставини місцевим судом не встановлені.

Також судом не правильно встановлено місце події, оскільки 15.09.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 не мав жодного конфлікту з ОСОБА_10 , сама подія відбулася 15.09.2020 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_15 , дружині обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 11.05.2017, копію якого подано усправу як додаток до клопотання захисника ОСОБА_8 від 27.01.2021 про ухвалення виправдувального вироку.

Місцевий суд, порушуючи вимоги ч.1 ст.85, ч.1 ст.98 КПК України, неправомірно визнав три уламки шиферу належними речовими доказами, які постановою дізнавача від 16.09.2021 визнані речовими доказами та приєднані в якості речового доказу у даному кримінальному провадженні.

З матеріалів даної справи вбачається, що 15.09.2020 потерпіла сама

добровільно надала працівникам поліції вказані уламки шиферу, якими, з її слів,

ОСОБА_8 спричинив їй тілесні ушкодження.

Також з матеріалів справи вбачається, що дізнавачем не проводилася жодна слідча дія (огляд місця події, слідчий експеримент, судово-біологічна експертиза тощо), під час яких дізнавачем встановлено місце знаходження та вилучення вказаних уламків шиферу, виявлення на його уламках слідів, які б могли містити відомості, що саме цими уламками шиферу потерпілій ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження.

27.01.2021 захисник ОСОБА_8 , подав у справу письмове клопотання, в якому зазначив вищевказані обставини та про неналежність речових доказів, просив суд при ухваленні вироку взяти до уваги той факт, що зазначені вище три уламки шиферу не є речовими доказами, як знаряддям вчинення кримінального проступку, які прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, але суд всупереч вимогам кримінального процесуального закону (ч.1 ст.98, ч.1 ст.85 КПК України), неправомірно визнає три уламки шиферу належними речовими доказами в даному кримінальному провадженні.

В судовому засіданні 03.03.2021 по даному кримінальному провадженні був допитаний старший судовий експерт ОСОБА_16 який на думку захисника не підтвердив наданий ним висновок № 200 від 17.10.2020 про отримання потерпілою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у виді струсу головного мозку.

На запитання захисника ОСОБА_11 чи знайомий ОСОБА_16 зі змістом та вимогами протоколу надання медичної допомоги хворим із струсом головного мозку, зтавердженого Наказом Міністерством охорони здоров?я (МОЗ) від 25.04.2006 за № 245, останній відповів, що зазначений наказ МОЗ втратив чинність (коли саме, не зазначив), чим завів суд в оману, оскільки наказ МОЗ від 25.04.2006 за № 245 був чинним, як на час надання експертного висновку, так і на час допиту експерта, і на сьогоднішній день також є чинним.

На запитання чи має право лікар травматолог діагностувати струс головного мозку, який зазначений у вищевказаному Висновку, якщо так, то яким медичним протоколом надане йому таке право, експерт ОСОБА_16 відповів, що таке право є травматолога, але яким медичним протоколом це визначено, він не знає, чим завів суд в оману, оскільки протоколом надання медичної допомоги хворим із струсом головного мозку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров?я (МОЗ України) від 25.04.2006 за № 245 право діагностувати у хворого струс головного мозку надається лікарю неврологу, але аж ніяк не лікарю травматологу.

На запитання «чому у своєму експертному висновку Ви не надали перевагу висновку рентгенологічного дослідження, проведеному 16.09.2020 на другий день після отримання ОСОБА_10 травми, за допомогою комп?ютерного томографа (КТ головного мозку), яким не підтверджений у ОСОБА_10 діагноз: струс головного мозку і не спростували його, експерт відповів, що не завжди на КТ підтверджує вказаний діагноз, але захисник вважає, що такі твердження експерта є лише його припущенням і воно суперечить вищевказаному протоколу надання медичної допомоги хворим зі струсом головного мозку, в якому зазначений перелік діагностичних заходів при встановленні діагнозу струсу головного мозку, до яких віднесене рентгенологічне дослідження - КТ головного мозку.

На запитання, чому при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_10 та наданні висновку щодо отримання нею тілесних ушкоджень у вигляді струсу головного мозку, експертом за основу взятий діагноз невролога, даний при амбулаторному обстеженні на другий день після отримання травм, експерт відповів, що йому достатньо такого діагнозу, але на думку захисника, встановлений на другий день після отримання хворим травми, діагноз «струс головного мозку» суперечить вимогам вищевказаного медичного протоколу, де зазначено, що пацієнти зі струсом головного мозку підлягають обстеженню і лікуванню у нейрохірургічному, неврологічному відділенні протягом перших трьох діб після отримання травми.

Виходячи зі змісту самого виснову експерта, який є необґрунтований та необ?єктивний, відповідей експерта під час його допиту, з метою всебічного та об?єктивного розгляду справи та усунення недоліків, встановлених під час розгляду даної справи, захисник подав письмове клопотання від 03.01.2021, в якому просив суд призначити комійсійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручити експертам Закарпатського обласного бюро СМЕ і перед експертами поставити наступні питання:

1) який характер, локалізація та механізм виникнення тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_10 ;

2) чи відповідає клінічний діагноз «струс головного мозку», встановлений 16.09.2020 ОСОБА_10 лікарем-неврологом та травматологом критеріям протоколу надання медичної допомоги хворим із струсом головного мозку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров?я від 25.04.2006 № 245;

3) які тілесні ушкодження отримала 15.09.2020 потерпіла ОСОБА_10 .

Поряд з цим Іршавський районний суд, на думку захисника ОСОБА_11 , безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, про що поставновив відповідну ухвалу від 01.03.2021, повний текст якої зі слів головуючого судді ОСОБА_17 повинен був бути проголошеним 02.03.2021 після ухвалення та оголошення вироку суду від 01.03. 2021.

Склад кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України, інкримінований ОСОБА_8 як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я або незначну втрату працездатності, що передбачає суб?єктивну сторону у виді прямого чи непрямого умислу обвинуваченого ОСОБА_18 на вчинення вказаного протиправного діяння.

Захисник ОСОБА_11 вважає, що вказані дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати як такі, що вчинені з необережності у виді кримінальної протиправної недбалості, оскільки ОСОБА_8 в момент кидання ним уламку шиферу, не передбачав можливості завдання потерпілій тілесних ушкоджень, тобто не передбачав можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Беручи до уваги вищезазначене, а також те, що в діях ОСОБА_8 , на думку захисника, відсутній склад кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме відсутня суб?єктивна сторона - умисел на спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, захисник вважає, що дане кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі ч.1 ст.217, п.2 ч.1 ст.284 КПК України - за відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також захисник ОСОБА_11 вважає, що Іршавським районним судом Закарпатської області безпідставно стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 2550 грн процесуальних витрат, оскільки у дану справу не поданий договір (чи належно завірена його копія) про надання ОСОБА_10 правової допомоги та завищений присуджений розмір моральної шкоди в розрізі його розумності та справедливості, на що захисник ОСОБА_11 просить звернути увагу.

Місцевий суд провів неповний судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, при яких потерпілій були спричинені тілесні ушкодження, в тому числі умисел обвинуваченого на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, відхилені клопотання захисника про визнання неналежними речовими доказами трьох уламків шиферу, про призначення комісійної судово-медичної експертизи, з?ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, така неповнота судового розгляду відповідно до п.1 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку Іршавського районного суду.

Висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду по причині їх суперечливостей та неналежності, тобто висновки Іршавського районного суду, викладені в оскаржуваному вироку, на думку захисника, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.409 КПК України така невідповідність висновку суду також є підставою для скасування оскаржуваного у даній справі вироку.

Дану справу розглянуто апеляційним судом без участі потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_11 , які неодноразово повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи, на який не з?являлися без повідомлення про причини своєї неявки, їх неявка не перешкоджає розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила повністю проти апеляційної скарги сторони захисту, просила відмовити в її задоволенні та залишити оскаржений вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_8 від 01.03.2021 без змін, як законний і обґрунтований, перевіривши матеріали даної кримінальної справи, провівши судові дебати та обговоривши доводи сторін, апеляційний суд визнає, що наведена вище апеляційна скарга захисника ОСОБА_11 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні за вказаних обставин передбаченого ч.2 ст.125 КК України кримінального проступку повністю доведена дослідженими в суді наступними доказами.

З показань потерпілої ОСОБА_10 , наданих суду першої інстанції слідує, що неприязні відносини існують між нею та обвинуваченим протягом останніх декількох років через спірну земельну ділянку.

Вони є сусідами і суміжними землекористувачами.

15.09.2020 вона виявила на власному подвір`ї пробитий м`яч, який перед тим бачила на земельній ділянці обвинуваченого, на його причепі серед купи сміття.

Цей м`яч не належав їй, ще раніше вона чула з подвір`я обвинуваченого спори з приводу того, хто з дітей пробив цей м`яч.

Оскільки м`яч не належав її сім`ї, вона перекинула його назад на причеп ОСОБА_8 , де він і був раніше.

Через деякий час обвинувачений знову перекинув м`яча на її подвір`я.

Побачивши це, вона сказала ОСОБА_8 , що її подвір`я не смітник і просила не кидати своє сміття їй на подвір`я.

Однак ОСОБА_8 знову перекинув через огорожу на її земельну ділянку цей проколотий м`яч.

Тоді вона підійшла до огорожі з сітки, яка відділяє їх земельні ділянки, взяла горстку нещодавно підметеного і ще не зібраного в смітник опалого листя та кинула цю горстку сміття (листя) в бік обвинуваченого, який стояв з другого боку огорожі, при цьому запитуючи у ОСОБА_19 , чи сподобається йому, якщо вона кидатиме своє сміття на його подвір`я. На це ОСОБА_20 нахилився за шифером, який був припертий до огорожі, відрахував пальцями три обломки, підняв їх, замахнувся ними та стоячи напроти неї, кинув шифер в її бік.

Захищаючись, вона намагалася розвернутися спиною до огорожі та обвинуваченого, тому уламки шиферу влучити їй в потиличну зону голови та в плече.

Обвинувачений стояв навпроти неї, добре її бачив та навмисно кинув шифер на потерпілу.

Внаслідок дій обвинуваченого потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження, тому вона викликала швидку медичну допомогу.

Від госпіталізації вона дійсно відмовилася, оскільки не було на кого залишити двох маленьких дітей та важко хвору матір, за якою вона здійснює догляд та яка потребує постійної сторонньої допомоги.

Обвинувачений вибачення у неї не просив та вартість лікування їй не відшкодував.

Ці показання потерпілої ОСОБА_10 отримано Іршавським районним судом у повному обсязі та у передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України спосіб, такі разом з іншими дослідженими місцевим судом, відображеними у його вироку у даній справі щодо ОСОБА_8 доказами повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним за вказаних вище наведених у оскаржуваному вироку щодо нього обставин кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Допитуючи потерпілу та досліджуючи інші наявні у даній справі докази з наданням їм правильної правової оцінки, місцевий суд не допустив жодного порушення процесуального закону, забезпечив повністю дотримання та забезпечення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 , показання якого щодо його невинуватості спростовані повністю.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що доводи сторони захисту є сумнівні та не підтверджуються жодними доказами, в тому числі й тими, що наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_11 .

Висновок суду щодо доведеності вини відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтується на зібраних та досліджених у судовому засіданні доказах, що були предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апелянта не можуть вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, судовий розгляд справи проведено з дотриманням кримінального процесуального закону з повним дослідженням усіх обставин справи в їх сукупності.

Покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 є законним і суд першої інстанції обґрунтовано встановив дані, що характеризують особу обвинуваченого як такі, що не дають підстави для призначення цьому обвинуваченому покарання менш суворого - виправлення ОСОБА_8 можливе лише за умов призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі, визначеному місцевим судом, з чим погоджується й апеляційний суд.

Висновки місцевого суду з приводу часткового задоволення цивільного позову та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої процесуальних витрат також є правильними та обґрунтованими.

З огляду на викладене, твердження апелянта про порушення судом першої інстанції вимог КПК України є безпідставними.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_8 від 01.03.2021 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а учасниками, які не були при цьому присутні - в той самий строк з моменту вручення їм копії даної ухвали.

Судді: