Ленінський районний суд м.Харкова
Справа № 642/691/23
Провадження №1-кп/642/111/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року

м.Харків

Ленінський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Харкові обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000029 від 16.01.2023 р. за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , неодноразово судимий, останній раз засуджений вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2022 за ч.1 ст.125 КК України до покарання у вигляді 60 годин громадських робіт, вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 13.01.2023 за ч.1 ст.125 КК України до 100 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

в с т а н о в и в:

15.01.2023 року приблизно о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_4 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_3 , вступив у словесний конфлікт з раніше невідомою йому ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин. Реалізуючи свій прямий умисел, спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання ОСОБА_4 наблизився до потерпілої ОСОБА_6 , коли та перебувала у позиції стоячи вертикально на ногах обличчям до обличчя, та наніс кулаком своєї правої руки із застосуванням сили один удар в область лівого ока потерпілої, внаслідок якого потерпіла впала на землю спиною. Продовжуючи свої дії ОСОБА_4 , наніс декілька ударів кулаками обох рук в область голови потерпілої ОСОБА_6 поки та, знаходилась в безпорадному стані у позиції горизонтально, лежачи на землі. В подальшому, потерпіла скориставшись наявною в неї можливістю, встала з землі та побігла до одного з під`їздів будинку АДРЕСА_3 .

Далі, ОСОБА_4 продовжуючи реалізовувати свій прямий умисел, спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, суб`єктивно усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання побіг за потерпілого ОСОБА_6 у третій під`їзд трьох поверхового будинку АДРЕСА_3 , та наздогнавши потерпілу ОСОБА_6 , наніс декілька ударів кулаком своєї руки в область тім`яної ділянки голови. В цей момент від дій ОСОБА_4 потерпіла втратила рівновагу та впала на підлогу у приміщенні вказаного під`їзду. Поки потерпіла ОСОБА_6 знаходилась у безпорадному стані, лежачи спиною на підлозі приміщення під`їзду, ОСОБА_4 продовжував свої дії, та здавлював пальцями своєї лівої руки шию потерплої, а кулаком іншої руки наніс декілька ударів в область верхньої губи потерпілої, а також декілька ударів своєю ногою в область лівої гомілки потерпілої.

У подальшому ОСОБА_4 свої протиправні дії відносно ОСОБА_6 припинив. Внаслідок протиправних дій, ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження відповідно висновку експерта № 09-70/2023 від 17.01.2023 року у вигляді: синців на голові, шиї та на лівій гомілці, забитої рани на тлі синця на слизовій верхньої губи, забитої рани в тім' яній ділянці ліворуч. За ступенем тяжкості встановлені на тілі потреплої ОСОБА_6 синці, забита рана та забита рана на тлі синця та на тілі потерпілої ОСОБА_6 викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Відповідальність за вчинення зазначеного кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_4 , передбачена ч.1 ст.125 КК України, а саме: умисне легке тілесне ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та пояснив, що вчинив його при вищезазначених обставинах, не оспорював фактичні обставини кримінального правопорушення, викладеного в обвинувальному акті. Свої дії ОСОБА_4 піддав критичній оцінці та висловив жаль щодо скоєного, активно сприяв розкриттю злочину, щиро каявся.

Потерпіла ОСОБА_6 подала заяву про розгляд справи без її участі, претензій будь-якого характеру до ОСОБА_4 не має, цивільний позов не подавала. Рішення щодо покарання залишає на розсуд суду.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Обвинувачений ОСОБА_4 вважав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються. Цю позицію також висловив прокурор та захисник ОСОБА_5 ..

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у повному обсязі та не заперечує фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

При цьому судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст визнаних фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та на виконання вимог ч.3 ст.349 КПК України роз`яснено їм, що у такому випадку учасники будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Отже, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, обвинуваченим не оспорюються.

Верховний Суд України у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченим ОСОБА_4 швизнається судом обставинами, які пом`якшують його покарання.

Обставиною, що обтяжують покарання відповідно до п.1 ч.1 ст.67 КК України, є рецидив злочинів.

Вивченням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він неодноразово судимий, останній раз засуджений вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2022 за ч.1 ст.125 КК України до 60 годин громадських робіт, вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 13.01.2023 за ч.1 ст.125 КК України до 100 годин громадських робіт, згідно відомостей КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває на обліку у лікаря нарколога, згідно відомостей КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР не перебуває на обліку у лікаря психіатра, має середню-спеціальну освіту, офіційно не працює, не одружений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимогами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Так, у постанові ВСУ від 01 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км17) зазначено, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи».

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

За таких обставин, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд виходить із положень ст.ст.50, 65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є проступком, наявність декількох пом`якшуючих та наявність обтяжуючої покарання обставини - рецедив, дані про особу винного, його відношення до скоєного злочину та щире розкаяння у вчиненому, позицію потерпілої, яка не має претензій ані матеріального, ані морального характеру, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч.1 ст.125 КК України в межах санкції частини зазначеної статті у виді громадських робіт, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, сприятиме його перевихованню.

Крім того, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст.71КК ) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування

основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також

коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до

набрання ним законної сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження кримінальне правопорушення - проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, ОСОБА_4 вчинив після проголошення вироку Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2022 за ч.1 ст.125 КК України та вироку Ленінського районного суду м.Харкова від 13.01.2023 за ч.1 ст.125 КК України, але до набрання ними законної сили, тому суд при призначенні покарання, керується положеннями ст. 71 КК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року по справі № 766/39/17.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, суд частково приєднує невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2022 та за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 13.01.2023, остаточно визначив покарання у вигляді громадських робіт строком 200 годин.

На переконання суду, призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що відповідає положенням ст.65 КК України.

Цивільний позов по справі відсутній.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався та підстав для його обрання немає.

Прокурором подано суду матеріали кримінального провадження № 0000029 від 16.01.2023 щодо ОСОБА_4 , зібрані відповідно до вимог КПК України, які підлягають зберіганню разом зі справою.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 368, 370, 374, 376, 381, 382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком 100 (сто) годин.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати покарання, призначене за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2022 за ч.1 ст.125 КК України та за вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 13.01.2023 за ч.1 ст.125 КК України, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Матеріали кримінального провадження № 0000029 від 16.01.2023 щодо ОСОБА_4 - зберігати у даній справі.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 394 КПК України до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м.Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1