УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 755/17761/19

провадження № 51-4098ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року

ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не доведено, що вйого діянні є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 обвинувачувався

у тому, що він, працюючи на посаді поліцейського Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, будучи службовою особою, 07 листопада 2018 року в нічний час, виконуючи покладені на нього службові обов?язки, в складі екіпажу разом з поліцейським ОСОБА_6 здійснював патрулювання в м. Києві на службовому автомобілі «Тоуоtа Рrius». Перебуваючи у Солом`янському районі міста Києва ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зупинили автомобіль «Toyota Prado» під керуванням ОСОБА_7 з метою перевірки документів. Після перевірки документів останнього у поліцейського ОСОБА_5 виникла необґрунтована підозра в тому, що водій перебував у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому було запропоновано пройти тест на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестера «Drager Alcotest 6820». ОСОБА_7 відмовився від проходження вказаного тесту, однак виявив бажання пройти медичне обстеження на стан алкогольного сп?яніння в офіційному медичному закладі.

Надалі поліцейські ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на службовому автомобілі «Тоуоtа Рrius» доставили водія ОСОБА_7 за його добровільною згодою до

Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» за адресою:

вул. Визволителів, 6, Дніпровський район, м. Київ.

У вказаному медичному закладі 08листопада 2018 року о 00:35 у присутності поліцейських ОСОБА_5 та ОСОБА_8 лікар ОСОБА_9 за допомогою алкотестера «Drager Alcotest 6820» за добровільною згодою ОСОБА_7 провела його медичне обстеження на стан алкогольного сп`яніння, у результаті якого було виявлено відсутність алкогольного сп`яніння у останнього, про що лікар ОСОБА_9 склала висновок № 011127 щодо результатів медичного огляду.

Вищевказаний висновок щодо відсутності ознак алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_7 лікар ОСОБА_9 надала поліцейським ОСОБА_5 та водію ОСОБА_7 . Таким чином, ОСОБА_5 достовірно знав про відсутність алкогольного сп`яніння у водія ОСОБА_7 . Разом із цим 08листопада

2018 року приблизно о 01:38, перебуваючи біля приміщення Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», з метою створення уяви належного виконання ним своїх службових обов`язків ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, у порушення вимог ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення

(далі - КУпАП), достовірно знаючи, що водій ОСОБА_7 станом на момент зупинки транспортного засобу не перебував у стані алкогольного сп?яніння, склав стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1

ст. 130 КУпАП, шляхом власноручного внесення до бланка протоколу про адміністративне правопорушення від 08листопада 2018 року серії БД № 425979 відповідних відомостей, тим самим здійснив внесення службовою особою до офіційного документа неправдивих відомостей.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 вилучив у ОСОБА_7 посвідчення водія та видав тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом. Після чергування вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення бувпереданий до відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, а надалі - списаний та знятий з обліку.

Вищезазначені дії ОСОБА_5 орган досудового розслідування кваліфікував за

ч. 1 ст. 366 КК як умисне внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Київський апеляційний суд ухвалою від 20 вересня 2022 року залишив указаний вирок місцевого суду без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішеннями місцевого і апеляційного судів, прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильно надану оцінку доказам, невідповідність вироку місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій стосовно

ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи наведене, прокурор указує на те, що рішення судів попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_5 є незаконними, необґрунтованими та невмотивованими, оскільки, на думку прокурора, місцевий суд не надав належної оцінки ряду доказів, що призвело до хибного висновку про невинуватість виправданого. Так, на переконання касатора, суддя місцевого суду порушив приписи пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 411 КПК, адже у вироку відсутнє будь-яке посилання на показання допитаного в ході судового розгляду свідка ОСОБА_7 (водія транспортного засобу «ToyotaPrado»). Таким чином, суд не надав оцінки його показанням. До того ж суд першої інстанції не зазначив, чому взяв до уваги фактичні дані, що містяться в показаннях виправданого ОСОБА_5 і свідка ОСОБА_8 , та відкинув ті, що містяться у показаннях свідка ОСОБА_7 ,

а також у протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, на переконання прокурора, апеляційний суд належно не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо незаконності виправдувального вироку суду першої інстанції та не навів підстав, за яких визнав ці доводи необґрунтованими, а тому постановлена цим судом ухвала є незаконною і не відповідає вимогам ст. 419 КПК. Крім того, стверджує, що, незважаючи на те, що жодна зі сторін не заявляла клопотання про дослідження доказів, апеляційний суд зобов`язаний був їх дослідити з власної ініціативи.

Мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі ухвалювати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а під час перегляду виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій, якщо відповідні висновки цих судів належним чином мотивовано.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі прокурор.

Прокурор переважно не погоджується з установленими судом фактичними обставинами справи, а також стверджує про неповноту судового розгляду кримінального провадження стосовно виправданого. Так, у касаційній скарзі ставиться під сумнів оцінка, надана судами обох інстанцій фактичним даним, що містяться, зокрема, у протоколі про адміністративне правопорушення та показаннях свідка ОСОБА_7 .

Однак з урахуванням статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій. При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції дав оцінку вищевказаним доказам та дійшов висновку про те, що вони не доводять наявності в діянні ОСОБА_5 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого

у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши докази відповідно до ст. 94 КПК

із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів для доведення того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне виправдати обвинуваченого на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.

При цьому суд у своєму рішенні навів детальний аналіз досліджених ним доказів, у тому числі й тих, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, і зазначив мотиви, виходячи з яких, дійшов такого висновку.

Так, місцевий суд зазначив, що сторона обвинувачення посилалася як на доказ винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, факт складання стосовно водія ОСОБА_7 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та внесення до бланка цього протоколу завідомо неправдивих відомостей про те, що 08 листопада 2018 року о 00:00 на просп. Відрадний, 31 в м. Києві, водій керував транспортним засобом «Toyota Prado» у стані алкогольного сп?яніння.

Також місцевий суд погодився з доводами сторони захисту, щодо суперечностей у наданих прокурором доказах, які ним не було усунуто під час судового розгляду, а саме: те, що ОСОБА_5 діяв відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 № 1452/735

(далі - Інструкція), згідно з якою він мав заповнити бланк направлення на медичний огляд особи уже за наявним протоколом про адміністративне правопорушення. Якщо складення протоколу було розпочато, то в ньому обов`язково має бути зазначено правопорушення, оцінку зазначеному в ньому діянні дає інша особа, яка розглядає справу. У протоколі про адміністративне правопорушення не може бути зазначено, що особа не вчиняла правопорушення.

Крім того, у вироку суду зазначено, що допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 указують на те, що ОСОБА_5 діяв відповідно до встановленого законодавством порядку, протокол про адміністративне правопорушення до бази АРМОР не вніс, до суду не направляв, а передав його до відділу адміністративної практики на списання.

У зв`язку з вищевказаним місцевий суд дійшов висновку, що під час судового розгляду сторона обвинувачення не довела, що ОСОБА_5 завідомо усвідомлював неправдивий характер відомостей, які було внесено до протоколу про адміністративне правопорушення, і бажав так учинити, оскільки він виявив ознаки сп`яніння в ОСОБА_7 , після чого останній відмовився проходити огляд на місці, що стало підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення та вилучення посвідчення водія відповідно до положень КУпАП та Інструкції, і тільки через деякий час ОСОБА_7 виявив бажання пройти огляд у закладі охорони здоров`я.

Крім того, місцевий суд обґрунтовано послався на приписи ч. 6 ст. 266 КУпАП, згідно з якими направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Останній визначив порядок такого направлення шляхом затвердження Інструкції, згідно з п. 8 якої визначено форму такого направлення, де, серед іншого серія та номер протоколу про адміністративне правопорушення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 діяв відповідно до вказаної Інструкції, яка є базовим нормативно-правовим актом у діяльності поліцейського, що також підтверджено показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 (заступника начальника УПП у м. Києві), що для здійснення направлення особи ( ОСОБА_7 ) на медичний огляд повинен був скласти протокол про адміністративне правопорушення, тобто ОСОБА_5 зобов`язаний був діяти у визначеному порядку.

Не погодившись із виправдувальним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив апеляційний суд скасувати вирок місцевого суду.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, та, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для ухвалення такого рішення.

Зокрема, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про недоведеність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_5 , за вказаних у вироку обставин. При цьому

суд апеляційної інстанції зазначив про те, що прокурор в апеляційній

скарзі посилався на докази, які не доводять наявності суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_5 , та не

спростовують фактичних даних, які стали підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Стосовно доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції мав

самостійнодослідити докази вцьому кримінальному провадженні, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом вказаної норми повторне дослідження доказів у суді апеляційної інстанції здійснюється за клопотанням учасників судового провадження

за умови, що вони були досліджені судом першої інстанції не повністю

або з порушеннями.

У цьому аспекті Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно не здійснив повторного дослідження доказів, оскільки в ході апеляційного розгляду сторона обвинувачення не реалізувала права, передбаченого ч. 3 ст. 404 КПК, як про це слушно зазначила колегія суддів у своєму рішенні. Інше суперечило би принципу змагальності кримінального провадження (ст. 22 КПК) та приписам ч. 2 ст. 404 КПК.

Тому апеляційний суд відповідно до ст. 404 КПК переглянув судове рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги прокурора і, зокрема, надав відповідь на аргументи щодо залишення місцевим судом поза увагою показань свідка ОСОБА_7 , указавши, що із журналу судових засідань убачається,

що показання цього свідка не суперечать фактичним обставинам

кримінального провадження, встановленим судом, і підтверджують лише наявність об`єктивної сторони складу інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

Крім того, хоч прокурор посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, однак не наводить конкретних доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно з усталеною позицією Верховного Суду суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, і давати вичерпну відповідь лише на важливі й доречні аргументи.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

Твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення були ухвалені з істотними порушеннями норм КПК, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Окрім цього, як убачається з касаційної скарги прокурор оскаржує вирок

місцевого суду лише з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду, а ухвалу апеляційного суду оскаржує лише у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не ставить питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що згідно сталої судової практики у будь-якому випадку буде перешкоджати судам ухвалити судове рішення про винуватість ОСОБА_5 (див., наприклад, постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 728/2724/16-к) та від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17).

Інші доводи прокурора, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до

неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду

м. Києва від 12 січня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3