Справа № 700/143/18
Провадження № 1-кп/700/33/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 р. Лисянський районний суд Черкаської області у складі: головуючого - судді: ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_2 , прокурора: ОСОБА_3 , потерпілого: ОСОБА_4 , представників потерпілого: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого: ОСОБА_7 , захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Лисянка кримінальне провадження № 1-кп/700/33/23 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше не судимого, одруженого, на утриманні троє неповнолітніх дітей, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 КК України та ч. 2 ст.286 КК України,

установив:

ОСОБА_7 , 19 червня 2016 року близько 01:00 години, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 2.9 а), 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 №1306 в редакції на час вчинення злочину, керуючи автомобілем «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вулиці Звенигородській у смт. Лисянка, Черкаської області, із сторони м. Звенигородка у напрямку центру смт. Лисянка, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміни, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не контролював швидкість руху автомобіля, яким він керував, таким чином, щоб мати змогу зупинити його у межах видимості дороги та в момент виникнення перешкоди для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_9 , який рухався ведучи праворуч від себе велосипед «Україна», у попутному напрямку біля правого краю проїзної частини, попереду нього, яку він об`єктивно спроможній був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших транспортних засобів об`їзду перешкоди, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , згідно з висновком судово - медичної експертизи №03-9-02/121 від 20 червня 2016 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови та тулуба, що ускладнилися розвитком шоку, від яких він помер на місці пригоди.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «ВАЗ 21013» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , а саме вимог 2.3 б), 2.9 а), 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 №1306, знаходиться у причинному зв`язку з виникненням дорожнього - транспортної пригоди та настання наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_9 .

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України - тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Він же, у порушення вимог п. 2.10. а), г) Правил дорожнього руху України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 №1306, як водій керуючи автомобілем «ВАЗ 21013» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не - зупинив керований ним транспортний засіб після ДТП, не вжив заходів для надання першої медичної допомоги та з місця пригоди зник.

Згідно висновку комплексної судової - медичної та транспортної - трасологічної експертизи від 20 листопада 2017 року №04-01/46/1144/17-23 встановлено, що можливість того, що пішохід ОСОБА_9 міг вижити у разі надання йому своєчасної кваліфікованої допомоги є малоймовірною, проте не виключається.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованих йому діях визнав частково та пояснив, що 19 червня 2016 року близько опівночі він повертався з АЗС яка знаходиться біля с. Орли, перед цим, близько 17 години вживав алкоголь. Видимість була нульова, йшов дощ, він рухався із незначною швидкістю та при в`їзді у Лисянку на спуску згори почув удар у праву сторону автомобіля, відірвалась частина фари. Він не зрозумів, що сталось, спустився вниз та розвернувся, коли під`їхав до місця ДТП, то вже стояла швидка допомога, він зупинився напроти, потім під`їхала поліція, і ще був таксист. Зрозумівши, що він збив людину, то в подальшому місце пригоди не залишав і був доставлений до поліції. Про вчинене шкодує, попросив вибачення у потерпілого, частково відшкодував збитки та далі має намір відшкодовувати. Проте, оскільки вже пів року був у місцях позбавлення волі, то зараз немає роботи, крім того на утриманні має троє дітей, знайшов порозуміння з потерпілим, а тому просить не позбавляти його волі.

Допитаний в якості потерпілого син померлого потерпілого ОСОБА_4 суду пояснив, що проживав у Києві окремо від батька, але часто приїздив до нього та допомагав батькові, оскільки той проживав сам. Про ДТП повідомила тітка і він відразу приїхав. Батько обвинуваченого пропонував гроші, але заплатили лише за поховання близько 10 000 грн., та нещодавно перерахували теж 10 000 грн. Свій цивільний позов підтримує повністю, просить стягнути заявлену моральну та матеріальну шкоду, а також судові витрати на адвокатів. Щодо самого покарання, то просить покарати згідно закону, не наполягаючи при цьому на суворій мірі покарання.

Винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується наступними доказами, що ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності кожен окремо та у взаємозв`язку для ухвалення даного процесуального рішення, які суд враховує та бере до уваги.

Так, свідок ОСОБА_10 суду пояснив , що він працює поліцейським Звенигородського ВП. на час, коли сталась вказана ДТП він працював в Лисянському відділі поліції і входив в склад слідчо-оперативної групи. Надійшло повідомлення про ДТП на горі на вул. Звенигородській. Пам`ятає, що це було майже опівночі, це був кінець червня, того дня була велика злива, вони приїхали на виклик і вже дощ ішов. Коли приїхали на місце події, як їхати вгору, автомобіль «Жигуль» білого кольору стояв з правої сторони на узбіччі на виїзд з Лисянки, під гору. Біля автомобіля стояв Клівак, а зліва на узбіччі лежав велосипед і тіло людини. Та ділянка дороги не освітлюється. Чи були на велосипеді авто відбивачі не пам`ятає, це було сім років тому. На місці події була карета швидкої допомоги і констатували смерть людини. Водій стояв біля автомобіля, чи він кудись відлучався сказати не може. Хто конкретно викликав поліцію він не може сказати, повідомлення було по лінії 102. На місці стан сп`яніння водія не встановлювався, якщо не помиляється, то водій доставлявся в лікарню, проведення огляду на стан сп`яніння водія є обов`язковим в таких випадках. Водій перебував в стані сп`яніння, був різкий запах з порожнини рота. Після повідомлення вони прибули на місце ДТП орієнтовно через 10 хв. Місце зіткнення було на смузі зустрічного руху . Вони зробили висновок, що водій автомобіля, скоївши ДТП поїхав донизу, десь там розвернувся і поїхав догори. Автомобіль стояв передньою частиною на виїзд з смт. Лисянка , ДТП трапилось на іншій смузі руху, в будь якому випадку йому потрібно було від`їхати, щоб розвернутися, в тому місці не було як розвернутися, на момент їх приїзду водій був один. Чи пояснював водій що сталось він не пам`ятає. Вони запитали водія, що він тут робить і він сказав, що він збив людину. Крім автомобіля ВАЗ була карета «швидкої допомоги» і наш автомобіль. Водій доставлявся в Лисянську ЦРЛ на освідування, хто його доставляв не пам`ятає. Пошкодження на автомобілі були на передній частині, які саме не пам`ятає. Велосипед лежав на правому узбіччі дороги і мав механічні пошкодження. Потерпілий лежав на узбіччі. Та ділянка дороги не була освітлена, надворі була злива. В той момент дорожня розмітка видима була частково, ярко її видно не було в момент зливи. Якщо тіло лежало в напрямку спуску з гори то і контакт був в тому ж напрямку.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що раніше працював в таксі «Сольва», був на виклику, погода була погана, йшов дощ, видимість була погана, коли заїхав в Лисянку, на Звенигородській горі здалось, що нібито лежала людина, трохи далі були обломки від фар, йому так здалося, він зрозумів, що щось сталось , розвернувся і поїхав назад. Дійсно на обочині побачив, що лежить людина. Їхав з пасажирами. Він подзвонив на базу і повідомив, що на узбіччі лежить людина, вони викликали швидку і поліцію. Дату, коли це сталось не пам`ятає. Освітлення не було взагалі, була дуже погана видимість, двірники на автомобілі у нього були включені і він їхав не швидко. На місці там не було ніякого автомобіля. Коли під`їхала швидка, то обвинувачений вийшов із швидкої, чому він там був, не знає. На місці автомобіля не було, начебто він стояв нижче за метрів 200, біля райду , але точно не пам`ятає. Після приїзду швидкої він поїхав, що було далі йому невідомо. І обвинуваченого і потерпілого візуально бачив, особисто не знайомий. До потерпілого не підходив, речей не бачив, велосипеда не бачив, в якому одязі був потерпілий не пам`ятає. Дорога була вся чорна, видимість була дуже погана. Дорога має уклон донизу, в напрямку Лисянки, потерпілий лежав по праву сторону в напрямку Лисянки.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що працює слідчим . Пам`ятає, що ДТП сталось в нічний час, на спуску із Звенигородської гори, де був здійснений наїзд на велосипедиста при спускові, внаслідок чого велосипедист загинув. Вони приїхали на місце, їх функція була здійснювати охорону місця події до приїзду слідчо-оперативної групи. Автомобіль, яким здійснено наїзд, знаходився на протилежній стороні руху, тіло знаходилось по напрямку руху велосипедиста з правої сторони на узбіччі. На місці події був напевно обвинувачений, точно не пам`ятає. Здається швидка допомога виїжджала на місце події до приїзду працівників поліції. Місцем події була гора при спуску із с. Смільчинці в смт. Лисянку, десь середина гори, можливо трохи вище. Погода була дощова, дорога була мокра. Тіло здається лежало обличчям донизу, точно не пам`ятає, велосипед недалеко від тіла, тіло і велосипед лежали на узбіччі. Чи були на велосипеді світловідбивачі не звертав уваги. Автомобіль обвинуваченого знаходився на протилежній стороні руху на підйомі, передньою частиною уверх через дорогу від місця події. Якщо не помиляється, то на автомобілі були пошкодження фари і лобового скла з правої сторони. Чи були уламки від автомобіля біля тіла він не пам`ятає. Не пам`ятає, де був в цей час ОСОБА_13 . Хто викликав швидку і поліцію йому не відомо. Коли вони приїхали, то тіло було нерухоме і без ознак життя. З ОСОБА_13 він особисто не спілкувався.

Згідно протоколу огляду місця ДТП від 19 червня 2016 року та схеми до нього встановлено, що місцем ДТП є смт. Лисянка на нерегульованій ділянці дороги. Слідів шин та слідів гальмування не виявлено. На місці ДТП виявлено уламок правого дзеркала, антена від автомобіля. Також проведено огляд трупа ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який одягнутий в шкарпетки чорного кольору, штани зеленого кольору та куртку чорного кольору. Труп ОСОБА_9 знаходився на правому узбіччі у напрямку головою до центра смт.Лисянка до м.Звенигородка - у положенні на спині. /т. 2 а.с. 22-32/;

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 27 жовтня 2017 року, встановлено, що потерпілому ОСОБА_4 та свідку ОСОБА_7 слідчим на місці дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася 19 червня 2016 року у АДРЕСА_2 за участю водія ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_9 , було запропоновано встановити видимість пішохода та велосипеда на місці даної дорожньо - транспортної пригод, на що свідок ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_4 добровільно погодилися. Замірами встановлено, що видимість пішохода, який веде справа від себе велосипед становить 116,2 м. Видимість встановлювалася при увімкненому дальньому світлі фар статистичного автомобіля ВАЗ 2101. Дана слідча дія проводилася при опадах у вигляді дощу, дорожнє покриття було у мокрому стані. /т. 2 а.с. 17-21; 82-87/;

Відповідно до висновку за результатами медичного огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 19 червня 2016 встановлено, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння. /т. 2 а.с. 33/;

Висновком судово-медичної експертизи від 21 червня 2016 року № 05-9-02/121 встановлено, що ОСОБА_9 в результаті ДТП були завдані такі тілесні ушкодження: черепно - мозкова травма у вигляді: крововиливу під м`яку мозкову оболонку головного мозку, крововилив у м`які покрови голови з внутрішнього боку, садна на обличчі, забій рани на обличчі та верхній губі, закрита травма органів грудної клітки у вигляді: численні переломи ребер з двох сторін, деякі з ушкодження пристінкової плеври, розрив правого грудино - ключичного зчленування; закрита травма органів черевної порожнини у вигляді: розрив селезінки, крововилив у жирову клітковину лівої нирки; відкритий перелом лівої стегнової кістки, садно на лівому стегні; садно на лівій кисті. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії твердих тупих предметів (предмета) чи при ударі об такі предмети (предмет). Черепно - мозкова травма, закрита травма органів черевної порожнини, закрита травма органів грудної клітки, закрита травма органів черевної порожнини, закрита травма органів грудної клітки, відкритий перелом лівої стегнової кістки, садно на лівому стегні відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя. При судово - токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_9 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,23 проміле, що відносно живих осіб відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння. Між поєднаною травмою голови, тулуба, кінцівок та настанням смерті мається прямий причинний зв`язок. /т 2 а.с.34-37/;

Висновком експерта від 28 грудня 2016 року № 4/1598/04-01/42, встановлено, що враховуючи механічні пошкодження на автомобілі ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 , характер та локалізацію тілесних ушкоджень, які виявлені на тілі трупа ОСОБА_9 , на момент первинного контакту з автомобілем ВАЗ -21013 р.н. НОМЕР_1 пішохід ОСОБА_9 знаходився у вертикальному положенні та контактував внутрішньою чи задньою - внутрішньою поверхнею лівої нижньої кінцівки з передньою правою частиною автомобіля ВАЗ -21013 р.н. НОМЕР_1 . /т 2 а.с.39-45/;

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 02 червня 2017 року № 345/17-23, у даній дорожній обстановці, водій автомобіля ВАЗ 21013 р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , для забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. /т 2 а.с.47-50/;

Висновком експерта від 16 грудня 2016 року № 12-1-123, встановлено, що надана на дослідження лампа зовнішнього освітлення автомобіля ВАЗ -21013 р.н. НОМЕР_1 , вилучена з його передньої правої блок - фари, на момент свого пошкодження випромінювала світло в режимі дальнього світла фар. /т 2 а.с.54-60/;

Згідно висновку експерта від 22 листопада 2016 року № 4/1594 встановлено, що до моменту дорожньо - транспортної пригоди деталі ходової частини, рульового керування та робочої гальмової системи автомобіля ВАЗ -21013 р.н. НОМЕР_1 перебували в працездатному (робочому) стані. /т 2 а.с.62-66/;

Висновком експерта від 06 грудня 2016 року № 4/1595, встановлено, що на момент дорожньо - транспортної пригоди автомобіля ВАЗ -21013 р.н. НОМЕР_1 та велосипед типу «Україна» між собою не контактували. /т 2 а.с.68-72/;

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 07 жовтня 2016 року, встановлено, що свідок ОСОБА_7 на місці ДТП розповів та показав про обставини наїзду транспортного засобу на пішохода ОСОБА_9 /т. 2 а.с. 73-77/;

З протоколу проведення слідчого експерименту від 19 липня 2017 року вбачається що 19 липня 2017 року близько 10 год 00 хв свідок ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 відмовились від проведення повторного слідчого експерименту. /т. 2 а.с. 78-81/;

Згідно листа Черкаського обласного центру з гідрометеорології від 15 лютого 2017 року №39.03.08/75, підтверджено погодні умови 19 червня 2016 року у період з 22:00 до 02:00 год у смт.Лисянка, Черкаської області, зокрема зливний дощ. /т. 2 а.с. 89/;

Висновком експерта від 18 вересня 2017 року №04-01/46/1144/17-23 встановлено, що враховуючи механічні пошкодження на автомобілі ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 та локалізацію тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_9 можливо дійти висновку, що в момент первинного контакту, потерпілий ОСОБА_9 знаходився у вертикальному положенні (стояв, йшов), обернений задньою - внутрішньою поверхнею лівої нижньої кінцівки до передньої правої частини переднього бампера автомобіля ВАЗ, тобто був розташований у попутному з автомобілем напрямку. Велосипед знаходився справа потерпілого, за межами контактної взаємодії з автомобілем. Смерть ОСОБА_9 могла настати в проміжок часу, що вимірюється від хвилин до десятків хвилин, на що вказують дані судово - медичної експертизи, які викладені у висновку експерта від 20.06.2015 (21.06.2016) №05-9-02/121 ( а саме рідкий стан крові в порожнинах серця та великих судинах, кров в черевній порожнині частково у вигляді рідкої фракції, частково у вигляді згортку). Можливість того, що ОСОБА_9 міг жити у разі надання йому своєчасної кваліфікованої допомоги є малоймовірною, проте не виключається. /т. 2 а.с. 91-107/;

Згідно з висновком судової комісійної автотехнічної експертизи від 20 грудня 2017 року №04/2341 у дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП та за обставин, зазначених у вихідних даних постанови про призначення експертизи, водій автомобіля ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог пп.12.2, 12.3. Правил дорожнього руху України. У момент виникнення перешкод для руху, який вказаний у постанові слідчого про призначення експертизи, водій автомобіля ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 як шляхом застосування гальмування так і шляхом його безпечного об`їзду без втрати керованості транспортного засобу, в умовах місця пригоди. У причинному зв`зку з виникненням даної дорожньо - транспортної пригоди, з технічного зору, знаходилося не вжиття водієм ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода ОСОБА_9 /т. 2 а.с. 110-114/;

Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 19 червня 2016 року встановлено, що в автомобіля ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 мається деформація переднього захисного щитка, деформованого шатуна передньої педалі з ліва на право, деформована верхня трубка рами з ліва на право, ліве перо передньої вилки лопнуте у місці кріплення переднього колеса. /т. 2 а.с. 115-116/;

Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 19 червня 2016 року, на підставі якого встановлено, що пошкодження автомобіля ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 сконцентровані в передній правій частині автомобіля. При візуальному огляді встановлено, що пошкоджено переднє праве крило передньої частини. Передній бампер в правій частині, деформовані передні праві двері, дах автомобіля з правої сторони, деформоване праве заднє крило. /т. 2 а.с. 117-118/;

Протоколом огляду транспортного засобу від 07 жовтня 2016 року, на підставі якого встановлено, що пошкодження автомобіля ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 сконцентровані в передній правій частині автомобіля, пошкоджено передній бампер в правій частині з напрямком з переду назад, переднє праве крило в передній частині з напрямком з переду назад, переднє вітрове скло у верхній правій частині, відсутнє праве дзеркало заднього виду, відсутній ободок правої фари, деформовані передні праві двері, дах автомобіля з правої сторони, деформоване заднє праве крило з напрямком ззаду на перед. Між номерним знаком і панеллю передка а також між гумовою накладкою переднього бампера і переднім бампером виявлено залишки речовини рослинного походження. Правий двірник в нижньому положенні лівий у верхньому. /т. 2 а.с. 119-120/;

Постановою про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 19 червня 2016 року, автомобіль ВАЗ- 21013 д.н.з. НОМЕР_1 визнаний в якості речового доказу. /т. 2 а.с. 123/;

Постановою про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 19 червня 2016 року, велосипед типу «Україна» визнаний в якості речового доказу. /т. 2 а.с. 124/;

Згідно з актом хіміко-токсикологічних досліджень від 12 липня 2017 року №1887 встановлено, що в сечі ОСОБА_7 виявлено етиловий спирт в концентрації 1,96 проміле, отже він перебував у стані алкогольного сп`яніння. /т. 2 а.с. 139/;

Крім цього, з оцінки вказаних вище та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , зміст яких не потребує повторного переліку, є повністю доведений той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 після вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_9 , не зупинив автомобіль, не надав будь-якої допомоги потерпілому, який в наслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, самовільно покинув місце пригоди, переїхав на протилежну сторону дороги та спостерігав за подіями, які відбувалися в подальшому, чим залишив потерпілого в небезпечному для життя стані, який в силу отриманих тілесних ушкоджень був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану.

Тому дії засудженого за ч. 1 ст. 135 КК України кваліфіковані вірно, а його винуватість у вчиненому теж є доведена поза розумним сумнівом.

Разом з тим, вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, карається обмеженням волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк.

Відповідно до положень ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 135 КК України є нетяжким злочином.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 8 постанови від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Таким чином, на час постановлення вироку у даній справі, минуло більше трьох років з дня вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, однак він свою вину у вчиненні злочину визнав частково але про звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності клопотань не заявляв, зважаючи на що, суд на підставі ч.5 ст. 74 КК України, дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання у відповідності до положень ст. 49 КК України. Саме про це заявив захисник обвинуваченого у судових дебатах.

Оцінюючи вище досліджені в судовому засіданні докази, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, є доведеною.

Дії обвинуваченого кваліфіковані правильно за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та за ч. 1 ст. 135 КК України як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан.

Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо визнання неналежними та недопустимими письмових доказів.

Твердження захисника ОСОБА_8 про визнання протоколу слідчого експерименту від 27 жовтня 2017 недопустимим доказом, оскільки він не відповідає вимогам ст. 104, 105 КПК України, так як в ньому не вказано прізвище другого понятого, відсутні додатки - фототаблиці, а також на момент слідчої дії ОСОБА_7 мав статус свідка, є недоведеним.

Протокол слідчого експерименту від 27 жовтня 2017 відповідає вимогам ст.ст. 104, 105 КПК України. Дійсно, на другому аркуші протоколу, в графі «У присутності понятих» вказано прізвище лише одного понятого ОСОБА_14 , однак в ньому зазначено, що в даній слідчій дії приймали участь поняті ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , їх підписи маються на кожному аркуші даного протоколу, а також на схемі до вказаної слідчої дії та протокол в цілому підписаний даними понятими. Також до протоколу додано фототаблицю (т. 2 а.м. 82-87).

Крім того, до початку проведення слідчої дії ОСОБА_7 , як свідку, були роз?яснені його права, передбачені ст.ст. 66, 67 КПК України, в тому числі право не свідчити проти себе та відмовитися давати показання. З даної слідчої дії вбачається, що ОСОБА_7 будь-яких показань не надавав, а йому та потерпілому ОСОБА_4 було запропоновано встановити видимість пішохода та велосипеда на місці дорожньо-транспортної пригоди, на що останні добровільно погодилися. Будь-яких заперечень щодо встановлених обставин за результатами слідчої дії ОСОБА_7 не заявляв, таких заперечень не було і в інших учасників слідчої дії.

Частиною 3 ст. 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Разом з тим, якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим, свідком під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 95 КПК України.

В даному випадку, в ході слідчого експерименту, що зафіксований протоколом слідчої дії від 27 жовтня 2017 свідок ОСОБА_7 не розповідав про обставини вчинення ДТП, а лише за його участю встановлювалася видимість пішохода та велосипеда на місці дорожньо-транспортної пригоди.

З врахуванням висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду № 51-6070кмо19 від 14 вересня 2020 року, суд вважає, що в даному випадку протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 від 27 жовтня 2017 є самостійним процесуальним джерелом доказів, а відомості, які встановлені за його участю під час вказаної слідчої дії не є показаннями, в розумінні ч. 1 ст. 95 КПК України, а є складовими компонентами змісту протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Оскільки протокол слідчого експерименту від 27 жовтня 2017 року є належним доказом, тому висновок експерта № 4/2341 від 20 грудня 2017 року в основу якого покладено відповідні вихідні дані, теж є належним і допустимим доказом.

Щодо висновку на стан сп`яніння обвинуваченого, теж додержано усі умови допустимості доказів зокрема: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела, одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних. Дані докази прямо підтверджують існування обставин, які підлягали доказуванню у даному кримінальному провадженні.

Незважаючи на те, що відбір зразків крові обвинуваченого не проводився, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 19 червня 2016 року № 18 надавався за результатами медичного огляду, вказані документи підписані обвинуваченим та лікарем, засвідчені печаткою медичної установи, вказано методи огляду, технічні засоби які використовувались при огляді, відомості про відбір сечі.

Слід також відмітити, що стороною захисту, враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень потерпілого, не ставилось питання щодо можливого наїзду на потерпілого після того, як він був травмованим ОСОБА_7 , іншими транспортними засобами, перебуваючи потерпілим у положенні лежачи на проїжджій частині, та таких відомостей не здобуто в ході судового розгляду.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Злочини ОСОБА_7 вчинено з необережності один з яких відноситься до категорії тяжких, обвинувачений має на утриманні трьох неповнолітніх дітей (а.с. 62-65 Т-6-описка), за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався.

Також, обираючи вид та розмір покарання, суд враховує порушення потерпілим вимог пунктів 4.1., 4.4. ПДР України, хоча це і не перебуває у причинному зв`язку з наслідками пригоди, проте має бути враховано судом при обранні покарання. Зокрема, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 13 вересня 2022 року, справа № 686/24681/18 вказав, що не можна визнати надміру м`яким наближене до мінімального покарання за порушення ПДР, що призвело до загибелі людей, без оцінки поведінки потерпілих. Також, у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 08 вересня 2022 року, справа № 297/1253/17 також вказується на те, що якщо небезпеку для руху створив пішохід, це не звільняє водія від виконання вимог ПДР, однак цю обставину повинні враховувати суди при призначенні покарання.

Так, відповідно до вказаних пунктів ПДР України, пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку.

Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому - по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху.

У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Потерпілий же рухався в темну пору доби, в умовах недостатньої видимості, в попутному напрямку по проїжджій частині в темному одязі. В той час як велосипед вів по узбіччю, за межами проїжджої частини, що підтверджується висновками експертів.

Згідно ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд відносить його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки він брав участь у всіх слідчих діях добровільно навіть без захисника, часткове відшкодування збитків потерпілому, порушення ПДР потерпілим.

Обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Разом з тим, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Крім того, тяжкі наслідки у вигляді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а наявність позитивної характеристики, визнання обвинуваченим своєї винуватості у скоєному та інші пом`якшуючі обставини, жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та на думку суду у даному випадку не дають підстав для застосування положень статей 69 та 75 КК України.

Враховуючи визнання вини, чистосердне каяття, часткове відшкодування матеріальних збитків, позитивну характеристику, відсутність судимості, наявність утриманців, інші вказані вище пом`якшуючі та обтяжуючу обставину, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_7 мінімальне основне покарання у вигляді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на цей же строк.

Даний вид та розмір покарання є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам.

Крім цього, призначаючи покарання ближче до мінімального, суд враховує також посткримінальну поведінку обвинуваченого, його репутацію та спосіб життя. З моменту вчинення злочину пройшло більше шести років, обвинувачений жодним чином не переховувався від слідства і суду, до жодної з видів юридичної відповідальності не притягувався, частково вже почав відбувати покарання у місцях позбавлення волі, тому подальше призначення йому покарання у максимальному розмірі не слугуватиме меті покарання.

Цивільний позов заявлений потерпілим про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, оскільки це шкода спричинена внаслідок злочину.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю чи частково або відмовляє у ньому.

Пунктом 10 ч.1 ст.56 КПК України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ст.1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, що заподіяла шкоду у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством України. Шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до положень ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Потерпілим ОСОБА_4 на підтвердження позовних вимог у частині майнової шкоди надано докази щодо витрат пов`язаних із похованням ОСОБА_9 та спорудженням надгробного пам`ятника померлому у сумі 24245,30 грн, що підлягає частковому задоволенню з огляд на наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченим частково відшкодовано ОСОБА_4 витрати на поховання ОСОБА_9 , що підтверджується розписками, які містяться у матеріалах справи, а також потерпілий підтвердив у судовому засіданні отримання ним від обвинуваченого в ході судового розгляду 10 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди (а.с.129-130 т.2).

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути матеріальну шкоду у сумі 4 245 грн 30 коп.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Крім того, потерпілий просить стягнути з обвинуваченого на його користь витрати за надання правової допомоги у розмірі 24375 грн., які повністю підтверджені належними доказами, сума вказаних процесуальних витрат на правничу допомогу відповідає обсягу виконаних робіт та їх складності.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

З матеріалів справи вбачається, що потерпілий дійсно отримував правову допомогу, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера та договором про надання правової допомоги (а.с.22 т.1).

Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди, поведінку як самого обвинуваченого так і позицію потерпілого, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 200 000 (двісті тисяч) грн., яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам

Відповідно до ст. 124 КПК України понесені судові витрати на проведення судових експертиз підлягають стягненню з обвинуваченого в дохід держави.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Підстав для обрання запобіжного заходу суд не вбачає, оскільки строк дії домашнього арешту на час постановлення вироку закінчився, обвинувачений його умов не порушував.

Час перебування ОСОБА_7 під вартою у СІЗО та відбуття покарання у виправній колонії, необхідно зарахувати у строк відбуття покарання згідно ст. 72 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 349,370,371,373,374,376,615КПК України, суд

ухвалив:

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 135 КК України та призначити йому покарання за ч.1 ст.135 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч.1 ст. 135 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Остаточно призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_7 , час перебування його під вартою та відбуття покарання за скасованим вироком Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року з 11 лютого 2022 року по 16 серпня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у справі в сумі 10 638 (десять тисяч шістсот тридцять вісім) грн.

Речовий доказ у виді автомобіля «ВАЗ 21013» д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на майданчику СПД №2 Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, повернути власнику скасувавши арешт на нього.

Речовий доказ у виді велосипеда типу «Україна», який знаходиться на зберіганні на майданчику СПД №2 Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, повернути ОСОБА_4 скасувавши арешт на нього.

Цивільний позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у сумі 4 245 грн 30 коп. (чотири тисячі двісті сорок п`ять гривень 30 копійок), моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн (двісті тисяч гривень 00 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 24 375,00 грн (двадцять чотири тисячі триста сімдесят п`ять гривень 00 копійок). В іншій частині позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Лисянський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, потерпілому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1