Справа № 463/6086/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1077/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Обрано покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 389 КК України у виді арешту на строк 1 (один) місяць.

На підставі положень ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року і вирішено остаточно вважати засудженим ОСОБА_7 до покарання у виді арешту на строк 1 (один) місяць 10 (десять) днів.

Строк відбуття покарання вирішено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , будучи засудженим вироком Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 200 годин, в порушення умов відбування покарання, умисно, без поважних причин, маючи реальну можливість його відбути, будучи ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання та попередженим про передбачену законодавством кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання, на громадські роботи в ЛКП «Господар» в травні з встановлених 40 годин без поважних причин не з`являвся на роботу та не відпрацював 12 годин громадських робіт, в червні з встановлених 84 годин не відпрацював 72 години та в липні з встановлених 76 годин не відпрацював жодної години, чим допустив ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та порушив обов`язки, покладені на нього вироком Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року, не відпрацювавши без поважних причин 160 годин громадських робіт. Таким чином вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України.

Не погоджуючись із даним вироком, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року скасувати за відсутністю складу злочину.

В обґрунтування апеляційних вимог адвокат покликається на те, що місцевим судом не доведено умислу в діях ОСОБА_7 саме на невиконання судового рішення. Зокрема, обвинувачений у перший місяць виконував вирок суду, залучався до громадських робіт, справно виконував доручену йому роботу, однак, через необхідність працювати аби заробляти собі на проживання, він був змушений частково пропускати години громадських робіт для можливості отримання доходу для прожиття. З огляду на те, що мало місце часткове виконання ОСОБА_7 покарання, поважність причин пропуску виконання решти обов`язку та відсутність умислу на невиконання рішення суду, сторона захисту вважає, що у діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Його захисник ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явився, про поважність причин неприбуття не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, а також того, що обвинувачений ОСОБА_7 просив розгляд справи проводити у відсутності його захисника, що стверджується відповідною письмовою заявою, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності адвоката ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд в суді першої інстанції проводився відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, під час якого було допитано ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 389 КК України та вивчено дані, що характеризують його особу.

Втім, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , оспорює пред`явлення обвинувачення за ч. 2 ст. 389 КК України, покликаючись на те, що відсутній умисел на вчинення інкримінованих ОСОБА_7 дій, а тому відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_7 в суді першої інстанції було роз`яснено його процесуальні права, клопотань про залучення йому захисника обвинувачений не заявляв, будь-яких заяв під час судового розгляду про застосування щодо нього недозволених методів проведення досудового розслідування не надавав.

Відповідно до звукозапису судового засідання від 8 вересня 2022 року та журналу до нього (а.с. 22-23), судом першої інстанції з достатньою повнотою роз`яснено обвинуваченому суть та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, перевірено добровільність позиції обвинуваченого ОСОБА_7 , усі учасники провадження не заперечували проти такого розгляду, у зв`язку з чим суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань ОСОБА_7 та даних про його особу.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні під час цього судового розгляду надав показання стосовно інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 389 КК України, свою вину у вчиненні такого визнавав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повністю дотримані вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки сторони кримінального провадження після визначеного порядку дослідження доказів не оспорювали фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не було надано відомостей про порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 394 та ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряє.

З огляду на наведене, версія та доводи захисника про незгоду з оскаржуваним вироком внаслідок необґрунтованого визнання ОСОБА_7 винним за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 389 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним стороною захисту способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №641/3484/17.

Стосовно призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який є раніше судимим, ухилився від виконання вироку Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року, на обліку у психоневрологічному диспансері та у КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» не перебуває; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку, що реальне покарання у виді арешту у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 вимог статей 71, 72 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 повністю не відбув покарання за попереднім вироком, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме арешт на строк один місяць. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його характер і спосіб вчинення, а також дані про особу ОСОБА_7 , і призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що обвинуваченому призначено покарання у виді арешту, що є найменш суворим видом покарання, визначеним санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, строк такого арешту є мінімальним.

За таких обставин, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можна зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга сторони захисту в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.

Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б мали наслідком безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4